﻿THOMAS MANN

KOUZELNÝ VRCH I

PŘEDMLUVA

Příběh Hanse Castorpa, který chceme vypravovat – ne kvůli němu (neboť čtenář v něm sezná prostého, byť i osobitého mladého muže), nýbrž pro příběh sám, o němž si myslíme, že věru stojí za vypravování (při čemž musíme ještě v Hansův prospěch podotknout, že je to jeho příběh a že se každému taková věc nepřihodí), ten příběh je hodně dávný, je už tak říkajíc všecek pokryt ušlechtilou historickou patinou a je nutně třeba, aby byl vypravován nejminulejší slovesnou formou.

To by příběhu nebylo na újmu, spíše naopak: příběhy musí být dávné a dalo by se říci, čím jsou dávnější, tím lépe pro ně (v jejich příběhové podstatě) i pro vypravěče, toho šeptajícího vyvolavače imperfekta. Jenže s naším příběhem je tomu asi podobně jako s většinou dnešních lidí a v prvé řadě s vypravěči příběhů: je mnohem starší než počet jeho let, jeho letitost nelze měřit podle dnů a věk, který na něm leží, nelze měřit počtem oběhů země; zkrátka: za vysoký stupeň své minulosti nevděčí vlastně času – což je výrok, kterým mimochodem upozorňujeme na závažnost a podivnou obojakost tohoto tajemného elementu.

Nezatemňujme však uměle jasný stav věci: vysoký stupeň minulosti našeho příběhu je dán tím, že se náš příběh děje před jistou změnou a hranicí, která veškerý život a vědomí hluboko rozštěpila… Děje se, či abychom se úmyslně vyhnuli jakékoliv přítomnosti, udál se, byl se udál kdysi dávno, za starých časů světa, před onou velkou válkou, s jejímž započetím tak mnohé započalo, co pak už neskončilo. Děje se před ní, ač ne dávno před ní. Není však minulostní ráz příběhu tím hlubší, úplnější a pohádkovější, čím těsněji „předtím“ se děje? A možná že má náš příběh i jinak, svou vnitřní podstatou, to či ono společné s pohádkou.

Budeme jej vypravovat podrobně, přesně a důkladně – doufám, že se nedomníváte, že poutavost nebo nudnost příběhu kdy závisela na tom, kolik prostoru a času příběh zabírá? – Neobáváme se odia úzkostlivosti a kloníme se spíše k názoru, že jen důkladnost je vskutku zábavná.

Vypravěč nebude tedy s Hansovým příběhem hotov na obrátku. Nepostačí mu sedm dní týdne, ani sedm měsíců. Nejlépe bude, když si předem neuvědomí, kolik pozemského času uplyne, zatím co jej náš příběh bude opřádat. Snad to nebude ve jménu božím rovných sedm let!

Tím začínáme.

«První kapitola»

Příjezd

Uprostřed léta cestoval prostý mladý muž z rodného města Hamburku do Davosu v Graubündenu. Jel na tři neděle na návštěvu. Ale z Hamburku je tam daleká cesta. Vlastně příliš daleká vzhledem k tak krátkému pobytu. Jede se zeměmi různých pánů, do kopce, s kopce, z jihoněmecké vysočiny k pobřeží Švábského moře a lodí přes jeho skotačivé vlny, přes hlubiny, o nichž se dříve myslilo, že jsou bezedné.

Cesta, která dosud probíhala ve velkorysých, přímých liniích, se začíná drobit. Je přerušována zdlouhavými zastávkami. U Rorschachu na švýcarském území svěříme se opět železnici, ale dojedeme prozatím jenom do Landquartu, malé alpské stanice, kde musíme přestupovat. Po delším postávání ve větrné a málo půvabné krajině nastoupíme na úzkokolejnou dráhu, a v okamžiku, kdy se malá lokomotiva, na níž je však vidět, že má značnou tažnou sílu, dá do pohybu, začíná teprve pravá, dobrodružná část cesty, příkré a houževnaté, konce nemající stoupání. Stanice Landquart leží ještě poměrně nevysoko; ale odsud už to jde divokou, těsnou horskou cestou rovnou do velehor.

Hans Castorp – tak se mladý muž jmenoval – seděl sám v malém, šedě vyčalouněném oddělení, se svou brašnou z krokodýlí kůže, dárkem od strýce a pěstouna, konsula Tienappela, abychom zde uvedli hned i toto jméno, zimníkem kolébajícím se na věšáku a svinutým plédem; seděl u otevřeného okna, a protože s připozdívajícím odpolednem se postupně ochlazovalo, vyhrnul si náš zhýčkaný mazánek límec u širokého, módního, letního, hedvábím podšitého pláště. Vedle něho ležela brožovaná kniha s názvem „Oceán Steamships“, z níž na počátku cesty chvílemi studoval. Ale teď ležela kniha stranou, a dech prudce supící lokomotivy, vanoucí zvenčí, znečišťoval její obálku sazemi.

Dva dny cesty oddálí člověka – a zejména člověka mladého, který ještě v životě nezapustil pevné kořeny – jeho každodennímu světu, všemu tomu, čemu se říká povinnosti, zájmy, starosti, vyhlídky, mnohem víc, než by se byl nadál, když ujížděl drožkou k nádraží. Otáčející se a prchající prostor, navalivší se mezi něj a jeho rodiště, osvědčuje sílu, která se obvykle vyhrazuje času; od hodiny k hodině vyvolává vnitřní změny, navlas podobné těm, jichž příčinou je čas, ba v jistém smyslu je dokonce překonávající. Stejně jako čas dává zapomínat, ale dosahuje toho tím, že člověka oprostí od všech vztahů a uvede ho do stavu původní svobody – ba i z pedanta a pecivála udělá obratem ruky tuláka. Říká se, že čas je Lethe; ale cizí vzduch je týž nápoj, a jestliže nepůsobí stejně důkladně, působí o to rychleji.

Tak se vedlo i Hansu Castorpovi. Nehodlal této cestě přikládat důležitost a vnitřně se jí jakkoliv zabývat. Chtěl ji mít – když už byla nutná – co nejdřív odbytu, vrátit se takový, jaký odjížděl, a navázat život přesně tam, kde jej musil na čas přerušit. Ještě včera pohybovalo se jeho myšlení v obvyklém kruhu; vzpomínal na to, co bylo těsně za ním, na vykonané zkoušky, myslil na to, co ho v nejbližší budoucnosti čeká, na vstup do praxe u firmy Tunder et Wilms (loděnice, strojírny, kotlárny), a přehlížel v duchu nejbližší tři neděle s takovou dávkou netrpělivosti, jakou mu jeho povaha dovolovala. Ale teď mu najednou připadalo, že si okolnosti vyžadují nedílné pozornosti a že je nelze brát na lehkou váhu. Toto vyzdvižení do oblastí, v kterých ještě nikdy nedýchal, a kde, jak věděl, panují docela neobvyklé, nuzné a chudé životní podmínky – začínalo ho vzrušovat a vnukat mu jisté obavy. Domov a pořádek byly nejen daleko za ním, ale ležely hlavně tisíc sáhů pod ním a ještě stále nad ně stoupal. Vznášeje se mezi nimi a neznámem, v duchu se ptal, jak asi se mu tam nahoře povede? Možná že nebylo moudré a prospěšné, že se dal z čista jasna dopravit do těchto krajních končin, on, který se narodil a byl zvyklý dýchat jen několik metrů nad mořem, aniž předtím pobyl alespoň pár dnů na některém mírněji položeném místě. Přál si, aby už byl u cíle; doufal, že jakmile jednou bude nahoře, bude tam žít jako všude jinde a nebude si, jako teď – během stoupání – připomínat, v jakých nepřirozených sférách se to ocitá. Vyhlédl z okna: vlak se kroutil a zahýbal v úzké soutěsce; bylo vidět přední vozy, lokomotivu, namáhavě vypouštějící hnědavé, zelenavé a černé chuchvalce rozplývajícího se dýmu. Vpravo v hloubce hučely vody, vlevo mezi skalisky strměly proti kamenně šedému nebi temné smrky. Přišly tunely, kde bylo tma jako v ranci, a když se zase rozbřesklo, rozevřely se pod nimi rozlehlé rokle s dědinami. Rokle se zavřely, vynořily se nové soutěsky se zbytky sněhu v trhlinách a rozsedlinách. Vlak zastavoval před chudičkými nádražními domky, v příčních stanicích, z kterých potom vyjížděl opačným směrem, a to člověka mátlo, protože nevěděl, kam vlastně jede, a nerozeznával už světové strany. Otevřely se velkolepé, široširé výhledy na horské vrcholy, fantasmagoricky nakupené, k nimž a do nichž se vlak dral, otevřely se a vzápětí zase už uctivému zraku v záhybech trati mizely. Hans Castorp si vzpomněl, že zanechal v hloubce za sebou pásmo listnatých lesů, patrně i zpěvavého ptactva, a pomyšlení na toto ochuzení a ztrátu vyvolalo v něm lehkou závrať a nevolnost, takže si na dvě vteřiny musil rukou zakrýt oči. Ale to přešlo. Viděl, že je konec stoupání, vlak přejel horský vrchol. Po rovině uháněl už pohodlněji.

Šlo na osmou, ale bylo ještě světlo. V dáli se objevilo jezero, hladina byla šedá, z výšin nad břehy trčely černé jehličnaté lesy, výš a výš řídly, ztrácely se a byla už jen holá, zamlžená skaliska. Vlak stanul na malém nádraží; Davos-ves, slyší Hans Castorp venku vyvolávat. Za chvilku bude u cíle. A najednou zaslechne vedle sebe hlas Joachima Ziemsena, bodrý hamburský hlas svého bratrance, který praví: „Tak vystup, vítám tě!“ Vyhlédne z okna a vidí, že na peróně pod oknem stojí sám Joachim v hnědém svrchníku, prostovlasý a vypadající tak zdravě jako nikdy předtím! A směje se a opakuje:

„Vystup! Nestyď se!“

„Vždyť tu ještě nejsem!“ namítá zaraženě Hans Castorp a sedí dál.

„Ale ano! Tohle je ,ves‘. K sanatoriu je odtud blíž. Mám tady kočár. Podej mi zavazadla.“

Zmateně se usmívaje, vzrušen příjezdem a shledáním podá mu Hans Castorp brašnu, plášť, pléd, hůl i deštník a nakonec také „Oceán Steamships“. Potom proběhne úzkou chodbičkou a seskočí na peron k vlastnímu a tak říkajíc osobnímu shledání s bratrancem, jež se odehraje střídmě, jak je zvykem u lidí chladných a zdrženlivých mravů. Zní to dosti podivně, ale bratranci se odjakživa vyhýbali oslovování křestním jménem jen proto, že se ostýchali dát najevo přílišnou vřelost. Ale poněvadž dost dobře nešlo, aby se navzájem oslovovali příjmením, omezili se na pouhé „ty“. To byl mezi nimi ustálený zvyk.

Muž v livreji a čepici s prýmkem se díval, jak si rychle a trochu rozpačitě potřásli rukama – mladý Ziemsen se přitom držel po vojensku – pak k nim přistoupil a vyžádal si od Hanse Castorpa lístek na zavazadlo. Byl to vrátný mezinárodního sanatoria „Berghof“. Nabídl se, že odveze velký kufr, zatím co páni pojedou kočárem rovnou k večeři. Ten muž nápadně kulhal, proto bylo první, nač se Hans Castorp Joachima ptal:

„Je to válečný vysloužilec? Co to, že tak kulhá?“

„Ty jsi dobrý! Válečný vysloužilec!“ namítl trochu trpce Joachim. „Má to v koleně. – Aspoň měl, protože mu musili vyjmout kost.“

Hans Castorp se honem vzpamatoval. „Ach tak!“ prohodil. Zdvihl v chůzi hlavu a letmo se ohlédl. „Snad mi nebudeš namlouvat, že i ty ještě něco podobného máš? Vypadáš, jako bys už dávno nosil portepée a vracel se zrovna z manévrů.“ A pohlédl na bratrance se strany.

Joachim byl vyšší a ramenatější než on, zdál se vtělením mladistvé síly a pro stejnokroj jako stvořený. Patřil k typu velmi tmavému, jaký nezřídka rodí jeho plavá vlast, a jeho pleť, beztak hnědá, byla sluncem opálena do bronzova. Měl černé oči, nad plnými, pěkně krojenými rty tmavý knírek, skoro by se dalo říci, že je krasavec, kdyby neměl odstávající uši, které byly – až do jisté doby – jeho jedinou životní starostí a bolestí. Teď ovšem měl jiné starosti. Hans Castorp pokračoval:

„Pojedeš pak hned se mnou domů, že? Nevím, co by ti v tom bránilo.“

„Hned domů?“ opáčil bratranec a obrátil k němu veliké oči, jež bývaly odjakživa mírné, jež však za těch posledních pět měsíců nabyly výrazu jisté únavy, ba smutku. „Kdy hned?“

„Za tři neděle.“

„Ach tak! Ty jedeš v duchu už zase domů,“ prořekl Joachim. „Počkej! Jen trochu počkej, vždyť jsi právě přijel. Pravda, pro nás zdejší tři neděle nic neznamenají, ale pro tebe, který jsi tu jenom na návštěvě a hodláš tu dohromady pobýt jen ty tři neděle, je to fůra času. Nejprve se musíš trochu aklimatisovat, a to není tak lehké, o tom se přesvědčíš. Podnebí není ostatně jedinou zdejší zvláštností. Uvidíš zde mnoho nového. A se mnou, víš, to nepůjde tak honem! Za tři neděle domů, to jsou tak představy vás z kraje. Jsem opálený, to je pravda, ale to je jen od sněhu a znamená tolik co nic, i Behrens to tvrdí; při posledním generálním vyšetření prohlásil, že to potrvá ještě dobrého půl roku.“

„Půl roku? Blázníš?“ vyjel Hans Castorp. Nasedali právě před nádražní budovou – byla to vlastně lepší kolna – do žlutého kabrioletu, který čekal na kamenitém náměstíčku, a zatím co se oba hnědáci dávali do klusu, Hans Castorp se pobouřeně vrtěl na tvrdém sedadle. „Půl roku? Vždyť už jsi tu bezmála půl roku! Copak můžeš takhle plýtvat časem!“ –

„Ano, plýtvat časem,“ opáčil Joachim. Pokývl několikrát hlavou, nedbaje bratrancova upřímného rozhořčení. „To bys koukal, jak se tady s časem točí! Tři týdny jsou u nich jako den. Však se přesvědčíš! Však to všechno poznáš!“ dodal a připojil ještě: „Tady se mění pojmy.“

Hans Castorp si ho nepřestával úkosem prohlížet.

„Vždyť ses tak krásně zotavil!“ ujišťoval a nepřestával vrtět hlavou.

„Zdá se ti?“ ptal se Joachim. „Také si to myslím!“

Opřel se vzpřímeně o opěradlo, ale hned zase zaujal šikmější polohu. „Vede se mi opravdu lépe,“ vysvětloval, „ale zcela zdráv dosud nejsem. Vlevo nahoře, kde byl dřív slyšet chrapot, je dech už jen drsný, to by nebylo tak zlé, ale níž mám ještě velmi drsné dýchání, a v druhém mezižeberním prostoru šelesty.“

„Z tebe se stal hotový učenec!“ podivil se Hans Castorp.

„To je, pánbůhví, pěkná učenost! Kéž by se mi ve službě už zase z hlavy vykouřila!“ povzdechl si Joachim. „Také mám ještě sputum,“ dodal a pokrčil prudce a současně nedbale rameny, což se k němu nijak nehodilo. A ukázal bratranci cosi, co povytáhl z kapsy kabátu a hned zase schoval; byla to plochá, vykrojená lahvička z modrého skla s kovovým uzávěrem. „Skoro všichni to zde máme,“ dodal. „I jméno jsme tomu našli, takovou žertovnou přezdívku. Prohlížíš si krajinu?“

Hans Castorp se rozhlížel a prohlásil: „To je nádhera!“

„Myslíš?“ zeptal se Joachim.

Jeli chvíli podél svahu rovnoběžně s tratí po nepravidelně stavěné silnici, zahnuli vlevo, přejeli úzké koleje, po chvíli bystřinu a klusali pak mírně stoupající vozovou cestou k lesnatým stráním, kde na mírně vyčnělé luční planině stála čelem k jihozápadu dlouhá budova s kupolovitou věží, která s množstvím balkónových loggií z dálky vypadala jako pórovitá, děravá houba a v níž se zrovna rozžíhala první světla. Valem se smrákalo. Lehké červánky, pokrývající a oživující chvíli oblohu, pohasly a v přírodě se rozhostil onen bezbarvý, bezduchý, truchlivý přechodný stav, jaký těsně předchází vpád noci. V osídleném údolí táhnoucím se do dálky a mírně se vinoucím proskakovala všude světla, na dně i na obou úbočích – levém i pravém – hlavně na pravém, které bylo vyšší a kde se chalupy terasovitě zdvíhaly. Vlevo se rozbíhaly do luk pěšiny a ztrácely se v tupé černi jehličnatých lesů. Vzdálenější horské kulisy na konci zužujícího se údolí byly střízlivě, břidlicově modré. Večerní chlad byl citelný, neboť se zvedl vítr.

„Abych řekl pravdu, nepřipadá mi to příliš uchvacující,“ řekl Hans Castorp. „Kde jsou ledovce, věčné sněhy a obrovští horští velikánové? Tyhle vrchy, zdá se, nejsou příliš vysoké.“

„Ó ano, jsou,“ namítl Joachim. „Ty vidíš skoro všude jen hranici lesů, jež se velmi ostře rýsuje, tam končí smrky a s nimi zároveň všecko a není už nic, jen skály, jak pozoruješ. Tamhle naproti, ten hřeben vpravo od Schwarzhornu, je ledovec, rozeznáváš ještě modř? Není veliký, ale je to ledovec, jak má být, ledovec Scaletta. A Piz Michel a Tinzenhorn tamhle v té rozsedlině – odsud je není vidět – leží rovněž po celý rok ve sněhu.“

„Ve věčném sněhu,“ poznamenal Hans.

„Ve věčném, chceš-li. Všechny ty kopce jsou velmi vysoké. Pomysli, že i my jsme nesmírně vysoko! Šestnáct set? Metrů nad mořem! To už vyvýšeniny příliš nevynikají.“

„Však to bylo nějakého šplhání! Už jsem dostával strach! Šestnáct set metrů! To je, nemýlím-li se, asi pět tisíc stop! Co živ jsem nebyl tak vysoko.“ A Hans Castorp vdechl zvědavě na vyzkoušenou hluboký doušek cizího vzduchu. Byl svěží – nic víc. Nebylo v něm vůně, obsahu, vlahosti, snadno se vdechoval a duši neříkal nic.

„Znamenitý!“ usoudil zdvořile.

„Ano, zdejší vzduch je vyhlášený. Dnes večer se ostatně naše krajina nerepresentuje zvlášť příznivě. Jindy se vyjímá lépe, hlavně ve sněhu. Ale člověk se jí přesytí. My zdejší už jí máme všichni až po krk, ujišťuji tě,“ podotkl Joachim a rty se mu stáhly výrazem hnusu, jenž působil neuměřeně a přemrštěně a nijak se k němu nehodil.

„Ty divně mluvíš,“ prohodil Hans Castorp.

„Mluvím divně?“ opáčil trochu úzkostlivě Joachim a obrátil se k bratranci.

„Ne, ne, promiň, to se mi jen na okamžik zdálo!“ ujistil ho rychle Hans Castorp. Měl však na mysli obrat „my zdejší“, jehož Joachim už asi po třetí nebo po čtvrté užil a který na něho zapůsobil tísnivě a podivně.

„Naše sanatorium, jak vidíš, je výš než ,ves‘,“ pokračoval Joachim, „o padesát metrů! V prospektu stojí psáno o sto metrů, ale je to pouze padesát. Nejvýše je sanatorium Schatzalp tam na druhé straně, odsud je nevidíme, ti musí své mrtvoly v zimě odvážet na bobech, protože cesty nejsou sjízdné.“

„Mrtvoly? Ach tak! No, poslyš!“ zvolal Hans Castorp. A najednou se rozesmál prudkým, nezdolatelným smíchem, až se mu hruď otřásala a obličej, chladným větrem trochu ztuhlý, se bolestně sešklebil. „Na bobech! A to mi povídáš jen tak? Z tebe se stal za těch pět měsíců pěkný cynik!“

„Vůbec ne,“ pokrčil rameny Joachim. „Proč? Mrtvolám je to jedno…Je ostatně možné, že se z nás stávají cynikové. Sám Behrens je starý cynik – mimochodem řečeno, báječný chlap, starý buršák a skvělý chirurg, bude se ti jistě líbit. Pak je tu ještě Krokowski – asistent – chytrá hlava. V prospektu se na jeho činnost zvlášť poukazuje. Pitvá s pacienty duši.“

„Cože? Pitvá duši? To je odporné!“ zvolal Hans Castorp a po druhé se dal do smíchu. Nebyl s to se ovládnout, ta pitva duše mu po všem předcházejícím dodala. Smál se na celé kolo, až mu zpod dlaně, kterou si, jak se nakláněl vpřed, dal na oči, vyhrkly slzy. Také Joachim se srdečně smál – zřejmě mu to dělalo dobře – a tak se stalo, že oba mladí muži vystoupili velmi rozjařeni z kočáru, který je posléze po příkré serpentině krokem vyvezl před vrata mezinárodního sanatoria Berghof.

Pokoj číslo 34

Hned vpravo, mezi vraty a létajícími dveřmi, byla vrátnice. Sluha francouzského typu, který až do té chvíle seděl u telefonu a četl noviny, vyšel jim naproti v šedivé livreji, jakou měl i onen kulhavý muž na nádraží, a provedl je halou, k níž zleva přiléhaly společenské místnosti. Hans do nich, jda mimo, nahlédl a všiml si, že jsou prázdné. Ptal se, kde jsou hosté, a bratranec odpověděl:

„Leží. Já směl odejít, protože jsem ti jel naproti. Ale jinak ležím po večeři také na balkoně.“

Hans Castorp by se byl málem zase rozesmál.

„Cože? Ještě i v noci, za mlhy, ležíte na balkoně?“ optal se přeskakujícím hlasem…

„Ano, to je předpis. Od osmi do deseti. Ale pojď, prohlédneš si pokoj a umyješ si ruce!“

Vešli do zdviže, kterou obsluhoval Francouz. Hans Castorp si za jízdy utíral oči.

„Jsem nadobro udolaný a rozlámaný smíchy,“ prohlásil udýchaně. „Napovídal jsi mi tolik hloupostí… Ta pitva duší – to už bylo příliš. Opravdu, všeho moc škodí. Mimo to jsem asi z cesty trochu unaven. Míváš taky tak studené nohy? A tváře naopak mám rozpálené, to je nepříjemné. Budeme hned jíst? Myslím, že mám hlad. Jí se u vás dobře?“

Kráčeli nehlučně úzkou chodbou po kokosovém běhounu. Zvony z mléčného skla vyzařovaly se stropu bledé světlo. Stěny, natřené olejovou barvou, se tvrdě, úbělově leskly. Z jedněch dveří vyšla ošetřovatelka v bílém čepci se skřipcem na nose. Šňůrku od skřipce si zastrčila za ucho. Zřejmě to byla protestantka, bez pravé lásky k svému povolání, zvědavá a znepokojovaná a trýzněná nudou. Před dvojími, bíle natřenými, očíslovanými dveřmi stály jakési baňky, veliké, bachraté nádoby s krátkým hrdlem; Hans Castorp se v první chvíli zapomněl zeptat, nač jsou.

„Tady!“ prohlásil Joachim. „Číslo čtyřiatřicet. Vpravo jsem já, vlevo bydlí ruští manželé, trochu nepořádní a hluční, řekl bych, ale jinak to nešlo zařídit. Nu - co tomu říkáš?“

Dveře byly dvojité, mezi nimi byl věšák na šaty. Joachim rozsvítil; v chvějivém jasu vypadala světnička útulně a vesele s bílým praktickým nábytkem, bílými, silnými, umyvatelnými tapetami, s podlahou čistotně potaženou linoleem a s plátěnými záclonami, ozdobenými moderní, jednoduchou, veselou výšivkou. Dveře na balkon byly otevřené. Bylo vidět světla z údolí a slyšet tlumenou taneční hudbu. Hodný Joachim postavil na skříň vázičku s kvítím – co tak rostlo v otavě – pár řebříčků, lesních zvonků, které na stráni sám natrhal.

„To je od tebe milé,“ děkoval mu Hans Castorp. „Je to roztomilý pokojík! Těch pár neděl se mi v něm bude hezky bydlit.“

„Předevčírem tu umřela jedna Američanka,“ poznamenal Joachim. „Behrens hned řekl, že do tvého příjezdu bude hotova a že budeš moci pokoj dostat. Byl u ní její snoubenec, anglický námořní důstojník, ale nepočínal si moc ukázněně. Každou chvíli vycházel na chodbu se vyplakat – jako malý chlapec. A potom se natíral goldcreamem, protože byl oholen a slzy ho pálily. Předevčírem večer dostala ta Američanka ještě dvakrát takové prvotřídní chrlení, a to byl konec. Ale už od včerejška od rána je pryč, a mimo to ovšem světnici vykouřili důkladně formalinem, víš – to je prý výtečná desinfekce.“

Hans Castorp věnoval jeho slovům jen vzrušenou, roztržitou pozornost. Stál s vykasanými rukávy před velikým umyvadlem, jehož niklové kohoutky se v elektrickém světle třpytily, a jen běžně pohledem zavadil o bílou, kovovou, čistě povlečenou postel.

„Vykouřili – to je dobře,“ prohlásil hovorně a trochu nesouvisle, zatím co si myl a utíral ruce. „Ano, methylaldehyd, ten nevydrží ani nejsilnější bakterie – H2CO! Ale čpí to, vid? To se ví, úzkostlivá čistota je první podmínkou…“ Vyslovil „úzkostlivá“ odděleně – kdežto jeho bratranec si za studentských dob zvykl na běžnější výslovnost – a hbitě pokračoval: „Co jsem to chtěl ještě říci… Ten námořní důstojník se asi holil strojkem. Strojkem se spíše poraníš než dobře obtaženou břitvou, já alespoň jsem se o tom přesvědčil, používám je střídavě… Podrážděnou kůži slaná voda ovšem leptá, a on byl patrně ze služby zvyklý používat goldcreamu, co je na tom divného…“ A mlel dál, vykládal, že má v kufru dvě stě kusů Marie Mancini – svých oblíbených doutníků – prohlídka byla prý náramně sousedská – a vyřizoval Joachimovi pozdravy od různých osob z domova. „Vy tady netopíte?“ přerušil se z ničeho nic; rozběhl se k tělesu a položil na ně ruce.

„Ne, drží nás tu dosti v chladnu. To by musila být jinší zima, aby v srpnu zatopili!“

„V srpnu! V srpnu! Ale mně je zima!“ horlil Hans Castorp. „Mně je ukrutná zima, hlavně po těle, tváře mám naopak jako oheň – sáhni, jak hořím!“

Pomyšlení, že by mu někdo sahal na obličej, se ani dost málo nehodilo k povaze Hanse Castorpa a bylo i jemu samému trapné. Však také Joachim jeho výzvy neuposlechl, jen podotkl:

„To je vzduchem, to nic neznamená. Sám Behrens mívá po celý den modré tváře. Někteří lidé si nikdy nezvyknou. Ale pojď už, ať dostaneme ještě něco k jídlu!“

Na chodbě zahlédli opět touž ošetřovatelku; pohlížela za nimi krátkozrakýma, zvědavýma očima. V prvním patře však Hans Castorp náhle stanul, přimražen strašným zvukem, vycházejícím z těsné blízkosti za ohybem chodby, zvukem, který nebyl hlasitý, zato však tak příšerný, že se Hans Castorp ošklíbl a zděšeně pohlédl na Joachima. Byl to kašel, to bylo zřejmé – mužský kašel; nepodobal se však žádnému jinému kašli, který Hans Castorp kdy zaslechl, ba, každý jiný kašel byl proti tomuto jen nádherným, zdravým projevem života – tohle byl kašel bez chuti a lásky, nebyl vyrážen pravými otřesy, nýbrž zněl tak, jako by se někdo v příšerném vysílení babral v břečce organického zániku.

„Ano, s tím je to špatné,“ prohodil Joachim. „Je to rakouský šlechtic, elegán a jako stvořený pro pánskou jízdu. A teď je to s ním takové. Ale ještě chodí.“

Šli dál. Hans Castorp se s naléhavostí rozhovořil o kašli „pánského jezdce“. „Považ,“ vysvětloval, „že jsem jaktěživ nic takového neslyšel, je to pro mne naprosto nové, není divu, že to na mne tak působí. Kašel bývá různý, suchý, uvolněný, a všeobecně se říká, že ten uvolněný je příznivější než ten sípavý. Když jsem za mlada (řekl ,za mlada‘) měl záškrt, štěkal jsem jako vlk, a dodnes se pamatuji, že všichni byli rádi, když se kašel začal trochu uvolňovat, ale takovýhle kašel jsem co živ neslyšel – to už není živý kašel; není suchý, ale že by byl vlhký, se také nedá říci – toto slovo se na něj dávno nehodí. Připadá mi, že do toho člověka vidím, jak to v něm uvnitř vypadá – nic než bahno a břečka…“

„Inu,“ přerušil ho Joachim, „já jej slýchám dennodenně, proč mi ho tak popisuješ?“

Ale Hans Castorp nebyl k utišení, nepřestával tvrdit, že při tom kašli do dotyčného přímo vidí, a když vkročili do restaurace, jeho oči, znavené cestou, se vzrušeně leskly.

V restauraci

Restaurace byla útulná, světlá, elegantní. Byla hned vedle haly, vpravo proti společenským místnostem, a navštěvovali ji - jak Joachim Hanse Castorpa poučil – hlavně noví příchozí, kteří jedli mimo pravidelnou dobu, anebo ti, jimž přijela návštěva. Také narozeniny a nastávající odjezdy se tu slavívaly a někdy též šťastné výsledky celkového vyšetření. Občas to tam bývá velkolepé, pije se dokonce šampaňské, vysvětloval Joachim. V této chvíli tam nebyl nikdo, jen jediná, osamělá, asi třicetiletá dáma; četla knihu a přitom si neustále pro sebe tiše pobroukávala a prostředníkem levé ruky nepřetržitě lehce bubnovala na ubrus. Sotva mladí muži usedli, vstala a přesedla si tak, aby seděla k nim zády. Je prý velmi plachá, pošeptal Joachim Hansu Castorpovi, jídá stále v restauraci, s knihou v ruce. Přišla do plicního sanatoria jako zcela mladičká dívka a od té doby nežila nikde jinde.

„Proti ní jsi tedy prapouhý začátečník se svými pěti měsíci a budeš jím i pak, až budeš mít na hřbetě celý ruček,“ prohodil Hans Castorp k bratranci. Joachim pokrčil jen rameny – způsobem, jenž mu dříve nebýval vlastní – a sáhl po jídelním lístku.

Vybrali si nejhezčí místo, u okna a trochu vyvýšené. Seděli proti sobě před záclonou krémové barvy, tváře ozářené červeným stínítkem stolní lampy. Hans Castorp sepjal čerstvě umyté ruce a zamnul si je v spokojeném očekávání – to dělal před jídlem vždycky – snad proto, že se jeho předkové před polévkou modlívali. Obsluhovalo je přívětivé děvče s huhňavou výslovností, v černých šatech a bílé zástěrce, s nesmírně zdravou barvou lící a Hans Castorp k nemalému obveselení uslyšel, že se sklepnicím říká „slečinky ze sálu“. Objednali si láhev Gruaud Larose, kterou Hans Castorp vrátil a poslal lépe vychladit. Jídlo bylo znamenité. Měli chřestovou polévku, plněná rajčata, pečeni a mnoho příkrmů, jakýsi obzvlášť chutný moučník, sýry a ovoce. Hans Castorp jedl velmi mnoho, ač neměl tak dravou chuť, jak předpokládal. Ale byl zvyklý – ze sebeúcty – jíst hodně, i když neměl hlad.

Joachim jídlu mnoho nedal. Tvrdil, že už se mu zdejší kuchyně zprotivila, všem že se zprotivila a že je u nich zvykem nadávat na jídlo. Když tu trčíš celou věčnost a ještě tři dny… Zato s chutí popíjel víno, ba do jisté míry se mu oddával, a projevoval – úzkostlivě dbaje, aby se vyhnul příliš citovým výrazům – znovu a znovu uspokojení nad tím, že má konečně někoho, s kým si může rozumně promluvit.

„Je to báječné, žes přijel!“ – a jeho klidný hlas zjihl. „Je to pro mne, mohu říci, hotová událost! – Přece jednou nějaká změna – to znamená – jisté přerušení a rozdělení té věčné, nekonečné jednotvárnosti…“

„Řekl bych, že vám tu čas vlastně rychle utíká,“ namítl Hans Castorp.

„Rychle i pomalu, jak chceš,“ odpověděl Joachim. „Neutíká vůbec, abys věděl, protože to vůbec není žádný čas, ani život – ne, není,“ dodal, potřásl hlavou a opět se chopil sklenice.

Hans Castorp také pil, ač mu nyní tváře hořely jako plamen. Ale po těle mu bylo pořád zima a v údech cítil zvláštní, radostný a zároveň trochu trýznivý neklid. Mluvil překotně, několikrát se přeřekl a pominul to pohrdavým mávnutím. Joachim byl rovněž v čilé náladě, a od toho okamžiku, kdy ta bzučící a bubnující dáma zcela náhle vstala a odešla, rozproudil se jejich hovor ještě volněji a veseleji. S ústy plnými gestikulovali vidličkami, tvářili se důležitě, smáli se, přikyvovali si navzájem, krčili rameny, pokračovali v řeči, dřív než spolkli sousto. Joachim se vyptával, co je nového v Hamburku, a zmínil se o plánované regulaci Labe.

„Epochální!“ prohlásil Hans Castorp. „Regulace bude mít epochální význam pro rozvoj naší plavby – význam, který zatím nelze ani zhodnotit. Zahrnujeme do rozpočtu padesát milionů jako položku k okamžitému proplacení, a buď jist, že víme, co děláme.“

Navzdory významu, který regulaci přičítal, odvedl zase hovor jinam a chtěl, aby mu Joachim vypravoval ještě o zdejším životě a hostech, čemuž Joachim ochotně vyhověl, jsa rád, že si může ulehčit a že má někoho, komu se může svěřovat. Musil Hansu Castorpovi ještě jednou opakovat, že se v zimě mrtvoly odtud vozí na bobech, a musil ho výslovně ujistit, že je to pravda. A poněvadž to Hanse Castorpa rozesmálo, Joachim mu zřejmě rád a srdečně přizvukoval a dal ještě leccos jiného směšného k dobru, jen aby poskytl další látku k rozpustilosti. U stolu sedává s paní, jmenuje se Stöhrová, je to žena hudebníka z Cannstadtu a mimochodem dosti vážně nemocná – tak nevzdělanou osobu prý ještě neviděl. Ona říká „desinficovat“, avšak říká to zcela vážně. Asistenta Krokowského nazývá „fomulus“. A to musíš vyslechnout a ani nemrknout. Kromě toho je klepna – jako ostatně většina zdejších žen – a rozhlašuje o jiné pacientce, paní Iltisové, že nosí sterilett. Jen si považ – sterilett!“ Zvráceni na opěradla židlí, napůl vleže, smáli se, až se otřásali, a oba se skoro naráz rozškytali.

Hned nato však Joachim zesmutněl; vzpomněl si na svůj osud.

„My si tady sedíme a smějeme se,“ pravil s bolestným výrazem, jsa přerušován otřesy bránice, „a přitom nevím, kdy odtud vlastně vyváznu! Když Behrens řekne půl roku, znamená to při nejmenším, a je nutno připravit se na lhůtu mnohem delší. Je to kruté, no řekni, není to pro mne smutné? Už jsem byl přijat, za měsíc bych byl složil důstojnickou zkoušku. Místo toho se tu válím s teploměrem v ústech, počítám společenské poklesky nevzdělané paní Stöhrové a mařím čas. V našem věku znamená rok velmi mnoho; dole v životě přináší celou řadu změn a pokroku. Jen já tu musím hnít jako žumpa – ano, jako shnilá louže, není to příliš křiklavé přirovnání…“

Hans Castorp ku podivu odpověděl otázkou, možno-li dostat v restauraci porter, a když Joachim na něho pln údivu pohlédl, viděl, že Hans usíná – že už vlastně spí.

„Vždyť ty spíš!“ zvolal. „Pojď, je čas, abychom šli oba na kutě!“

„Není vůbec žádný čas,“ zablábolil těžkým jazykem Hans; ale šel, trochu nahrbený a s nohama neohebnýma jako člověk, který únavou div neklesá – když však v hale, teď už jen slabě osvětlené, zaslechl, že Joachim říká:

„Tamhle sedí Krokowski, musím tě na honem ještě představit,“ násilím se vzchopil.

Krokowski seděl ve světle, u krbu, v jedné z hovoren, hned vedle otevřených posuvných dveří, a četl noviny. Jakmile k němu oba mladí muži přistoupili, vstal. Joachim prohlásil stanuv v pozoru: „Pane doktore, dovoluji si vám představit svého bratrance z Hamburku. Právě přijel.“

Doktor Krokowski pozdravil nového obyvatele domu s jakousi veselou, jadrnou a povzbudivou srdečností, jako by naznačoval, že vůči němu je jakýkoliv ostych zbytečný a jen veselá důvěra že je na místě. Bylo mu asi pětatřicet let, byl ramenatý, tučný, mnohem menší než oba mládenci před ním, takže musil zaklánět hlavu, aby jim viděl do očí – a neobyčejně bledý – byla to průsvitná, světélkující bledost, nápadně vynikající vedle temného žáru očí, černého obočí a dosti dlouhého, vprostřed rozčísnutého plnovousu, ve kterém už prokmitávalo několik stříbrných nitek.

Na sobě měl černý, dvouřadový, trochu ošumělý oblek, černé, prolamované, sandálům podobné polobotky, k nim tlusté, šedivé vlněné ponožky, košili s měkkým ohnutým límečkem, jaký Hans Castorp viděl pouze jedenkrát na jednom fotografovi v Gdaňsku a který celkovému zjevu Krokowského vskutku propůjčoval vzezření člověka z atelieru. S bodrým úsměvem, který odkryl mezi vousy zažloutlé zuby, potřásl mladému muži rukou a řekl bary tonem s trochu cizími, zdlouhavými přízvuky:

„Vítám vás, pane Castorpe! Doufám, že si u nás rychle zvyknete a že se vám tu bude líbit. Přicházíte k nám jako pacient, smím-li se ptát?“

Hansova snaha chovat se způsobně a překonat ospalost byla dojemná. Zlobilo ho, že není ve formě, a jeho nedůvěřivé sebevědomí mladého člověka spatřovalo v úsměvu asistentově a v jeho povzbuzujícím chování stopy shovívavého výsměchu. Odpověděl, že přijel na tři neděle, zmínil se o svých zkouškách a dodal, že je, bohudík, docela zdráv.

„Opravdu?“řekl doktor Krokowski. Pohodil jakoby škádlivě hlavou a jeho úsměv se prohloubil… „To jste tedy zjev hodný studia! Ještě jsem totiž neviděl úplně zdravého člověka. Jaké zkoušky jste – s dovolením – složil?“

„Jsem inženýr, pane doktore,“ řekl Hans Castorp skromně a důstojně.

„Ach, inženýr!“Úsměv doktora Krokowského jako by na chvíli pohasl a pozbyl na srdečnosti. „To je úžasné! Vy se tedy u nás nepodrobíte lékařskému ošetření ani v oboru tělesném, ani duševním?“

„Děkuji pěkně, ne!“řekl Hans a div že o krok necouvl.

Tu se doktoru Krokowskému úsměv znovu vítězně prodral na rty. Potřásl mladému muži rukou po druhé a zvolal hlasitě: „Dobře se vyspěte, pane Castorpe – u vědomí svého bezvadného zdraví! Dobrou noc a na shledanou!“ – S těmi slovy propustil oba mladé muže a zahloubal se opět do novin.

U výtahu už nebyla obsluha, proto šli pěšky, mlčky, jsouce trochu zmateni setkáním s Krokowským. Joachim vyprovodil Hanse Castorpa do čísla čtyřiatřicet, kam kulhavý muž správně zanesl jeho zavazadlo, a tam si ještě čtvrthodinku povídali, mezitím co Hans Castorp vybaloval své noční prádlo a mycí potřeby a kouřil tlustou a lehkou cigaretu. K doutníku se dnes ještě nedostal a velmi se tomu divil; připadalo mu to zvláštní.

„Vypadá jako člověk hodně významný,“ prohlásil, vypouštěje za řeči kouř, „je bledý jako vosk. Ale co to měl na nohou, poslyš, to je hrůza! Šedivé vlněné ponožky a ty sandály! Nebyl ke konci trochu uražen?“

„Je trochu nedůtklivý,“ připouštěl Joachim. „Neměl jsi tak příkře odmítnout lékařské ošetření, alespoň to psychické. Nemá rád, když se tomu někdo vyhýbá. Mě také nemá rád, protože se mu málo svěřuji. Tu a tam však mu povím některý sen, aby měl co rozebírat.“

„Pak to bylo ode mne bezohledné,“ prohodil rozmrzele Hans Castorp. Byl sám s sebou nespokojen při pomyšlení, že asistenta zarmoutil; cítil se dvojnásob unaven.

„Dobrou noc!“ řekl. „Klesám únavou.“

„Zastavím se pro tebe v osm hodin, než půjdeme k snídani,“ slíbil Joachim a šel.

Hans Castorp vykonal jen zběžné přípravy k spaní. Ledva zhasil lampu na nočním stolku, usnul, ale ještě jednou se ze spaní vytrhl, jelikož si vzpomněl, že v jeho posteli předevčírem kdosi zemřel. „Nebylo to asi po prvé,“ pomyslil si, jako by tato okolnost mohla přispět k jeho uklidnění. „Je to prostě úmrtní postel, praobyčejné úmrtní lože.“ A usnul.

Sotva usnul, začal snít a snil skoro nepřetržitě až do rána. Hlavně se mu zdálo, že Joachim Ziemsen ujíždí v jakési podivně vykloubené poloze na bobech po šikmé dráze. Byl průsvitně bledý jako doktor Krokowski. Před ním seděl pánský jezdec, velmi neurčitého vzezření, jako někdo, koho jsme toliko slyšeli kašlat, a řídil. „Nám je to přece docela jedno – nám zdejším,“ prohlásil vykloubený Joachim, a najednou to byl on, kdo tak příšerně kašovitě kašlal. Z toho se Hans Castorp hořce rozplakal a musil honem běžet do lékárny pro goldcream. U cesty seděla paní Iltisová, měla špičatý rypák a v ruce držela něco, zřejmě svůj „sterilett“ – ve skutečnosti však to byl pouze holicí strojek. Tomu zas se Hans Castorp musil smát, a tak se zmítal mezi různými protichůdnými city – dokud se v polootevřených dveřích na balkon nerozbřesklo a on se neprobudil.

«Druhá kapitola»

O křtitelnici a o dědečkovi v dvojí podobě

Hans castorp si na vlastní rodičovský dum zachoval jen bledé vzpomínky; otce a matku sotva znal. Umřeli brzy po sobě mezi jeho pátým a sedmým rokem, napřed matka, docela znenadání, krátce před slehnutím, vmetkem, způsobeným zánětem žil, neboli embolií, jak tomu říkal doktor Heidekind, při níž nastalo okamžité ochrnutí srdce – seděla právě v posteli a smála se, vypadalo to, jako by se smíchy převrátila, a zatím se skácela proto, že byla mrtva. Hans Hermann Castorp, Hansův otec, to nemohl pochopit, a ježto na ženě vroucně lpěl a mimo to nebyl zrovna nejsilnější, nedovedl se s tím smířit. Jeho duch byl od té doby rozrušený a ochablý; v otupělosti se dopouštěl obchodních chyb, takže firma Castorp a syn utrpěla citelné ztráty; za dva roky na jaře uhnal si při prohlídce sýpek ve větrném přístavu zápal plic, a protože jeho zesláblé srdce nevydrželo vysoké horečky, umřel v pěti dnech přes veškerou péči, kterou mu doktor Heidekind věnoval, a následoval svou ženu za důstojné účasti měšťanstva do castorpovské dědičné hrobky na hřbitově sv. Kateřiny, odkud byl krásný výhled na botanickou zahradu.

Jeho otec, senátor, ho přežil, byť jen o málo, a ten krátký čas, než umřel i on – zemřel ostatně také na zápal plic, po těžkých mukách a zápase, neboť na rozdíl od svého syna byl Hans Lorenz Castorp povaha velmi tuhá, v životě houževnatě zakořeněná – ten krátký čas tedy, bylo to jen půl druhého roku, prožil osiřelý Hans Castorp v domě svého dědečka, v domě, vystavěném na počátku minulého století na úzkém pozemku podle vkusu severského klasicismu, v domě natřeném kalně šedivou barvou, na esplanádě, s polosloupy po obou stranách vchodu uprostřed přízemí, k němuž se vystupovalo po pěti schodech, dvěma dalšími patry, kromě belletage, kde okna sahala až k zemi a byla opatřena mřížemi z litiny.

Tam byly jen representační místnosti a světlá jídelna se štukovým stropem, jejíž tři okna, zastřená vínově rudými záclonami, vedla na zadní zahrádku a v níž po těch osmnáct měsíců děd a vnuk den co den ve čtyři hodiny obědvávali, při čemž jim posluhoval starý Fiete s náušnicemi v uších a se stříbrnými knoflíky na fraku, k němuž nosil právě takový batistový nákrčník jako sám domácí pán a stejným způsobem v něm schovával oholenou bradu, sluha Fiete, kterému dědeček tykal a s nímž mluvil dolnoněmeckým nářečím, a to nikoliv žertem – v jeho povaze nebylo humoristických rysů – nýbrž zcela věcně, a protože s osobami z lidu, s dělníky na sýpkách, s poslíčky, s kočími a sluhy jinak nemluvil. Hans Castorp to rád poslouchal a tuze rád poslouchal, jak mu Fiete, rovněž dolnoněmecky, odpovídá, a přitom se k svému pánu při servírování s levé strany naklání a šeptá mu do pravého ucha, na které senátor slyšel mnohem líp než na levé. Stařec porozuměl, přikývl a jedl dál, sedě velmi vzpřímeně mezi vysokým mahagonovým opěradlem křesla a stolem, takřka se nad talíř nenakláněje, a vnuk sedící proti němu sledoval tiše, s hlubokou, neuvědomělou pozorností odměřené, zušlechtěné pohyby krásných dědových rukou, bílých a hubených, s vypouklými zašpičatělými nehty a se zeleným pečetním prstenem na pravém ukazováčku, jak nabírají vidličkou kousek masa, zeleniny nebo brambor a nesou sousto s lehkým nakloněním hlavy k ústům. Hans Castorp přitom vždycky pohlédl na vlastní ruce, ještě nešikovné, a tušil, že snad jednou budou i ony umět držet nůž a vidličku tak jako dědeček a právě tak s nimi zacházet.

Jinou otázkou ovšem bylo, dospěje-li vnuk někdy k tomu, aby uměl schovávat bradu v takovém nákrčníku, jaký vyplňoval široký otvor dědečkova límce podivného tvaru, dotýkajícího se ostrými špicemi jeho tváře. Neboť k tomu je třeba být tak starý jako dědeček, a to už kromě něho a starého Fieta beztak široko daleko nikdo takové nákrčníky a límce nenosil, což bylo škoda, neboť malému Hansovi Castorpovi se obzvlášť líbilo to, jak dědeček opíral bradu o vysoký sněhobílý nákrčník. Ještě ve vzpomínce, když byl dospělý, se mu to náramně zamlouvalo. Bylo v tom cosi, co z hloubi duše schvaloval.

Když dojedli, složili a svinuli ubrousky a zastrčili je do stříbrných obrouček – byla to práce, s kterou si Hans Castorp nikdy nevěděl rady, neboť ubrousky byly veliké jako malé stolní ubrusy – povstal senátor s křesla, které Fiete za ním odtáhl, a šoural se do „kabinetu“ pro doutník; a vnuk tam někdy šel za ním.

„Kabinet“ vznikl tím, že udělali jídelnu s třemi okny po celé šířce domu, pročež už nezbylo místa pro tři salony, jak je mívají domy tohoto typu, nýbrž jen pro dva, z nichž jeden přiléhal v pravém úhlu k jídelně a měl pouze jedno okno do ulice, takže byl nepoměrně hluboký. Proto od něho oddělili asi čtvrtinu délky, nynější „kabinet“, malý pokojík se stropním světlem, šerý a opatřený jen několika málo předměty; etažérkem, na němž stála senátorova skřínka na doutníky, hracím stolkem, jehož zásuvka obsahovala přitažlivé věci: whistové karty, hrací známky, zaznamenávající tabulky se sklopnými zoubky, břidlicovou tabulku a kousky křídy, papírové špičky na cigarety a leccos jiného. Dále tam byla ještě skleněná rokoková skříň z palisandrového dřeva, jejíž skleněné tabulky byly zastřeny žlutými hedvábnými záclonkami.

„Dědečku,“ směl potom malý Hans Castorp v kabinetě říci, stoupnuv na špičky a natahuje se k starcovu uchu, „ukaž mi, prosím tě, křtitelnici!“

A dědeček, který si už beztoho vyhrnul nad kalhotami šos dlouhého a měkkého kabátu a vyňal z kapsy svazek klíčů, odemkl skleněnou skříň, ze které hošíkovi vždycky zavoněla zvláštní, příjemná vůně. Byly v ní uschovány různé věci, kterých se už nepoužívalo a které právě proto vzbuzovaly jeho zájem: dva stříbrné svícny, polámaný barometr s vyřezávanými dřevěnými figurkami, album s daguerrotypiemi, likérová skřínka z cedrového dřeva,

malý Turek, tvrdý na omak pod pestrým hedvábným Šatem, který měl v břiše hodinový strojek, jenž ho kdysi uzpůsoboval k tomu, aby běhal po stole, ale který už dávno nefungoval, pak jakýsi starobylý model lodi, a docela vespod dokonce past na myši. Ale z prostřední přihrádky vyňal stařec kulatou stříbrnou misku, už hodně zašlou, která stála na talířku také stříbrném, a vzav každý kousek do jedné ruky, ukazoval je vnukovi, otáčeje mu jimi před očima a podávaje mu – už po kolikáté – příslušné vysvětlení.

Talíř a nádržka k sobě původně nepatřily, jak bylo vidět a jak si chlapec dával vždy znovu vyložit; než už sto let, říkal dědeček, od těch dob, co miska byla na světě, užívalo se jich vždy společně. Miska byla krásná, prostého ušlechtilého tvaru, formovaná přísným vkusem prvních let minulého století. Hladká a ryzí spočívala na kulaté noze a uvnitř byla vyzlacená. Ale zlato časem vybledlo a zbyl jen žlutavý třpyt. Jedinou ozdobu tvořil vypouklý věnec růží a vroubkovaných listů podél celého okraje. Pokud se talíře týče – mohli jste si jeho mnohem vyšší věk přečíst na vnitřní straně. „Tisíc šest set padesát“ stálo tam vyryto krasopisnými číslicemi a číslice samy byly ověnčeny různými kadeřavými ozdůbkami, vyrytými ve slohu tehdejší „moderní manýry“, nabubřelými a náhodnými, arabeskami a erby, jež byly napůl hvězdy, napůl květiny. Ale na zadní straně talíře byla různým písmem vy tečkována jména těch, kdož během století byli majetníky křtitelnice: bylo jich celkem už sedm a u každého bylo poznamenáno, kdy ji ten dotyčný zdědil, a stařec v nákrčníku ukazoval vnukovi dlouhým ukazováčkem s prstenem na každé jednotlivé jméno. Bylo tam jméno otcovo, jméno dědovo i jméno pradědovo, a potom se předpona „pra“ v ústech vypravovatele zdvojnásobovala, ztrojnásobovala a zčtyřnásobovala, a hoch naslouchal s hlavou nakloněnou na stranu, s pohledem zamyšleným nebo roztržitě a snivě upřeným a se zbožně ospalými ústy slabice pra-pra-pra-pra-, tomu ponurému zvuku hrobky a sutin času, zvuku, který však zároveň vyjadřoval zbožně uchovanou souvislost mezi přítomností, mezi jeho vlastním životem a světem dávno zapadlým a působil na něho velmi podivně – jak to prozrazoval jeho obličej. Při zaslechnutí tohoto zvuku mu připadalo, že vdechuje chladný a práchnivý vzduch z kostela sv. Kateřiny anebo z krypty sv. Michala a čichá dech míst, na kterých se drží klobouk v ruce a našlapuje se opatrně po špičkách v uctivém předklonu. Ba dokonce měl dojem, že slyší i ono odlehlé ticho odloučenosti a míru těch rozléhajících se prostor; duchovní pocity se mísily při zvuku té temné slabiky s pocity smrti a dějin, a to všechno v chlapci probouzelo jakýsi libý dojem, a kdo ví, zda neprosil dědečka jen proto, aby mu zase jednou ukázal křtitelnici, aby tuto slabiku slyšel vyslovit a směl ji po něm opakovat.

Dědeček pak postavil nádobku na talíř a nechal hošíka nahlédnout do její hladké, lehce zlatavé prohlubně, která se v stropním světle zatřpytila.

„Bude tomu co nevidět osm let,“ prohlásil dědeček, „co jsme tě nad ní drželi, a voda, kterou tě křtili, stékala sem dovnitř… Kostelník Lassen od sv. Jakuba ji nalil našemu milému pastoru Bugenhagenovi do dlaně a z ní tekla přes tvou hlavičku sem do misky… Ale napřed jsme ji ohřáli, aby ses nepolekal a neplakal, a tys opravdu neplakal, naopak, předtím jsi křičel, takže Bugenhagen, který měl proslov, nemohl skoro ani mluvit, ale když přišla voda, rázem ses ztišil, což byla, jak doufám, úcta před svátostí. A za několik dnů to bude čtyřiačtyřicet let, co jsme křtili tvého nebožtíka tatínka a s jeho hlavy stékala voda do misky. Bylo to tady u nás, v domě, v jeho rodném domě, v sále, před prostředním oknem, a křtil ho ještě starý pastor Kesekiel, to byl ten, co ho za mlada Francouzi málem zastřelili za to, že kázal proti jejich raubířství a proti vybírání výpalného – ten už je dávno, dávno v Pánu. Ale před pětasedmdesáti lety jsem to byl já sám, koho křtili, a také zde u nás, v sále, a drželi mi hlavu nad touto miskou, jak tu na talířku stojí, a kněz pronášel táž slova jako nad tebou a nad tvým otcem, a vlažná, čistá voda právě tak tekla po mých vlasech (neměl jsem jich tehdy na hlavě víc než teď) sem do té zlaté nádržky.“

Hošík vzhlédl vzhůru na dědečkovu úzkou stařeckou hlavu, v tu chvíli opět skloněnou nad miskou jako kdysi, v dávno uplynulé chvíli, o níž vyprávěl, a zmocnil se ho známý již pocit, zvláštní polosnový a poloděsivý pocit čehosi míjejícího i trvajícího, jakéhosi proměnného bytí, jež je současně návratem i závratnou totožností – znal ten pocit už z dřívějška, a čekal, že se v něm znovu ozve, a přál si to. Hlavně proto mu též záleželo na tom, aby mu dědeček zase ukázal tuto rodinnou dědičnou památku, putující a zároveň nehybnou.

Kdykoliv se mladý muž později zkoumal, vždycky shledával, že se mu obraz jeho děda vtiskl mnohem hlouběji, mnohem jasněji a význačněji do duše než obraz jeho rodičů. Snad to tkvělo v jisté sympatii a zvláštní tělesné příbuznosti, neboť vnuk byl dědovi podobný, pokud se ovšem může růžový holobrádek bledému a ztuhlému sedmdesátníku podobat. Rozhodně však to bylo pro starce, který byl nesporně nejrázovitější osobností a malebnou postavou rodiny, příznačné.

Posuzujeme-li to s hlediska veřejných událostí, přesunul se čas přes osobnost a snahy Hanse Lorenze Castorpa dávno před jeho smrtí. Byl to pán starokřesťanských zásad, náležející k obci reformované, přísně rodového smýšlení a tak tvrdošíjně zaujatý pro aristokratické omezení společenského kruhu, jenž je schopen vládnout, jako by žil v čtrnáctém století, kdy si řemeslnictvo začalo dobývat v městské radě místa a hlasu proti tuhému odporu starého svobodného patricijstva, a bylo ho těžko získat pro jakoukoliv novotu. Jeho působení padlo do let prudkého rozmachu a přečetných převratů, do let pokroku postupujícího mílovými kroky, do let, která byla nepřetržitou zkouškou pro veřejnou obětavost a odvahu. Ale ví-Bůh, že na něm, starém Castorpovi, to nezáleželo, jestliže duch nové doby slavil svá proslulá skvělá vítězství. Dal mnohem více na otcovské mravy a stará zřízení než na krkolomné rozšiřování přístavu a bohapusté velkoměstské alifanceraye, brzdil a potlačoval, kde se jen dalo, a být po jeho, panovala by dodnes ve veřejné správě táž starofrancká idyla, jaká kdysi vládla v jeho vlastním kontoáru.

Tak se jevil stařec, za svého života i později občanskému zraku, a byť Hans Castorp ničemu ze státních záležitostí nerozuměl, učinil přece jeho dětský pohled, tiše pozorující, v podstatě zcela týž postřeh, němý a nekritický, avšak velmi životný, postřeh, který si i později, když už se proměnil ve vědomou vzpomínku, zachoval svůj prostě schvalující ráz, vylučující jakoukoliv analysu nebo výklad. Jak už jsme řekli, působila zde sympatie, ono hluboké, jeden článek v posloupnosti přeskakující vnitřní spříznění a spojitost mezi dědem a vnukem, která není ničím zvláštním. Děti a vnuci pozorují, aby obdivovali, a obdivují proto, aby se naučili a vypěstovali, co v ně bylo jako dědičný předobraz vloženo.

Senátor Castorp byl vysoký a hubený. Léta mu sehnula hřbet i šíji, on však se snažil vyrovnat toto zkřivení protitlakem, při čemž se jeho ústa se rty, které už nespočívaly na zubech, nýbrž na holých dásních (chrup si totiž nasazoval jen k jídlu), v trudné důstojnosti stahovaly dolů, z čehož patrně a také jistě proto, aby čelil počínající třaslavosti hlavy, vyplývalo jeho ctihodně přísné, vztyčené držení a podpírání brady, které se tak zamlouvalo malému Hansu Castorpovi.

Rád šňupal – měl podlouhlou, zlatem vykládanou tabatěrku z želvoviny – a užíval proto červených kapesníků, jejichž cíp mu obyčejně čouhal ze zadní kapsy šosatého kabátu. Byla-li to směšná slabost jeho zjevu, působila přece veskrze jako privilej stáří, jako jistá nedbalost, které se stařecký věk buď vědomě dopouští, nebo si ji žoviálně dovoluje, anebo ji v důstojné nevědomosti nese s sebou. Ať tak nebo tak, byla to jediná slabost, kterou kdy Hansův dětský bystrozrak na dědečkově zevnějšku zpozoroval. Tento všední zjev nebyl nicméně pro sedmiletého chlapce, ani později pro vzpomínku dospělého muže, vlastní a skutečnou starcovou podobou. Ve své vlastní a skutečné podobě vyhlížel děd ještě jinak, mnohem krásněji a správněji než obyčejně – totiž tak, jak byl zpodoben na portrétu v životní velikosti, který dříve visíval v obývacím pokoji Hansových rodičů a později se s ním přestěhoval na esplanádu, kde se mu dostalo místa v saloně nad velikou pohovkou, potaženou červeným hedvábím.

Představoval Hanse Lorenze Castorpa v jeho úředním obleku jako městského radního – v tom vážném, ba bohabojném měšťanském kroji minulého století, který provázel důstojnou a zároveň opovážlivou obec proměnlivými časy a byl s okázalostí nošen, aby obřadně měnil minulost v přítomnost a přítomnost v minulost a dosvědčoval nepřetržitou souvislost věcí, ctihodnou spolehlivost jejich obchodního podpisu. Byl to celkový portrét senátora Castorpa stojícího na podlaze z červených dlaždiček v perspektivě pilířů a lomených oblouků. Stál tam s bradou svěšenou, s pokleslými ústy, modré oči se slzními váčky zamyšleně upřené do dálky, v černém, talárovitém plášti, sahajícím pod kolena, vpředu otevřeném a lemovaném dole i po okrajích kožešinou. Ze širokých, nabíraných, lemovaných svrchních rukávů vykukovaly užší rukávy spodní z prostého sukna a krajkové manžety pokrývaly ruce až k zápěstím. Štíhlé stařecké nohy vězely v černých hedvábných punčochách a střevících se stříbrnými přezkami. Kolem krku však měl široké, naškrobené, hustě skládané, talířovité okruží, vpředu sklopené a po stranách zdvižené, a pod ním splývala ještě na vestu plisovaná batistová náprsenka. Pod paždím držel starodávný klobouk, nahoře se zužující, s širokou střechou.

Byl to znamenitý obraz, stvořený rukou věhlasného umělce a namalovaný vkusně ve slohu starých mistrů, dobře se hodící k předmětu, který v divákovi vzbuzoval různé španělsko-holandské představy z pozdního středověku. Malý Hans Castorp jej často pozoroval, arciť ne s uměleckým pochopením, zato však s jakýmsi pochopením obecnějším a dokonce pronikavějším, a třebaže dědečka v té podobě, jak byl vyobrazen na plátně, viděl jenom jednou v životě, a to ještě letmo, když jel k jakési slavnosti na radnici, nemohl – jak už jsme podotkli – než pokládat tuto podobu z obrazu za dědečkovu podobu vlastní a skutečnou, kdežto jeho každodenní dědeček se mu zdál jenom jakýmsi dědečkem prozatímním, který se pouze jakoby na výpomoc a nedobrovolně přizpůsobil okolnostem. Neboť úchylkovost a podivínskost jeho všedního zjevu záležela patrně v tomto nedokonalém a snad i trochu neobratném přizpůsobení, byly to zbytky a náznaky jeho čisté a pravé podoby, které se nedaly docela vyhladit. Tak byl jeho vysoký škrobený límec a jeho bílý, vysoký nákrčník staromódní; nebylo však možno nazvat staromódní onu podivuhodnou součást oděvu, kterou tento nákrčník jenom prozatímně zastupoval, to jest španělské okruží. A nejinak tomu bylo s cylindrem nezvykle vykrojeným, který nosil dědeček na ulici a kterému ve vznešenější skutečnosti odpovídal plstěný klobouk s širokou střechou, jaký měl na obraze; tak tomu bylo i s dlouhým, řasnatým pláštěm, jehož pravzor a pravou podobu spatřoval Hans Castorp v dědečkově taláru, vroubeném kožišinou.

Byl tudíž v duchu přesvědčen, že dědeček se skvěje ve své pravé a dokonalé podobě, když se s ním jednoho dne loučil. Bylo to v jídelně, v téže síni, kde tak často sedávali u tabule proti sobě; nyní ležel Hans Lorenz Castorp uprostřed této síně na márách ověšených a obklopených věnci, v rakvi pobité stříbrem. Přetrpěl zápal plic, bránil se dlouho a houževnatě, ačkoliv se zdálo, že je na tomto světě jen hostem, a spočíval – těžko říci zda jako vítěz, nebo jako přemožený – buď jak buď s výrazem velmi změněným, přísně usmířeným, s nosem zašpičatělým od smrtelného zápasu, na svém parádním loži, od nohou po pás zakrytý pokrývkou, na níž ležela palmová větev, s hlavou opřenou o vysoko narovnané hedvábné podušky, takže jeho brada krásně spočívala ve vykrojeném španělském límci; do rukou zpola zakrytých krajkovými manžetami, mezi prsty, na nichž bylo přes jejich uměle přirozené složení znát, že jsou studené a bez života, mu vsunuli křížek ze slonoviny a vypadalo to, jako by naň ustavičně zpod sklopených víček shlížel.

Hans Castorp viděl svého děda na počátku jeho poslední nemoci několikrát, ale ke konci už nikdy. Ušetřili ho zcela pohledu na dědův smrtelný zápas, který se dál většinou v noci; dovídal se o něm jenom nepřímo, ze stísněné nálady v domě, podle uplakaných očí starého Fieta a podle toho, že stále přijížděli nebo odjížděli lékaři; ale výsledek, kterému se nakonec octl v síni tváří v tvář, se dal shrnout tak, že dědeček byl teď navždy zproštěn své prozatímní podoby a vrátil se neodvolatelně k své podobě vlastní a pravé – což byla skutečnost potěšitelná, i když starý Fiete plakal a nepřestával vrtět hlavou, i když plakal sám Hans Castorp, tak jako plakal při pohledu na svou náhle zemřelou matku a při pohledu na otce, kterého viděl brzy potom ležet s výrazem právě tak tichým a cizím.

Bylo to už po třetí v tak krátké době a ve věku tak útlém, že smrt se představila duchu a smyslům – hlavně také smyslům – malého Hanse Castorpa, ten pohled a dojem mu nebyly už nikterak nové, nýbrž důvěrně známé; stejně ukázněně a spolehlivě, bez nejmenší nervové slabosti, byť i s přirozeným zármutkem, jak si byl počínal v obou předchozích případech, choval se Hans i nyní, a to ještě mnohem vyšší měrou. Jsa jednak neznalý praktického významu událostí pro svůj život, jednak vůči nim dětsky lhostejný, v domnění, že svět se o něho tak či onak postará, projevoval u všech rakví jistý stejně dětský chlad a jakousi věcnou pozornost, která nabyla tím, že se opakovala už po třetí, odstínu jakési přemoudřelé znaleckosti – pomineme-li celkem těch několik záchvatů pláče, jež bylo lze vysvětlit jako zpětný účinek přirozeného otřesu a nákazu cizích slz. Za ty tři nebo čtyři měsíce, které uplynuly od úmrtí jeho otce, Hans na smrt už zapomněl; nyní si na ni znovu vzpomněl a všechny jeho dřívější dojmy ožily v něm přesně, současně a pronikavě v celé své neporovnatelné zvláštnosti.

Kdyby se tyto dojmy rozložily a vyjádřily slovy, zněl by výsledek asi takto: Smrt je cosi zbožného, symbolického, smutně krásného, zkrátka duchovního, zároveň však i něco zcela jiného, právě opačného, velmi tělesného, velmi hmotného, co nelze nazvat ani krásným, ani symbolickým, ani zbožným, ba vlastně ani smutným. Onen slavnostně duchovní ráz se projevuje pompésním katafalkem, květinovou nádherou a palmovými vějíři, které jsou, jak známo, symbolem nebeského míru; dále pak, a to ještě zřejměji, křížkem mezi ztuhlými prsty bývalého dědečka a Thorwaldsenovou sochou žehnajícího Spasitele, stojící v hlavách rakve, oběma svícny po stranách, jež při této příležitosti nabývají také jakéhosi církevního charakteru. Všechna tato opatření mají patrně svůj dobrý a přesnější význam v myšlence, že dědeček teď vešel navždy ve svou vlastní a pravou podobu. Mimo to však si Hans Castorp všiml, i když si to slovy nepřiznal, že všechny ty věci, zejména však ta přemíra květin, a mezi nimi zvláště tuberosy, jichž bylo veliké množství, mají ještě další smysl a střízlivý účel, totiž ten, aby okrášlily onu druhou, ani krásnou a vlastně ani smutnou, nýbrž spíše neslušnou a nízce tělesnou stránku smrti, daly na ni zapomenout, nedaly ji poznat.

S touto okolností souviselo také to, že mrtvý dědeček vypadal tak cize, dokonce ani ne jako dědeček, nýbrž jako vosková loutka v životní velikosti, kterou smrt podstrčila na jeho místo a se kterou se teď dělaly všechny ty zbožné a čestné okázalosti. Ten, kdo tu ležel, nebo správněji: to co tu leželo, nebyl tedy dědeček sám, nýbrž jeho schrána – schrána, která, jak Hans Castorp věděl, nebyla z vosku, nýbrž z vlastní hmoty, jenom z hmoty: a to právě bylo to neslušné a také skoro ani ne smutné – tak málo smutné, jak málo smutné jsou věci, které mají co dělat s tělem a jenom s tělem. Malý Hans Castorp pozoroval tu voskově žlutou, hladkou hmotu, tuhou jako sýr, z níž byla udělána dědečkova posmrtná figura v životní velikosti, jakož i tvář a ruce bývalého dědečka. Na nehybné čelo mrtvoly se právě snesla moucha a začala pohybovat sosákem. Starý Fiete ji opatrně zahnal, dbaje, aby se přitom nedotkl čela, a jeho obličej se počestně zachmuřil, jako by nechtěl a nesměl o tom, co dělá, nic vědět – byl to výraz cudnosti, vztahující se na onu skutečnost, že dědeček je už jenom tělo a nic víc. Moucha krátce zakroužila a hned zase usedla dědečkovi na prsty, poblíže křížku ze slonoviny. A Hansu Castorpovi se při tom zdálo, že cítí zřetelněji nežli kdy předtím onen zvláštní pach, tak podivně neodbytný, který už znal z dřívějška a při kterém si s pocitem studu vzpomínal na jednoho spolužáka, stiženého obtížnou chorobou, pro kterou se mu všichni vyhýbali; vůně tuberos měla onen pach potají přehlušit, což se však – ač vůně byla velmi libá, pronikavá a ostrá – přece jen nestalo.

Stál u mrtvoly několikrát: po prvé sám se starým Fietem, po druhé s prastrýcem Tienappelem, obchodníkem s vínem, a s oběma strýci Jamesem a Petrem, a pak ještě po třetí, když u otevřené rakve na kratičko stanula skupina svátečně oděných přístavních dělníků, kteří se přišli rozloučit s bývalým šéfem firmy Castorp a syn. Pak přišel pohřeb, při kterém byla síň plná lidí a pastor Bugenhagen z kostela sv. Michala, týž, který Hanse Castorpa křtil, přioděný španělským okružím, pronesl pamětní řeč a později se s Hansem Castorpem, když spolu jeli v drožce hned za pohřebním vozem, v čele dlouhé, předlouhé řady dalších kočárů, velmi přátelsky bavil. Tím byl i tento životní úsek u konce, a Hans Castorp změnil brzy zase domov i okolí – už po druhé za svého mladého života.

U Tienappelů a o mravním stavu Hansově

Nebylo mu to ke škodě, neboť přišel do rodiny konsula Tienappela, svého ustanoveného poručníka, kde mu zhola nic nechybělo, ani pokud šlo o jeho vlastní osobu, ani pokud šlo o zajištění jeho zájmů v budoucnu, o kterých ještě nic nevěděl. Konsul Tienappel, strýc Hansovy nebožky matky, ujal se castorpské pozůstalosti, prodal nemovitosti, postaral se o úplnou likvidaci firmy Castorp a syn, dovoz a vývoz, a vytloukl z toho ještě takřka čtyři sta tisíc marek, Hansovo dědictví, které uložil v pupilárních papírech, z jejichž úroků si bez újmy svých příbuzenských citů vybíral začátkem každého kvartálu dvě procenta provise.

Tienappelovský dům stál na konci zahrady u harvestehuderské cesty a jeho okna vedla na veliký trávník, na němž nebyl trpěn sebemenší plevel, na veřejné růžové sady a potom na řeku. Konsul, ač měl krásný kočár, chodil každého rána pěšky do svého obchodu na Starém městě, aby měl aspoň trochu pohybu (trpíval občas návaly krve do hlavy) a vracíval se o páté hodině odpoledne rovněž pěšky; a potom se u Tienappelů se vší kulturou obědvalo. Byl to významný muž, oblečený do šatů z nejlepších anglických látek, s vodově modrýma, vypoulenýma očima za zlatými brýlemi, rudým nosem, šedivým kapitánským vousem a s jiskřivým briliantem na levém tlustém malíčku. Jeho žena byla dávno mrtva. Měl dva syny, Petra a Jamese, z nichž jeden byl u námořnictva a meškal jen málokdy doma, a druhý byl zaměstnán doma v obchodě s vínem, jsa předurčeným dědicem firmy. Domácnost vedla už mnoho let Schalleenová, zlatníkova dcera z Altony, žena s bílými naškrobenými manžetami kolem válečkovitých zápěstí. Starala se o to, aby byl stůl při snídani a u večeře hojně zásoben studenými pokrmy, kraby, lososem, úhořem, paštikou z husích jater a roastbeefem s kečupem. Dozírala na najaté sklepníky, když u Tienappelů pořádali pánský večírek, a také zastupovala, pokud to šlo, u malého Hanse Castorpa matku.

Hans Castorp vyrůstal za bídného počasí, ve větru a vodní páře, v žlutém gumovém plášti, abychom tak řekli, a bylo mu přitom docela dobře. Byl sice odjakživa trochu chudokrevný, což ani doktor Heidekind nepopíral, a proto také nařídil, aby Hans vždy po škole, ke třetí snídani, dostával sklenku dobrého porteru – nápoje, jak známo, velmi výživného, jemuž doktor Heidekind připisoval krvetvornou moc a který dojista uklidňoval životní bůžky Hansovy způsobem jemu velmi milým; přispíval totiž nemálo k jeho sklonu „hloupnout“, jak to nazýval konsul Tienappel, to jest sedět s ústy pokleslými a zírat bezmyšlenkovitě před sebe. Ale jinak byl Hans zdravý a správný chlapík, dobrý tennista a veslař, ač mu místo zacházení s vesly bylo vlastně milejší sedět za letního večera při hudbě u dobrého nápoje na terase uhlenhortského převoznictví a dívat se na osvětlené čluny, mezi kterými pluly po lesklé, barevně mihotavé hladině labutě. A když jste ho slyšeli mluvit: klidně, rozumně, trochu dutě a jednotvárně, s náběhem k dolnoněmčině, ba, když jste se na něho jen zadívali, na ten plavý, korektní zjev, dobře řezanou hlavu jakéhosi starobylého ražení, na níž se ve formě střízlivé ospalosti zračila vrozená a nevědomá domýšlivost, nemohli jste ani na chvíli pochybovat o tom, že tenhle Hans Castorp je nefalšovaný a poctivý výplod zdejší půdy a že se do ní znamenitě hodí, on sám by o tom ani vteřinu nepochyboval, kdyby se v tom smyslu byl zkoumal.

Vdechoval atmosféru velikého přímořského města, tu vlhkou atmosféru světového kramářství a blahobytu, která byla životním ovzduším jeho otců, s hlubokým porozuměním, samozřejmostí a s potěšením. Čichaje výpary vody, uhlí a dehtu, ostré pachy koloniálního zboží, díval se, jak v přístavu na nábřežích obrovské parní jeřáby napodobují klid, inteligenci a obrovskou sílu sloužících slonů, zdvíhajíce z útrob odpočívajících lodí tunová břemena pytlů, balíků, beden, sudů, kamenných lahví a nakládají je do skladišť a železničních vagonů. Vídal o polednách kupce v žlutých gumových pláštích, jaký nosil sám, hrnout se na bursu, kde, jak věděl, bylo velmi rušno, a kde leckomu se snadno přihodilo, že byl nucen nahonem rozesílat pozvánky k veliké hostině, aby si prodloužil úvěr. Viděl (a v tom byla později důležitá oblast jeho zájmů) hemžení v loděnicích, viděl mamutí těla asijských a afrických plavidel, tyčících se v docích jako věže s obnaženými kýly a šrouby, podepřené ohromnými sochory, viděl je v jejich obludné bezmocnosti na suchu, pokryté trpasličími zástupy drhnoucích, tlukoucích, natírajících dělníků, viděl nad střechou krytých lodních stavenišť trčet v mračnech dýmu kostry vznikajících lodí a inženýry s konstrukčními plány a Lentzovými tabulkami v rukou, dávající dělníkům rozkazy – byly to pro Hanse Castorpa samé známé obrazy a probouzely v něm od mládí pocity bodré domovské příslušnosti, pocity, které snad vrcholily ve chvíli, kdy snídal v neděli dopoledne s Jamesem Tienappelem nebo s bratrancem Ziemsenem – Joachimem Ziemsenem – v alsterském paviloně teplé dalamánky a uzené maso, k tomu skleničku portského, a potom se pohodlně rozložil v lenošce, oddávaje se požitku z doutníku. Neboť zejména v tom byl pravý Hamburčan, že si potrpěl na dobré živobytí, ba, nehledě k jeho chudokrevně zjemnělému zevnějšku, visel pevně a dychtivě na šťavnatých požitcích života jako hltavý kojenec na prsou matčiných.

Pohodlně, a nikoliv bez důstojnosti nesl na ramenou vysokou civilisaci, kterou vládnoucí vrstva obchodní městské demokracie odkazuje svým dětem. Byl vždy dobře vykoupán jako miminko a dal se oblékat krejčím, který se těšil důvěře mladých lidí jeho společenské vrstvy. O neveliký poklad jeho monogramem pečlivě označeného prádla, uložený v zásuvkách jeho anglické skříně, se starala Schalleenová, seč uměla. Ještě když Hans Castorp studoval mimo Hamburk, posílal pravidelně prádlo k vyprání a vyspravení domů (byl totiž přesvědčen, že mimo Hamburk nikde v říši nedovedou žehlit) a maličko odřená manžeta u některé jeho hezké barevné košile by v něm byla vzbudila prudkou nevoli. Jeho ruce nepříliš aristokratického tvaru byly pěstěné, svěží pleti, ozdobené článkovaným platinovým prstýnkem a dědečkovým dědičným prstenem pečetním a jeho zuby, trochu měkké a ne bez kazů, byly vyspraveny zlatými plombami.

Při chůzi a ve stoje vystrkoval trochu spodní část těla, což nevypadalo moc svižně; ale jeho držení těla u stolu bylo skvělé. Bezvadně vzpřímený trup obracel k sousedu, s kterým rozmlouval (rozšafně a dolnoněmecky), při čemž se jeho lokty, mezitím co obíral kousek drůbeže nebo pomocí příslušného příboru vybíral růžové maso z račího klepeta, zlehka opíraly o desku stolu. Jeho první potřebou po skončené tabuli byla miska s parfumovanou vodou k opláchnutí prstů, druhou ruská cigareta, z které neplatil clo a kterou si nevinně opatřoval pod rukou podloudnickou cestou. Po cigaretě přišel doutník, velmi chutná brémská značka, Maria Mancini, o níž bude ještě řeč a jejíž aromatické jedy se tak uspokojivě mísily s jedy černé kávy. Hans Castorp chránil své tabákové zásoby před škodlivými vlivy ústředního topení tím, že je ukládal ve sklepě, kam každého rána sestupoval, aby své pouzdro zásobil denní dávkou. Jen s nechutí by jedl máslo, jež by se mu předložilo v kuse, a nikoliv ve vykrájených, vroubkovaných kuličkách.

Vidíte, nezapomínáme na nic, čím bychom mohli Hansovi ve vašich očích prospět, posuzujeme ho však střízlivě a neděláme ho ani lepším, ani horším, než byl. Hans Castorp nebyl ani genius, ani hlupák, a vyhýbáme-li se označení „průměrný“, činíme tak z příčin, jež se ani dost málo netýkají jeho inteligence, ba snad ani jeho prosté osoby, nýbrž činíme tak z úcty k jeho osudu, jemuž jsme nakloněni přikládat jakýsi nadosobní význam. Jeho rozum postačil bez valné námahy požadavkům reálného gymnasia – k namáhání by ostatně nikdy, za žádných okolností neměl chuti, ne pro strach, že by mu to snad ublížilo, jako spíše proto, že k tomu neměl důvodu, přesněji řečeno: že k tomu neměl nevyhnutelného důvodu. A snad právě proto ho nechceme nazvat průměrným, že jakýmsi způsobem nedostatek těchto důvodů a příčin cítil.

Člověk žije nejen svůj osobní život jako jednotlivec, nýbrž vědomě či nevědomě také život své doby a svých současníků, a i když pokládá všeobecné a neosobní základy své existence za neodvolatelné a samozřejmé a nikterak nepomýšlí na to, aby je kritisoval, tak jako na to nepomýšlel Hans Castorp, cítí se možná přece jen v své mravní pohodě jejich nedostatky neurčitě znepokojován. Jedinci možná tanou před očima různé osobní cíle, účely, naděje a vyhlídky, z nichž čerpá podnět k vyššímu úsilí a vyšší činnosti; ale jestliže ono neosobní, to, co ho obklopuje, to jest doba sama, při veškeré vnější hybnosti těchto nadějí a vyhlídek postrádá, a projeví se v skrytu jako beznadějná, marná, bezradná, a odpovídá na jakékoliv vědomé či nevědomé otázky po posledním a nadosobním, bezpodmínečném smyslu veškerého lidského snažení a činnosti hluchým mlčením, dostaví se takřka nevyhnutelně, zejména u lidí nejpoctivějších, jisté ohromení, jež se cestou přes oblast duchovně mravní může přenášet i na fysickou a organickou část lidského individua. Aby člověk byl ochoten k nějakému vynikajícímu výkonu, který přesahuje prosté, všední povinnosti, když doba mu na jeho otázku „k čemu to“ neposkytne uspokojivou odpověď, k tomu je třeba buď velké mravní osamocenosti a bezprostřednosti, jaká se jen zřídka kdy vyskytuje a je povahy heroické, anebo velmi robustní vitality. Hans Castorp neměl ani jedno, ani druhé; byl tedy přece jen člověkem průměrným, i když ve smyslu velmi úctyhodném.

Máme na mysli jeho duševní stav nejen v době školní, nýbrž i v dalších letech, kdy už si zvolil občanské povolání. Pokud jde o jeho školní průběh, musil dokonce tu a tam opakovat třídu. Celkem však mu jeho původ, měšťanská solidnost mravů a posléze i jeho slušné, byť i nevášnivé nadání pro matematiku pomohly kupředu, a když měl v kapse vysvědčení prvního ročníku, rozhodl se, že dostuduje – po pravdě řečeno hlavně proto, aby si tím prodloužil prozatímní nerozhodný stav a nabyl času na rozmyšlenou, čím chce nejraději být, neboť to on dlouho nevěděl, ještě ani v nejvyšší třídě neměl zdání, a když se konečně rozhodl (přeháněli bychom, kdybychom tvrdili, že se rozhodl sám), byl si vědom, že mohl stejně dobře volit něco jiného.

Ale to bylo pravda, že měl odjakživa veliké zalíbení v lodích. Jako malý chlapec kreslil do zápisníků tužkou samé rybářské čluny, lodice zelinářů a pětistěžňové koráby, a když se jednou jako patnáctiletý chlapec směl s vyhrazeného místa dívat, jak z loděnice Blohm et Voss vyjíždí nová rychlá dvoušroubová poštovní parní loď „Hansa“, namaloval vodovými barvami velmi zdařilý a podrobný obraz té štíhlé lodi, obraz, který si konsul Tienappel zavěsil v své soukromé kanceláři a na kterém byla zejména skelně průhledná zeleň vlnícího moře podána tak láskyplně a věrně, že kdosi řekl konsulovi Tienappelovi, že chlapec má talent a může z něho být dobrý malíř moře, což konsul mohl svému schovanci klidně opakovat, protože Hans se tomu jen dobrácky zasmál a nezabýval se ani vteřinu takovým výstředním a hladomřivým nápadem.

„Mnoho nemáš,“ upozorňoval ho občas strýc Tienappel. „Mé peníze celkem připadnou jednou Jamesovi a Petrovi, to jest zůstanou v obchodě, a Petr bude brát rentu. To, co je tvého, je uloženo dobře a vynáší ti to jisté úroky. Ale žít z úroků se, holenku, dnes už nedá, když nemáš aspoň pětkrát tolik, a jestli u nás v městě chceš něco znamenat a žít si tak, jak jsi zvyklý, musíš si důkladně přivydělávat, to si, milý synu, dobře pamatuj!“

Hans Castorp si to pamatoval a ohlížel se po nějakém povolání, s kterým by před sebou i před světem obstál. A když už si je jednou vybral – stalo se to na podnět starého Wilmse z firmy Tunder et Wilms, který jednou při sobotním whistu před konsulem prohlásil, že by bylo dobře, kdyby Hans Castorp studoval lodní inženýrství, to je nápad, a může vstoupit rovnou k němu, alespoň bude mít mladíka pěkně na očích – tu nabyl o svém povolání velmi vysokého mínění, shledávaje, že je sice proklatě složité a namáhavé, avšak významné, důležité a skvělé, a že se pro jeho pokojnou povahu dozajista mnohem lépe hodí než povolání bratrance Ziemsena, syna nevlastní sestry jeho nebožky matky, který chtěl mermomocí být důstojníkem. A přitom je Joachim slabý na plíce! Ale možná že tohle povolání, při kterém se hodně pobývá na čerstvém vzduchu a při němž o nějaké duševní práci nebo námaze nemůže být řeči, bude právě proto pro něho vhodné, prohlašoval Hans Castorp trochu pohrdavě. Neboť před prací měl Hans náramný respekt, ač jeho samého práce snadno unavovala.

Tím se vracíme k domněnce, kterou jsme zde již dříve naznačili, že omezování soukromého života dobou ovlivňuje přímo fysický organismus člověka. Kterak si Hans neměl práce vážit? To by bylo nepřirozené. Za daného stavu věcí musila mu práce připadat nejvýš úctyhodná, kromě ní v podstatě nic úctyhodnějšího nebylo, práce byla principem, před kterým člověk buď obstál, nebo neobstál, absolutní hodnotou času, sama sobě otázkou i odpovědí. Byla tedy úcta k práci pro něho čímsi náboženským, ba pokud šlo o něho samého, ještě čímsi mnohem nepochybnějším. Jiná ovšem byla otázka, zdali ji měl rád, neboť milovat ji nemohl, ať si jí sebevíc vážil, a to z toho jednoduchého důvodu, že mu nešla k duhu. Namáhavá práce mu ničila nervy, záhy ho vyčerpávala a on se také nijak netajil, že vlastně miluje mnohem víc volný, nezatížený čas, na kterém nespočívá olověné závaží namáhavého úsilí, čas, který se před člověkem volně prostírá, nerozčleněný překážkami, které je nutno za skřípění zubů zdolávat. Tento rozpor v jeho poměru k práci by si byl vlastně žádal nějakého rozřešení. Nemyslíte, že by jeho tělo i jeho duch – nejprve tělo a potom duch – pracovaly radostněji a vytrvaleji, kdyby v hloubi své duše, tam, kde se sám už dobře nevyznal, věřil, že práce je hodnotou naprostou a konečným principem, a kdyby se tím byl mohl dát uchlácholit? Čímž se ovšem znovu ocitáme před otázkou, byl-li Hans průměrný či něco víc, což je otázka, na kterou nechceme odpovědět jen tak zkrátka. Nepokládáme se totiž za Hansovy chvalořečníky; proto ponecháváme místo domněnce, že mu práce možná trochu vadila v tom, aby se nerušeně oddával požitku z doutníků Marie Mancini.

K vojenské službě odveden nebyl. Jeho vnitřní přirozenost se tomu vzpírala a dovedl tomu zabránit. Není také vyloučeno, že štábní lékař doktor Eberding, který se občas zastavil v domě na harvestehuderské cestě, v hovoru od konsula Tienappela vyslechl, že by to pro mladého Hanse Castorpa znamenalo nemilé přerušení studií, která právě zahájil, kdyby musil jít na vojnu.

Jeho hlava, která pracovala pomalu a klidně, zvláště když Hans Castorp podržel i mimo domov uklidňující zvyk pít ke snídani porter, plnila se analytickou geometrií, diferenciálním počtem, mechanikou, naukou o promítání a grafostatikou, vypočítávala dopravu s nákladem a bez nákladu, stabilitu, přemisťování lodního těžiště, metacentrum, i když se mu to leckdy zajídalo. Jeho technické výkresy, žebra, čáry ponoru a podélné trhliny nebyly tak zdařilé jako jeho malířské podání „Hansy“ na širém moři, ale tam, kde běželo o to, podepřít abstraktní schema smyslovou názorností, vyčárkovat stíny a podložit průřezy jasnými barvami, nevyrovnal se Hansu Gastorpovi nikdo.

Když přijel domů na prázdniny, bezvadně čistý, velmi dobře oblečený, s malým nazrzlým knírkem v ospalé mladistvé patricijské tváři, jsa zřejmě na nejlepší cestě dosáhnout význačného postavení, prohlíželi si ho lidé, kteří se zabývali obecními záležitostmi a kromě toho se také velmi dobře vyznali v poměrech rodinných a osobních - v městě, jež si samo vládne, vyzná se většina občanů v osobních a rodinných poměrech svých spolubližních – prohlíželi si ho jeho spoluobčané pátravě, a v duchu se ptali, do které veřejné úlohy mladý Hans Castorp jednou asi doroste. Měl styky, staré, dobré jméno a mohlo se takřka určitě předpokládat, že přijde čas, kdy bude nutno počítat s jeho osobou jako s politickým faktorem. Bude sedět v městské radě nebo v městském výboru a dělat zákony, bude zastávat některý čestný úřad a v jeho funkci se bude podílet na starostech suverenity, bude náležet k nějakému oddělení městské správy, možná že k oddělení pro finanční záležitosti nebo k oddělení stavitelskému, a jeho hlas bude mít váhu. Lidé mohli věru být zvědavi, ke které straně se mladý Castorp jednou přihlásí. Zevnějšek často klame, ale on vlastně vypadal navlas tak, jak nevypadá člověk, s kterým mohou počítat demokraté. Podoba s dědem byla nepopiratelná. Možná že bude po něm, že bude také takovou brzdou, elementem konservativním? To bylo velmi možné, ale stejně možný byl i opak. Vždyť konec konců byl inženýrem, budoucím stavitelem lodí, mužem světové dopravy, technikem. Možná že se Hans Castorp dá k radikálům, že se z něho stane profánní ničitel starých budov a krajinných krás, že bude nevázaný jako žid a nepietní jako Američan, že bude náchylný dávat přednost bezohlednému rušení odkázaných důstojných tradic před uváženým a pozvolným vývojem přirozených životních podmínek, že uvrhne stát do krkolomných experimentů – i to bylo možné. Bude mít v krvi přesvědčení, že jejich Blahomudrci, jimž na radnici dvojí hlídka vzdává zbraní čest, vědí všechno nejlépe, nebo bude nakloněn podporovat v měšťanstvu oposici? Z jeho modrých očí pod nazrzle plavým obočím nebylo možno vyčíst odpověď na tyto otázky občanské zvědavosti, a patrně ji sám ještě ani neznal, náš mladý Hans Castorp, ten nepopsaný, čistý list.

Když se vydal na cestu, na které jsme se s ním setkali, bylo mu třiadvacet let. Měl za sebou čtyři semestry studia na polytechnice v Gdaňsku a další čtyři semestry na technikách v Brunšviku a v Karlsruhe. Nedávno složil s dobrým prospěchem – byť i bez vyznamenání – první hlavní zkoušku a chystal se vstoupit jako inženýr-volontér k firmě Tunder et Wilms, aby tam v loděnici nabyl praktických vědomostí. V té chvíli nastal v jeho životě obrat, o němž vám povíme.

K hlavní zkoušce musil ostře a důkladně pracovat, a když se vrátil domů, byl přece jen malátnější, než se hodilo k jeho typu. Doktor Heidekind huboval, kdykoliv mu Hans přišel na oči, a radil změnu vzduchu, avšak důkladnou. Tentokrát prý nepostačí, zajede-li si Hans do Norderney nebo do Wyku auf Föhr; jestliže mu doktor Heidekind smí radit, ať se vypraví, dřív než vstoupí do loděnice, na pár neděl do hor.

„Inu, to je hezké,“ prohlásil konsul Tienappel synovci a svěřenci, „pak se ale naše cesty letos rozcházejí.“ Jeho, konsula Tienappela, nedostane do hor ani pět párů koní. Hory pro něho nejsou, on potřebuje rozumný tlak vzduchu, sice dostane všechny možné záchvaty. Do hor ať si Hans jede laskavě sám. Může tam navštívit Joachima Ziemsena.

Ten návrh byl nasnadě. Joachim Ziemsen byl totiž nemocen – ne jako Hans Castorp, nýbrž opravdu povážlivě nemocen, dokonce z toho bylo v rodině velké leknutí. Býval od malička náchylný k horečkám a kataru, a jednoho dne začal doopravdy plivat krev a musil horempádem odjet do Davosu, k svému velikému žalu a soužení, ježto stál zrovna u cíle svých tužeb. Několik semestrů byl rodině po vůli a studoval práva, potom však uposlechl neodolatelného nutkání, přesedlal, přihlásil se jako praporečník a byl už přijat. A nyní už přes pět měsíců trčel v mezinárodním sanatoriu Berghofu (šéflékař: dvorní rada doktor Behrens) a nudil se k smrti, jak na pohlednicích oznamoval. Chce-li tedy Hans Castorp, dříve než vstoupí k firmě Tunder et Wilms, nějakou maličkost pro své zdraví udělat, ať se rozjede tam nahoru a dělá pár dní společníka chudáku bratranci – oběma to jen prospěje.

Když se odhodlal k cestě, léto vrcholilo. Poslední červencové dny už nastaly.

Jel na tři neděle.

«Třetí kapitola»

Počestné zachmuření

Hans Castorp se bál, že zaspí, neboť byl nesmírně unaven, ale probudil se dřív, než bylo třeba, a zbylo mu habaděj času, aby důkladně učinil zadost svým ranním návykům – návykům vysoce civilisovaným, zejména gumová vana, dřevěná miska se zeleným levandulovým mýdlem a slaměná štětka byly tu důležitými činiteli – a spojil s úkony mytí a tělesné péče vybalování a uspořádání svých věcí. Zatím co si přejížděl postříbřeným strojkem po tvářích, potřených vonnou pěnou, rozpomínal se na své zmatené sny se shovívavým úsměvem převahy, kterou cítí člověk holící se v denním světle rozumu, a vrtěl hlavou nad tolikerými nesmysly. Necítil se sice příliš odpočatý, ale v mladém, čerstvém ránu si připadal svěží.

Utíraje si ruce, vyšel s napudrovanými tvářemi, ve skotských spodcích a v červených sahanových pantoflích na balkon, který vedl podél všech dveří a v jednotlivé loggie byl rozdělen jen stěnami z neprůhledného skla, které nesahaly až do plné výše zábradlí. Jitro bylo chladné a oblačné. Před postranními svahy trčely nehybně mlhy jako natažené klády a nad vzdálenějšími kopci visela hustá, bělavá a šedá masa mračen. Tu a onde prosvítaly kousky nebo pruhy modré oblohy, a když slunce chvílemi vysvitlo, zatřpytila se na dně doliny bílá ves na pozadí tmavých jehličnatých strání. Odkudsi bylo slyšet ranní koncert, patrně z téhož hotelu, kde také včera večer vyhrávali. Chvíli se ozývaly tlumené, chorálové akordy, po kratší přestávce zazněl pochod a Hans Castorp, který hudbu z hloubi srdce miloval, poněvadž na něho působila podobně jako obvyklá sklenka porteru k snídani, to jest hluboce konejšivě, omamně, a podporovala jeho sklon „hloupnout“, naslouchal s potěšením, s hlavou na stranu nakloněnou, s pootevřenými ústy a s trochu zarudlýma očima.

Dole se vinula smyčka silnice, stoupajíc vzhůru k sanatoriu, byla to táž, po které včera přijel. Ve vlhké trávě na stráni rostl nízký hvězdicový hořec Část rovné louky byla oplocena jako zahrada. V ní byly pěšinky posypané pískem, květinové záhony a pod statnou nádhernou stříbrnou jedlí umělá skalní jeskyně. Rozsáhlá hala s plechovou střechou, v níž byla rozestavena lehátka, otvírala se směrem k jihu; vedle ní byla vztyčena červenohnědá žerď, na jejímž vrcholu se chvílemi rozvinovala fantastická vlajka, bílá a zelená, se znakem lékařství, hadem ovinutým kolem hole uprostřed.

V zahradě se procházela dáma, postarší paní ponurého, ba tragického vzezření. Oblečena byla docela černě a černé, prošedivělé, pocuchané vlasy měla ovinuty černým závojem; přecházela neklidně, stejnoměrně rychlým krokem, se skrčenými koleny, paže strnule spuštěné po pěšinách a pohlížela očima černýma jako uhel, pod nimiž visely chabé váčky kůže, upřeně před sebe. Její čelo, napříč rozbrázděné hlubokými vráskami, a bledá tvář, jako bývají tváře lidí z jihu, s širokými, utrápenými, na jedné straně pokleslými ústy, připomínala Hansu Castorpovi obraz kterési slavné tragédky, který jednou viděl, a byl to hrozný pohled, jak ta černobledá žena své dlouhé, žaluplné kroky nevědomky přizpůsobovala taktu zaznívající pochodové hudby.

Hans Castorp na ni shlížel se zamyšleným soucitem a připadalo mu, že její truchlivý zjev zatemňuje ranní slunce. Zároveň však postřehl ještě něco jiného, hřmot ozývající se z vedlejšího pokoje, z onoho pokoje, v němž podle Joachimových informací bydleli ruští manželé, hřmot, který se k tomu svěžímu jitru rovněž nehodil, ba jaksi lepkavě je znečišťoval. Hans Castorp si vzpomněl, že už včera večer něco podobného slyšel, ale byl tak unaven, že si toho nevšímal. Vedle se odehrával zápas, bylo slyšet smích a oddychování, jehož pohoršlivý smysl mladému muži nemohl nadlouho zůstat hádankou, ač se zprvu snažil o nevinný výklad. Mohli bychom tuto jeho dobromyslnost nazvat i jinak, mohli bychom říci, že to byla duševní čistota – poněkud ovšem nudná – anebo vážná, krásná stydlivost, a chtěli-li bychom užít přirovnání zlehčujícího, nazvali bychom to možná i licoměrností nebo také mystickou plachostí a zbožností – a skutečně bylo v tom, jak se Hans Castorp k onomu šramotu ze sousedního pokoje zachoval, z toho všeho něco, a fysiognomicky se to odrazilo v počestném zachmuření výrazu, který jako by říkal, že Hans o tom, co tu slyší, nesmí a nechce nic vědět. Byl to výraz umravnělý, který Hans na sebe někdy bral, ač nebyl zcela originální.

S tím výrazem opustil balkon a zašel do pokoje, aby nebyl nadále svědkem událostí, jež mu připadaly vážné, ba otřesné, třebaže byly provázeny smíchem. Ale v pokoji skrze stěnu bylo slyšet ještě lépe. Vedle se asi strhla honička okolo nábytku, židle se překotila, pak jeden druhého chytil, ozvalo se plesknutí a hubičkování a navíc k tomu vyhrávala právě v tu chvíli vzdálená hudba valčík, otřepaný pouliční šlágr, který zdáli a zvenčí tuto neviditelnou scénu doprovázel. Hans Castorp stanul s ručníkem v ruce a proti své vůli poslouchal. A najednou se pod pudrem začervenal, neboť k tomu, co předvídal, skutečně došlo, hra přešla ve zvířeckost. Hrom do toho! pomyslil si a obrátil se, aby pokud možno nejhlučněji dokončil svou toiletu. Nu, jsou to manželé – Bůh s nimi, tak dalece je věc v pořádku. Ale takhle za jasného rána – to přestává všechno! A včera večer si, jak se zdá, také nedali pokoj! Jsou přece nemocní, jinak by tu nebyli, nebo alespoň jeden z nich, byla by tedy určitá střídmost na místě. Ale největší ostuda je samozřejmě to, pomyslil si zlostně, že jsou stěny tak tenké a že je všecko tak zřetelně slyšet! Bezpochyby to stavěli hodně lacino, asi na tom nestydatě škrdlili! Snad se, probůh, s těmi lidmi později nesetkám, snad jim dokonce nebudu představen? To by mi bylo krajně trapné. Náhle si uvědomil, že červeň, kterou se před chvílí pokryly jeho čerstvě oholené líce, nebo alespoň pocit palčivosti, tuto zardělost provázející, nepolevuje, že se mu naopak v obličeji usazuje a že je to zase táž suchá horkost, která ho soužila už včera večer, které se pak ve spánku zbavil a která ho nyní znovu přepadla. To ho ovšem vůči jeho sousedům nenaladilo vlídněji, naopak, s úšklebkem pronesl o nich velmi odmítavé slovo a pak se dopustil té chyby, že si ještě jednou zchladil obličej studenou vodou, čímž jeho obtíže ještě vzrostly. Tak se stalo, že mu hlas rozmrzele přeskakoval, když Joachimovi, který zaklepal na stěnu, odpovídal, a když pak Joachim vešel do pokoje, nedělal Hans právě dojem člověka svěžího a radujícího se z nového dne.

Snídaně

„– brýtro,“ řekl Joachim. „První noc u nás máš za sebou. Jsi spokojen?“

Byl připraven k vycházce, měl sportovní oblek, důkladné boty a přes rameno si nesl převlečník, v jehož náprsní kapse se rýsovala plochá lahvička. Byl i dnes bez klobouku.

„Děkuji,“ odpověděl Hans Castorp, „ujde to. Nechci prozatím ještě usuzovat. Měl jsem sice trochu zmatené sny a pak má dům tu nevýhodu, že je všechno slyšet, to je mrzuté. Kdo je ta černá žena na zahradě?“

Joachim hned věděl, o koho jde.

„Ach, to je ,Tous-les-deux‘,“ odpověděl. „Všichni jí tu tak říkají, protože od ní kromě těchto slov nikdo nic jiného neslyšel. Je Mexičanka, víš, neumí slova německy, francouzsky skoro také ne, jen pár slovíček. Už pět neděl je tady u nejstaršího syna, který je úplně beznadějný případ, teď to s ním půjde valem s kopce, má už to všude, lze říci, že je veskrze otrávený, Behrens tvrdí, že se to nakonec podobá tyfu – ať tak nebo tak – je to hrozné pro všechny zúčastněné. A před čtrnácti dny přijel nahoru její druhý syn, aby bratra ještě zastihl – je to mimochodem řečeno chlapec jako obrázek, jako ten starší – oba jsou velmi hezcí, oči mají jako jiskry, dámy byly celé pryč! No, a ten mladší dole v kraji snad už trochu pokašlával, ale jinak byl docela zdráv. A jen ti přijde sem, věřil bys to, dostane teplotu – a rovnou 39,5, nejvyšší horečku, jen považ, ulehne, a jestli ještě někdy vstane, bude prý mít, říká Behrens, víc štěstí než rozumu. Buď jak buď byl prý nejvyšší čas, že přijel… Od té doby matka, když zrovna u nich nesedí, takhle obchází, a když ji někdo osloví, řekne vždycky jen ,Tous les deux!‘ protože víc neumí a právě teď tu není nikdo, kdo rozumí španělsky.“

„Tak je to s ní tedy,“ prohodil Hans Castorp. „Jestlipak i mně to řekne, až se s ní seznámím? To by bylo přece jen podivné – totiž bylo by to směšné a zároveň příšerné,“ dodal a jeho očím se vedlo jako včera: tlačily a pálily, jako by byl dlouho plakal, a měly opět onen lesk, který v nich vznítil podivný kašel pánského jezdce. A vůbec mu připadalo, že našel teprve nyní spojení s včerejškem a je tak říkajíc obeznámený, ačkoliv tomu tak nebylo, když se probudil. Nakapal na kapesník trochu levandulové vody, lehce se jím dotkl čela a partie pod očima a prohlásil, že je hotov. „Je-li libo, můžeme jít tous les deux k snídani,“ zažertoval v pocitu smělé rozpustilosti. Joachim na něho mírně pohlédl a podivně se k tomu usmál, melancholicky a zároveň trochu posměšně – proč, to byla jeho věc.

Přesvědčiv se, že má s sebou co kouřit, Hans Castorp vzal hůl, plášť a klobouk – také klobouk – ze vzdoru – neboť si byl příliš jist vlastní životní formou a zvyklostmi, aby se jen tak lehce a na pouhé tři týdny podroboval novým a cizím návykům – a šli. Sestupovali po schodech a na chodbách mu Joachim ukazoval na ty neb ony dveře a vyslovoval jména obyvatelů, jména německá i všelijaká, cize znějící a doplňoval je stručnými poznámkami o charakteru a vážnosti dotyčného případu.

Potkávali také osoby vracející se už od snídaně, a když Joachim někomu přál „dobré jitro“, Hans Castorp zdvořile smekl. Byl napjatý a nervosní jako mladý člověk, který má být představen mnoha cizím lidem a kterého přitom sužuje zřetelný pocit, že má kalné oči a rozpálené tváře, což bylo ostatně pravda jen částečně, neboť byl spíše bledý.

„Abych nezapomněl!“ prohlásil náhle s jakousi slepou horlivostí. „Té dámě v zahradě mě můžeš klidně představit, jestli se k tomu právě naskytne příležitost, proti tomu nic nenamítám! Ať mi třebas i řekne ,tous les deux‘, nebude mi to vadit, jsem na to připraven, vím, co tím myslí, a náležitě se k tomu zatvářím. Ale nepřeji si, abys mě seznamoval s těmi ruskými manžely, rozumíš? Výslovně to nechci. Jsou to náramně nezpůsobní lidé, a když už se to nedá jinak zařídit a musím ty tři neděle bydlit vedle nich, alespoň je nechci znát a mám plné právo, abych si to co nejrozhodněji zakázal…“

„Dobře,“ řekl Joachim. „To tě tak tuze rušili? Inu, jsou do jisté míry barbaři, zkrátka lidé necivilisovaní, to jsem ti přece řekl předem. On chodí ke stolu v kožené bundě – takový ošumělý – vždycky se divím, že Behrens proti tomu nezakročí. A ona taky nevyniká čistotou, i když nosí klobouk s péry… Buď ostatně bez starosti, sedí daleko od nás, u horšího ruského stolu, máme totiž jemný ruský stůl, kde sedávají jen lepší Rusové – a je sotva možné, že by ses s nimi setkal, i kdybys chtěl. Tady se vůbec známosti snadno nenavazují, už proto, že je mezi hosty tolik cizinců. Sám znám osobně jen velmi málo lidí, ačkoliv už jsem tu dlouho.“

„Kdo z těch dvou je vlastně nemocen?“ ptal se Hans Castorp. „On nebo ona?“

„Myslím, že on. Ano, pouze on,“ odpověděl Joachim zřejmě roztržitě, zatím co v předsíni před jídelnou odkládali na věšáky pláště.

A potom vstoupili do světlé, nízko klenuté síně, kde bzučely hlasy, klapaly příbory a servírky roznášely kouřící konvice.

V jídelně bylo sedm stolů, rozestavených z valné části po délce; jenom dva byly napříč. Byly to dosti velké tabule, každá pro deset osob, třebaže příbory nebyly všude prostřeny v plném počtu. Popošli jen několik kroků šikmo do sálu a už stanul Hans Castorp na svém místě: bylo na úzké straně stolu, stojícího v popředí mezi oběma stoly příčnými. Vzpřímen za svou židlí, ukláněl se prkenně a přívětivě spolustolovníkům, s nimiž ho Joachim obřadně seznamoval a které Hans sotva viděl, neřku-li že by vzal jejich jména na vědomí. Zapamatoval si pouze osobu a jméno paní Stöhrové a to, že má červený obličej a mastné, popelavě plavé vlasy. Její výraz byl tak zarputile nevědomý, že jste se do ní různých společenských poklesků nadáli. Potom Hans Castorp usedl a s potěšením shledal, že se první snídani věnuje náležitá pozornost.

Byly tam hrnky se zavařeninou a medem, mísy s rýžovou a ovesnou kaší, míchanými vejci, studeným masem, hojnost másla, kdosi odklopil skleněný příklop a odkrojil si kus prýštivého švýcarského sýra, a kromě toho stála uprostřed stolu ještě mísa s čerstvým a sušeným ovocem. Servírka v černobílém oděvu se Hanse Castorpa zeptala, co chce pít; zda kakao, kávu nebo čaj. Byla maličká jako dítě a měla dlouhý, stařecký obličej – Hans s leknutím poznal, že je to trpaslice. Pohlédl na bratrance, ale protože Joachim jen lhostejně pokrčil rameny a obočím, jako by chtěl říci: „No ano, co na tom?“, podrobil se skutečnostem, požádal velmi zdvořile – vždyť se ho ptala trpaslice – o šálek čaje a pustil se do rýžové kaše posypané skořicí a cukrem a přitom bloudil očima po všech ostatních pokrmech, na které měl chuť, i po hostech, shromážděných u sedmi stolů, Joachimových kolegů a druhů v neštěstí, kteří vesměs byli vnitřně nemocni a teď tu snídali a brebentili.

Jídelna byla zařízena podle novodobého vkusu, který dovede i nejvěcnější jednoduchosti dodat jistého fantastického rázu. Vzhledem k délce nebyla ani příliš hluboká a kolem ní byl jakýsi ochoz, kde byly upravovací stoly, a ten vybíhal velikými oblouky do vnitřní místnosti s jídelními stoly. Sloupy, do poloviny obložené leštěným santalovým dřevem a od poloviny nahoru hladce nabílené stejně jako horní část stěn a strop, byly pomalovány pestrými pruhy, jednoduchou a veselou šablonkou – které pokračovaly i na široce rozklenutých přepáskách plochého klenutí. Několik elektrických lustrů z čisté mosazi tvořilo ozdobu sálu, skládaly se ze tří obručí položených na sebe a spojených ozdobným pletivem. Na nejspodnějším kruhu visely jako malé měsíčky zvony z mléčného skla. Byly tam čtverý skleněné dveře, dvoje v protější bočné stěně, které vedly na vysunutou verandu, třetí vpředu vlevo, vyúsťující přímo do haly, a konečně čtvrté, kterými bratranci vešli z chodby, neboť Joachim Hanse dnes vedl po jiném schodišti než včera večer.

Po Hansově pravici seděla nevzhledná bytost v černých šatech, s chloupky na obličeji, suchých, rozpálených tváří, kterou Hans Castorp považoval za domácí švadlenu nebo šičku, snad proto, že snídala jen kávu a housky s máslem a že v duchu odjakživa představu domácí švadleny spojoval s kávou a houskou s máslem. Vlevo seděla anglická slečna, také už starší, velmi ošklivá, vyhublých zimomřivých prstů, četla dopisy z domova, psané kulatým písmem, a pila při tom krvavý čaj. Jí po boku seděl Joachim a vedle něho paní Stöhrová ve skotské vlněné blůze. Při jídle držela zaťatou levou pěst u tváře, a ohrnujíc horní ret nad úzkými a dlouhými zaječími zoubky, snažila se při hovoru dodat si zdání vzdělané ušlechtilosti. Mladý muž s tenkým knírem, který se tvářil, jako by měl něco nedobrého v ústech, usedl vedle ní a mlčky snídal. Vešel do jídelny, když Hans Castorp už seděl na místě. Ještě v chůzi, dřív než usedl, schýlil, na nikoho nepohlédnuv, místo pozdravu hlavu na prsa a potom zasedl za stůl, dávaje svým chováním najevo, že nestojí o seznámení s novým hostem. Možná že byl příliš těžce nemocen, aby měl ještě pro podobné formality smysl a respektoval je a aby měl vůbec ještě zájem o své okolí. Chvíli proti němu seděla vychrtlá, velmi plavá mladá dívka, která si vylila z láhve jogurt na talíř, lžičkou jej vyjedla a hned zase odešla.

Zábava u stolu nebyla nikterak živá. Joachim konvenčně rozmlouval s paní Stöhrovou, ptal se, jak se jí daří, a vyslechl s korektní lítostí, že to není valné. Stěžovala si na „malátnost“. „Jsem taková malátná!“ naříkala, protahujíc slova a sprostě se upejpajíc. Měla sedmatřicet tři, hned když vstala – což teprve odpoledne! Domácí švadlena se přiznala k téže teplotě a dodala, ona že je naopak vzrušená, neklidná a v jakémsi vnitřním napětí, jako by měla něco důležitého a rozhodujícího před sebou, což není pravda, je to pouhé tělesné vzrušení, bez duševních příčin. Patrně to přece jen nebyla švadlena, neboť mluvila velmi správně, ba skoro učeně. Hansu Castorpovi připadalo nicméně její vzrušení, či spíše zmínka o něm, nevhodné, ba skoro pohoršlivé u stvoření tak nevzhledného a nepatrného. Zeptal se nejprve švadleny a potom paní Stöhrové, jak dlouho už tu jsou (švadlena byla v sanatoriu pět měsíců, paní Stöhrová sedm), potom shledal své znalosti angličtiny, aby se dotázal sousedky po pravici, co to pije za čaj (byl to šípkový) a je-li dobrý, což ona téměř bouřlivě potvrdila, a potom hleděl do sálu, kde přicházeli a odcházeli hosté: první snídaně nebyla přísně společná.

Bál se trochu úděsných dojmů, ale byl zklamán: v sále bylo docela veselo, člověk neměl dojem, že je na místě strastí. Mladí opálení lidé obojího pohlaví vcházeli do dveří prozpěvujíce si, hovořili se servírkami a pouštěli se s robustní chutí do snídaně. Byly tu i osoby zralejšího věku, manželské dvojice, dokonce jedna celá rodina s dětmi, která mluvila rusky, i dospívající hoši. Skoro všechny ženy měly přiléhavé vlněné nebo hedvábné kabátky, tak zvané svetry, bílé nebo barevné, s přehnutými límečky a postranními kapsami, a když tak stály a žvatlaly, ruce v kapsách, vypadalo to pěkně. U několika stolů kolovaly fotografie, zřejmě nové, vlastnoručně zhotovené snímky; jinde si zase vyměňovali známky. Mluvilo se o počasí, o tom, jak se kdo vyspal a kolik zrána naměřil v ústech teploty. Skoro všichni byli veselí – pravděpodobně bez příčiny, jen proto, že neměli zrovna naléhavých starostí a že se tu v tak velikém počtu sešli. Někteří ovšem seděli s hlavou zabořenou do dlaní a zírali před sebe. Druzí je nechali a nestarali se o ně.

Pojednou sebou Hans Castorp dotčeně a rozzlobeně trhl. Bouchly dveře – přední, levé, vedoucí do haly – někdo je nezavřel nebo je přímo zabouchl, a to byl hřmot, který Hans Castorp nesnášel, který odjakživa k smrti nenáviděl. Bylo-li to dáno výchovou nebo vrozenou idiosynkrasií – Hans Castorp si bouchání dveří zkrátka ošklivil a byl by zbil každého, kdo před ním bouchl dveřmi. Zde to ke všemu byly dveře s mnoha skleněnými tabulkami, což ještě otřes zhoršilo. Zapraskalo to a zařinčelo. Fuj! pomyslil si Hans Castorp rozzlobeně. To je ale lajdáctví! Ale ježto ho v tu chvíli oslovila švadlena, neměl kdy zjistit, kdo ten zločinec je. Ale když švadleně odpovídal, měl mezi plavým obočím hlubokou rýhu a tvář mučivě staženou.

Joachim se ptal, zdali už tam byli lékaři. Ano, jednou tudy už prošli, odpověděl kdosi. Odešli těsně před tím, než bratranci přišli. Joachim prohlásil, že tedy nebudou čekat a půjdou, během dne se jistě naskytne příležitost Hanse představit. Ale u dveří vrazili málem do dvorního rady Behrense, který se přihnal, následován doktorem Krokowským,

„Hopla! Pozor, pánové!“ zahlaholil Behrens. „To mohlo špatně dopadnout pro moje i vaše kuří oka!“ Mluvil dolnosaským přízvukem, široce a protáhle. „Tak to jste vy“ oslovil Hanse Castorpa, kterého mu Joachim, srážeje paty, představil. „No, těší mě.“ A podal mladému muži ruku velikou jako lopata. Byl to kostnatý muž, o dobré tři hlavy větší než doktor Krokowski, na hlavě už docela bílý, s vystouplou šíjí, velikýma, vyboulenýma, krví podlitýma, modrýma, uslzenýma očima, zdviženým nosem a krátce přistřiženým knírkem, šikmo trčícím vinou rtu, který byl vyhrnutý k jedné straně. Bylo pravda, co řekl Joachim o jeho tvářích: byly modré. Odrážela se tedy jeho hlava značně barevně od bílého chirurgického pláště, který měl na sobě; byla to přepásaná halena, sahající po kolena, zpod které vykukovaly proužkované kalhoty a ohromné nohy v žlutých, už trochu ošoupaných šněrovacích botách. Také doktor Krokowski byl v pracovním oděvu, jeho halena však byla černá, z černého listru, ušitá na způsob košile a na zápěstích stažená gumou, a vedle ní nápadně vynikala jeho bledá pleť. Choval se jako pouhý asistent, nezúčastnil se představování, ale jistý rys kritického napětí kolem úst naznačoval, že tento podřízený vztah připadá i jemu samému divný.

„Bratranci?“ ptal se dvorní rada, ukazuje rukou s jednoho na druhého a pohlížeje na ně odspodu krví podlitýma modrýma očima… Hm, ten chce taky přísahat na vojenské tele?“ obrátil se na Joachima, ukazuje hlavou na Hanse Castorpa… „Že ne?! Bože prý uchovej –? Však jsem to na první pohled poznal –,“ a teď mluvil přímo k Hansu Castorpovi, – „že v sobě máte něco civilního, něco komfortního – žádnou řinčivost zbraní jako tenhle vůdce roty. Z vás by byl lepší pacient, než je on, o to bych se vsadil. To já na každém poznám, jestli se za pacienta hodí, k tomu je totiž zapotřebí talentu, ke všemu je třeba talentu, a tenhle Myrmidon ho nemá ani za mák. K execírování možná, to nevím, ale k stonání určitě ne. Věříte, že nám chce pořád utíkat? Jen pryč a pryč, moří mě, pokoje nedá, dočkat se nemůže, až ho tam dole budou dřít. Ta pivní horlivost! Ani půl roku nám nechce darovat! A u nás je přece docela krásně – no, Ziemsene, přiznejte, není u nás hezky?! Váš pan bratranec si nás jistě bude víc vážit, ten se jistě u nás pobaví. O dámy tu též nemáme nouzi – jsou zde roztomilé dámy. Alespoň navenek vypadají některé docela malebně. Ale vy si opatřte trochu lepší barvu, poslyšte, jinak to u dam nevyhrajete! Strom života je sice zelený, pro barvu tváří však bych si přece jen zelenou nevybral. Toť se ví – celkově chudokrevný,“ prohlásil, přistoupiv bez okolků k Hansovi a stahuje mu ukazováčkem a prostředníkem oční víčko. „Samozřejmě, celkově chudokrevný, jak jsem řekl. Víte co? To nebyl od vás hloupý nápad, že jste dal na nějaký čas Hamburku vale. Ten Hamburk je náramně dobré zařízení; jeho vlhce-radostné podnebí nám dodává stále pěkný kontingent. Ale mohu-li vám při této příležitosti nezávazně poradit – docela sine pecunia, abyste rozuměl – počínejte si, dokud tu budete, docela jako váš bratranec. Ve vašem případě nemůžete udělat nic moudřejšího, než když budete nějaký čas žít jako lehký tuberculosis pulmonum a naberete trochu bílkovin. S výměnou bílkovin je to u nás totiž zvláštní… Třebaže všeobecná výměna látek je zvýšena, tělo přece jen přibírá bílkoviny… A co vy, Ziemsene, dobře jste se vyspal? Pěkně, viďte? A teď na procházku! Ale jen na půl hodiny! A potom rtuťové cigárko do pusy! Po každé pěkně zapsat, Ziemsene! Jako ve službě! Svědomitě! V sobotu chci vidět křivku! Pan bratranec ať se taky měří! To nikdy neškodí! Přeji vám dobrý den, pánové! Dobrou zábavu! Dobrý den… Dobrý den…“ A doktor Krokowski se připojil, když Behrens vesloval dál, klátě rukama obrácenýma dlaněmi dozadu a poptávaje se napravo i nalevo, zda se ten či onen „dobře“ vyspal; všichni posvědčovali.

Škádlení. Viaticum a přerušená veselost

„Roztomilý člověk,“ prohlásil Hans Castorp, když vycházeli ze vrat, vyměnivše vlídný pozdrav s kulhavým vrátným, třídícím ve vrátnici dopisy. Brána byla v jihovýchodním křídle obílené budovy, jejíž střední trakt převyšoval obě křídla o celé poschodí a vrcholil krátkou věží, pobitou břidlicově šedým plechem, na níž byly hodiny. Vyšel-li člověk tudy z budovy, neoctl se v oplocené zahradě, nýbrž rovnou venku, ve volné přírodě, tváří v tvář horským lukám, na kterých rostly ojedinělé, nepříliš vysoké smrky a k zemi přikrčená kosodřevina. Cesta, kterou se dali – vlastně jediná, po níž se dalo jít kromě silnice svažující se do údolí, je vedla mírným stoupáním doleva okolo zadní strany hlavní budovy, tam co byl kuchyňský a hospodářský blok a kde u mřížek schodiště, vedoucího ke sklepům, stály železné nádoby na odpadky, pokračovala pak ještě hezký kousek týmž směrem, načež ostře zahnula a stoupala strměji po řídce zalesněném svahu vpravo. Byla to tvrdá, červeně zbarvená a ještě trochu vlhká cesta, na jejímž okraji ležely tu a tam balvany. Bratranci nebyli jediní, kdo si vyšli na procházku. Hosté, dosní davší hned po nich, kráčeli jim v patách a proti nim sestupovali dupavými kroky celé hloučky pacientů, kteří se vraceli.

„Roztomilý člověk!“ opakoval Hans Castorp. „Mluví tak od plic, bavilo mě ho poslouchat. Označení ,rtuťové cigárko‘ pro teploměr je znamenité! Hned jsem to pochopil… Ale teď si zapálím jedno pravé,“ doložil a zastavil se. „Už to nevydržím! Od včerejška od oběda jsem nic pořádného nekouřil… Promiň!“ A vyňal z koženého pouzdra, ozdobeného stříbrným monogramem, jednu Marii Mancini, krásný exemplář nejlepšího druhu na jedné straně zploštělý, tak jak to měl rád, seřízl mu špičku malým zubovitě krájejícím nástrojem, který nosil na řetízku u hodinek, rozžehl kapesní zapalovač a několika dlouhými láskyplnými tahy zapálil dosti dlouhý, vpředu tupý doutník. „Tak! A nyní můžeme jít pro mne za mne dál. Ty ovšem samou pivní horlivostí nekouříš.“

„Nekouřím nikdy,“ namítl Joachim. „Proč bych měl zrovna tady kouřit?“

„To nechápu!“ zvolal Hans Castorp. „Nechápu, že někdo nekouří – vždyť se vlastně připravuje o to nejlepší v životě, při nejmenším o zcela mimořádné potěšení. Já když se probudím, hned se začnu těšit, že budu přes den smět kouřit, při jídle pak se na to těším znova a mohu říci, že jím vlastně jen proto, abych mohl kouřit, i když to je ovšem trochu přehnáno. Ale den bez tabáku by pro mne znamenal vrchol suchopárnosti, byl by to docela pustý, mrzutý den, a kdybych si zítra musil říci: dnes není co kouřit – snad bych si ani netroufal vstát, na mou duši, zůstal bych ležet. Víš, když máš dobře hořící doutník – nesmí ovšem nasávat falešný vzduch nebo špatně táhnout, to je pak k zlosti – když máš dobrý doutník, je o tebe vlastně postaráno a nemůže se ti doslova nic stát. Asi tak, jako když ležíš u moře: prostě ležíš u moře a nic víc nepotřebuješ, ani práci, ani zábavu… Kouří se, pánbůh zaplať, na celém světě, kdyby tě vítr zanesl nevím kam, kouření, pokud vím, znají všude. I polární badatelé se na své štrapace hojně zásobují kuřivem, a to mi bylo vždycky sympatické, když jsem o tom četl. Stane se, že se někomu zle vede – dejme tomu, že mně by se vedlo zle; dokud mi zbude cigareta, vydržím, tím jsem si jist. S cigaretou bych všechno přečkal.“

„Ale je buď jak buď zženštilé, že na tom tak lpíš! Behrens má pravdu: jsi civilista – on to ovšem myslil spíš jako chválu, ale ty jsi nevyléčitelný civilista, to je to! Nu což, jsi zdráv a můžeš si dělat, co chceš,“ dodal a jeho oči nabyly unaveného výrazu.

„Ano, zdráv, až na tu anemii,“ namítl Hans Castorp. „Měl jsem toho právě dost, když mi tak bez obalu řekl, že jsem zelený. Ale je to pravda, sám jsem si všiml, že jsem ve srovnání s vámi přímo zelený, doma jsem to tak nepozoroval. Na druhé straně však je od něho milé, že mi tak beze všeho udílí rady, docela sine pecunia, jak on tomu říká. Rozhodl jsem se, že ho rád poslechnu a zařídím svou životosprávu zcela podle tebe, vždyť nemůže vadit, když ve jménu božím nastřádám trochu bílkovin, ačkoliv to zní ohavně, to musíš přiznat!“

Joachim v chůzi několikrát zakašlal – stoupání ho patrně přece namáhalo. Když se rozkašlal po třetí, zamračeně se zastavil. „Jdi napřed!“ poručil. Hans Castorp honem přidal do kroku a neohlížel se. Za chvíli krok zvolnil a později se téměř zastavil, neboť se mu zdálo, že Joachima už o notný kus předběhl. Ale neohlédl se.

Proti němu se blížil hlouček hostů obojího pohlaví – před chvílí je viděl kráčet v půli stráně po rovné pěšině; teď šlapali s kopce, přímo proti němu, a štěbetali různými hlasy. Bylo to asi šest nebo sedm osob smíšeného věku, několik zcela mladičkých, ostatní trochu starší. Zatím co myslil na Joachima, pohlédl na ně se strany. Byli osmahlí a prostovlasí, dámy v barevných svetrech, pánové většinou bez pláště, ba i bez hole jako lidé, kteří nedělají okolků a vyjdou si s rukama v kapsách kousek před dům. Jelikož šli s kopce, což nevyžaduje žádné vážnější námahy, nýbrž jen veselého brzdění a vzpírání nohou, aby se člověk nerozběhl a neklopýtl, a stačí dát se prostě nést, vyznačovala se jejich chůze jistou vznášivostí a lehkomyslností, která se přenášela i do výrazu jejich tváří a celého zjevu, takže jste si bezděčně přáli patřit k nim.

Došli až k němu. Hans Castorp uviděl jejich tváře. Nebyli všichni opálení, dvě dámy se odrážely bledostí: jedna byla tenká jako hůlka, s pletí jako ze slonoviny, druhá menší, tlustá, zhyzděná jaterními skvrnami. Všichni společně na něho směle pohlédli. Mladé, vytáhlé děvče v zeleném svetru, špatně učesané, s hloupýma, přivřenýma očima přešlo tak těsně kolem něho, že o něho málem zavadilo ramenem. A přitom zahvízdlo… Ne, jaké bláznovství! Dívka zapískla, nikoliv však ústy, ústa vůbec nesešpulila, naopak měla je pevně sevřena! Hvízdlo to z ní – v okamžiku, kdy na něho přimhouřenýma očima hloupě pohlédla – hvizd kraj ně. nepříjemný, drsný, ostrý a zároveň dutý, ke konci klesající v tónu, připomínající kvikot oněch jarmarečních gumových prasátek, která naříkavě vypouštějí nafouknutý vzduch a přitom se scvrkávají – vyrazil jí jakýmsi nepochopitelným způsobem z prsou, a vtom už přešla a celá společnost s ní.

Hans Castorp stál jako sloup a zíral před sebe. Potom se prudce otočil a pochopil alespoň tolik, že ta ohavnost byl patrně žert, narafičená legrace, neboť poznal na ramenou odcházejících, že se smějí, a jeden zavalitý mladík s tlustými pysky, který měl ruce zabořeny v kapsách u kalhot a jaksi neslušně nadzvedával sako, dokonce se za ním bezostyšně se smíchem ohlédl… Vtom ho dohonil Joachim. Svým rytířským způsobem se postavil takřka do pozoru a srážeje paty uklonil se hloučku a potom přistoupil s mírným pohledem k bratranci.

„Co je ti?“ ptal se.

„Ona zahvízdla!“ odpověděl Hans Castorp. „Když šla kolem mne, zahvízdla z břicha, můžeš mi to, prosím tě, vysvětlit?“

„Ach,“ řekl Joachim a pohrdlivě se zasmál. „Z břicha ne, to je nesmysl! To byla Kleefeldová, Hermína Kleefeldová. Píská pneumotoraxem.“

„Čím?“ podivil se Hans Castorp. Byl nadmíru vzrušen a nebyl si jist, o jaké vzrušení vlastně jde. Bylo mu do pláče i do smíchu, když dodával: „Nemůžeš po mně chtít, abych rozuměl vaší hantýrce.“

„Tak pojď přece dál!“ vybídl ho Joachim. „Povím ti to i v chůzi. Stojíš tu jako zkoprnělý! Je to něco z chirurgie, jak si snadno představíš, operace, která se zde často provádí. Behrens v tom má velkou zručnost… Je-li půlka plic hodně napadena a druhá naproti tomu zdravá, nebo poměrně zdravá, vypne se ta chorá na čas z činnosti, aby měla klid… To znamená, že tě rozříznou – kdesi tady – na boku – nevím přesně kde, ale Behrens to má báječně vyzkoumané. A pak do tebe napumpují plyn, dusík, čímž se ta zamořená plíce vyřadí z provozu. Plyn, toť se ví, dlouho nevydrží, každých čtrnáct dní se to musí obnovovat – tak říkajíc naplnit, tak nějak si to musíš představit. A když se to dělá rok nebo i déle a všechno klape, může se plíce klidem vyhojit. Ne vždycky, to se samo sebou rozumí, je to odvážná věc Ale dosáhli prý už s pneumotoraxem krásných výsledků. Ti, co tu šli, jej mají všichni. I paní Iltisová – ta s těmi jaterními skvrnami – i slečna Leviová, to je ta hubená – ta dlouho ležela. Spolčili se, to víš, takový pneumotorax lidi sjednotí, a říkají si ,Spolek jedné plíce‘. Pod tím názvem jsou známi. Ale pýchou spolku je Hermína Kleefeldová, protože umí pneumotoraxem pískat – je to zvláštní schopnost. To neumí každý. Jak to dělá, to ti neřeknu, ona sama to neumí jasně vysvětlit. Ale po rychlé chůzi umí z útrob zahvízdnout a užívá této dovednosti na postrašení lidí, zejména pacientů-nováčků. Myslím, že při tom plýtvá dusíkem, protože ji musí každý týden plnit.“

Hans Castorp se rozesmál; jeho vzrušení se během Joachimovy řeči zvrhlo ve veselost, a zatím co si dal v chůzi ruku na oči a naklonil se vpřed, otřásla se jeho ramena rychlým, tichým smíchem.

„Je ten jejich spolek také přihlášen?“ zeptal se a bylo znát, že řeč mu dělá obtíže: zadržovaným smíchem zněla jeho slova plačtivě a naříkavě. „Mají stanovy? Škoda, že nejsi jejich členem, možná že by mě připustili za čestného člena nebo za … spolukumpána… Měl bys Behrense poprosit, aby tě také částečně vysadil z provozu, naučil by ses možná také hvízdat, kdyby sis dal záležet, to se jistě dá naučit… Jaktěživ jsem nic směšnějšího neslyšel!“ dodal, zhluboka vzdychaje. „Promiň, že o tom takhle mluvím, ale vždyť oni sami jsou v nejlepší náladě, ti tvoji pneumatičtí přátelé! Jak si vykračovali!.. Když pomyslím, že to byl spolek jedné plíce‘! ,Tjí-í-í-í-c hvízdne si na mě – ta bláznivá osoba! To je přece čirá svévole! Proč jsou tak svévolní, poslyš?!“

Joachim shledával odpověď. „Bože,“ řekl pak, „vždyť jsou tak volní… Jsou to mladí lidé, čas pro ně nic neznamená a potom možná umřou. Proč by se měli smutně tvářit! Někdy mě napadá, že nemoc a smrt nejsou vlastně vážné, je to spíše jakési laj dání, vážnost, přesně vzato, vyskytuje se jen tam dole v životě. Myslím, že to časem pochopíš, až tu budeš déle.“

„Jistě,“ ubezpečoval Hans Castorp. „Tím jsem si dokonce jist. Již nyní mě velice zajímáte, a jestliže nás něco zajímá, pochopení se dostaví samo od sebe, viď… Ale co to se mnou je? – Nějak mi nechutná!“ prohodil a zadíval se na doutník. „Celou tu dobu se v duchu ptám, co mi vlastně je, a teď poznávám, že mi Marie nechutná. Má chuť jako papírová kaše, je mi, jako kdybych měl nadobro zkažený žaludek! To je neuvěřitelné! Pravda, u snídaně jsem se příliš najedl, ale tím to není, naopak, když se hodně najím, doutník chutná tím lépe. Myslíš, že je to tím, že jsem tak špatně spal? Snad jsem vykolejil z pravidelného pořádku. Ne, musím ho zahodit!“ prohlásil po novém pokusu o kouření. „Každý doušek je zklamáním. Nemá smyslu, abych se do toho nutil…“ Ještě maličko zaváhal, potom však mrštil doutníkem se stráně do vlhkého jehličí. „Víš, čím to bude?“ zeptal se… „Jsem pevně přesvědčen, že to souvisí s tou zatracenou horkostí v obličeji, která mě souží už od rána. Čert ví, co to, pořád mám pocit, že jsem celý rudý… Měls to také, když jsi přijel?“

„Ano,“ odpověděl Joachim. „Ty první dny mi také bylo divně. Z toho si nic nedělej! Vždyť jsem ti říkal, že není lehké si u nás zvyknout. To se zase upraví. Tahle lavička je moc pěkně umístěna. Sedneme si na chvilku a potom půjdeme domů, musím jít ležet.“

Cesta teď vedla rovně směrem k Davosu, asi v třetině stráně mezi vysokými, tenkými, větrem nachýlenými sosnami a bylo s ní vidět na vesnici, bělající se v jasnějším světle. Prostá lavice sbitá ze dřeva, na níž usedli, opírala se o strmou horskou stěnu. Vedle ní se dřevěným žlábkem klokotavě a zurčivě hrnula do údolí bystřinka.

Joachim chtěl bratrance seznámit se jmény zamlžených alpských vrcholků, které dolinu k jihu zdánlivě uzavíraly, a ukazoval na ně svou okovanou holí. Hans Castorp však na ně pohlédl jen zběžně; sedě nakloněný kupředu, kreslil bodcem své městské; stříbrem pobité hole do písku jakési obrazce a chtěl vědět něco jiného.

„Co jsem se chtěl zeptat –“ spustil… „Ten případ z mého pokoje zhynul tedy právě při mém příjezdu. Umřelo tu už hodně lidí od té doby, co jsi zde?“

„Několik jistě,“ odpověděl Joachim. „Nakládá se však s nimi diskrétně, tomu snad rozumíš; my se o tom nedovíme, leda až později příležitostně; o tom, že někdo umřel, se přísně mlčí, ze šetrnosti k pacientům, především k dámám, které nezřídka dostávají záchvaty. Když vedle tebe někdo umře, ani to nezpozoruješ. Časně zrána, když ještě všechno spí, přinesou rakev a v nějaké podobné chvíli, třebas za oběda, nebožtíka odvezou.“

„Hm,“ ucedil Hans Castorp a kreslil dál. „Dělá se to zkrátka za kulisami.“

„Ano. Asi tak. Ale nedávno – je tomu – počkej – asi před osmi nedělemi –“

„To nemůžeš říci nedávno,“ přerušil ho Hans Castorp suše a ostražitě.

„Jakže? Tedy ne nedávno. Jsi ty ale přesný! Vždyť jsem jen tak zhruba hádal. Před nějakým časem jsem tedy nahlédl za kulisy, čirou náhodou, pamatuji si to, jako by to bylo dnes. To tehdy, když přinesli malé Hujusové, Barboře Hujusové, katoličce, viaticum, svátost posledního pomazání. Když jsem sem přijel, Hujusová ještě chodila a bývala veselá a dětinsky rozpustilá jako žabka. Ale potom to s ní šlo valem s kopce, už nevstávala, ležela třetí dveře od mého pokoje. Přijeli za ní rodiče – a přišel kněz. Přišel odpoledne, když byli všichni u svačiny a živé duše na chodbách. Ale jen si považ, já zaspal, při hlavní ležené jsem zaspal, přeslechl jsem gong a opozdil se o čtvrt hodiny. Proto jsem nebyl v rozhodující chvíli tam, kde ostatní, a dostal jsem se – podle tvých slov – za kulisy, a jak tak jdu chodbou, jdou oni proti mně, v rochetkách, kříž napřed, zlatý kříž s lampičkami, jeden jej nesl v čele jako zvonkovou hru před janičářskou kapelou.“

„To není žádné přirovnání,“ přerušil ho trochu přísně Hans Castorp.

„Mně to tak připadalo. Bezděčně mě to napadlo. Ale poslyš, co bylo dál! Jdou proti mně, spěšně krok a zase krok, byli tři, nemýlím-li se, v čele muž s křížem, za ním kněz s brýlemi na nose a naposled kluk s kadidelnicí. Kněz držel svátost na prsou, byla přikrytá, a nakláněl hlavu v hluboké pokoře, víš, je to jejich nejsvětější svátost.“

„Však právě,“ podotkl Hans. „Právě proto se divím, žes mohl mluvit o zvonkové hře.“

„No dobře. Jen počkej! Kdybys býval byl při tom, také bys nevěděl, jak se k tomu máš ve vzpomínce tvářit. O tom se člověku může leda zdát –“

„Jak to?“

„Takhle. V duchu se ptám, jak se za takových okolností zachovat. Smeknout jsem nemohl, neměl jsem klobouk –“

„Vidíš,“ vskočil mu Hans ještě jednou rychle do řeči. „Vidíš, že se má nosit klobouk! Všiml jsem si ovšem, že vy jej nenosíte. Ale máme jej nosit, abychom mohli smeknout, když se to sluší. Ale co bylo dál?“

„Stoupl jsem si,“ pokračoval Joachim, „v zdvořilém postoji ke zdi, a když mě míjeli, poklonil jsem se – bylo to zrovna před pokojem Hujusové, číslo osmadvacet. Kněz, myslím, měl radost, že jsem pozdravil. Sňal čepici a velmi zdvořile mi poděkoval. Ale vtom už stanuli, ministrant s kadidelnicí zaklepal na dveře, vzal za kliku a pustil svého představeného napřed. Avšak představ si, jak jsem se ulekl a jaké byly mé pocity! V okamžiku, kdy kněz překročil práh, zazněl z pokoje ustrašený výkřik, zaječení, jaké jsi nikdy neslyšel, třikrát, čtyřikrát za sebou, a potom křik, nepřetržitý, vyrážený zřejmě z otevřených úst, á-á-á-ch-ch-ch, a tolik v něm bylo žalu, zděšení a odporu, že to nelze vylíčit, a tolik nesmírného dožebrávání – a z čista jasna řev náhle opadl, zdusil se, jako by se byl propadl do země a vycházel odněkud z hlubokého sklepení.“

Hans Castorp se k němu prudce obrátil. „Byla to Hujusová?“ vyjel rozhorleně. „A jak to: ze sklepení?“

„Zalezla pod přikrývku!“ vysvětloval Joachim. „Představ si, jak mi bylo! Kněz stál ve dveřích a říkal něco konejšivého, dodnes ho vidím, jak vždycky maličko vysunul hlavu a zase ji stáhl. Muž s křížem a ministrant stáli ještě stále mezi dveřmi a nemohli dál. Viděl jsem škvírou mezi nimi do pokoje. Je to pokoj jako tvůj nebo můj, postel stojí vlevo od dveří u boční stěny; u hlav lůžka stálo několik osob, příbuzní, toť se ví, rodiče, a rovněž chlácholivě domlouvali té, která ležela na posteli; nebylo ji vidět, bylo vidět jen beztvarou, žebronící, strašlivě protestující, nohama kopající hmotu,“

„Kopala nohama?!“

„Co jí síly stačily! Ale nebylo to nic platné, svátost umírajících dostat musela. Kněz k ní popošel, druzí dva také vstoupili do pokoje a zavřeli dveře. Ale předtím jsem ještě zahlédl, jak Hujusová na vteřinu vystrčila plavou, rozcuchanou hlavu a vytřeštila na kněze oči, bledé, bezbarvé oči, a hned nato vyjekla „ach“ a „hú“ a zajela zase pod přikrývku.

„A to mi povídáš až teď?“ řekl Hans Castorp po krátkém mlčení. „Nechápu, že sis na to nevzpomněl už včera večer. Proboha, vždyť musila mít ještě hodně síly, když se tak bránila! K tomu je přece třeba síly… Pro kněze se nemá posílat, dokud není člověk zcela sláb…“

„Ona byla slabá,“ namítl Joachim. „…Ach, vyprávět by se dalo! Člověk neví, co dřív… Byla slabá… jen strach jí dodal síly. Měla příšerný strach, protože poznala, že musí umřít. Byla to mladičká dívka, u ní to nutno omluvit. Ale i muži se někdy tak chovají, a to je ovšem neodpustitelná zženštilost. Ale Behrens to s nimi umí, ví, jak v takových případech na ně.“

„A jak?“ ptal se zamračeně Hans Castorp.

„Nevyvádějte, řekne jim,“ odpověděl Joachim. „Onehdy alespoň to jednomu řekl – dozvěděli jsme se to od vrchní sestry, která byla u toho a pomáhala umírajícího držet. Byl to jeden z těch, který nakonec ztropil šerednou scénu a zaboha nechtěl umřít. „Buďte tak laskav a nevyvádějte!“ osopil se na něho Behrens a pacient v tu ránu ztichl a klidně zemřel.“

Hans Castorp se plácl rukou do stehna, zvrátil se na opěradlo a obrátil oči k nebi.

„No poslyš, to ale přestává všecko!“ zvolal. „Vyjede si na něho a řekne mu jednoduše: ,Nevyvádějte! Umírajícímu!‘ To přestává všecko! Člověk, který umírá, je v jistém smyslu ctihodný. Copak se mu může jen tak beze všeho… Umírající člověk je tak říkajíc posvátný, ne?“

„To nepopírám,“ přisvědčil Joachim. „Ale když se tak slabošsky chová…“

„Ne!“ trval Hans Castorp na svém s prudkostí zdaleka neúměrnou kladenému odporu. „Nikdo mi nevymluví, že umírající člověk je cosi vznešenějšího než nějaký hulvát, který chodí, směje se, vydělává peníze a nacpává si břicho! To přece nejde -,“ hlas mu povážlivě zakolísal, „– to nejde, aby mu - jako by se nechumelilo –“ a jeho slova zanikla ve smíchu, který ho přepadl a zdolal, byl to smích z včerejška, z hloubky vyrážený, otřásající, nekonečný řehot, který ho přiměl zavřít oči a vytlačil mu zpod víček slzy.

„Pst!“ šeptl náhle Joachim. „Buď tiše!“ dodal a potají dloubl bezuzdně se smějícího Hanse do žeber. Uslzený Hans vzhlédl.

Pěšinou zleva se blížil cizí muž, útlý brunet s krásně natočeným černým knírkem, v světlých kostkovaných kalhotách. Když k nim došel, dal Joachimovi dobré jitro – slova zazněla přesně a libozvučně – a v půvabném postoji, nohy zkřížené, opřen o hůl, stanul před nimi.

Satana

Jeho věk bylo těžko určit, byl asi tak někde mezi třicítkou a čtyřicítkou, neboť třebaže jeho celkový zjev působil mladistvě, vlasy na spáncích měl už protkány stříbrnými nitkami a nahoře na temeni značně prořidlé: dva lysé kouty vybíhaly vedle úzké a řídké pěšinky a prodlužovaly čelo. Jeho oblek, široké světležluté kostkované kalhoty a flaušové, příliš dlouhé, dvouřadové sako s příliš širokými klopami, si nemohl zdaleka činit nároky na eleganci; mimo to byl jeho kulatý, přehnutý, tuhý límec od častého praní na okrajích už trochu odřený, černá kravata hodně opotřebovaná a manžety podle všeho vůbec nenosil – Hans Castorp to poznal podle rukávů, které visely zplihle kolem zápěstí. Přesto hned poznal, že před sebou má pána; svědčil o tom vzdělaný výraz v cizincově tváři i jeho nenucený, ba krásný postoj. Ale tato směs ošuntělosti a půvabu, černé oči a měkce zvlněný knír, připomněly Hansu Castorpovi na první pohled cizí muzikanty, kteří okolo vánoc přicházeli u nich doma vyhrávat do dvorů, a obracejíce sametové oči vzhůru k oknům, nastavovali mincím svůj měkký široký klobouk. „Flašinetář!“ pomyslil si. A pranic se nepodivil, když Joachim vyskočil s lavice a trochu nesměle je představil:

„Můj bratranec Castorp – pan Settembrini.“

Hans Castorp vstal rovněž k pozdravu, s odleskem veselé rozjařenosti na obličeji. Ital však je několika zdvořilými slovy poprosil, aby se nevyrušovali v pohodlí, a přinutil je opět usednout, zatím co sám před nimi v půvabné póze stál. Na tváři mu pohrával úsměv, jak tu stál a oba bratrance si prohlížel, zejména však Hanse Castorpa, a jemné, trochu výsměšné zvlnění a prohloubení jednoho koutku úst pod hustými vousky, právě tam, kde se knír krásně kroutil vzhůru, působilo podivně a nutilo tak říkajíc k duševní jasnosti a bdělosti. Opojený Hans vystřízlivěl, až se zastyděl. Settembrini promluvil:

„Pánové jsou rozjařeni – a právem, právem. Je to dnes krásné ráno! Obloha je modrá, slunce se směje – “ a pozdvihl lehkým, zdařilým rozmáchnutím paže svou malou zažloutlou ruku k nebi a zároveň tam poslal i šikmý, veselý pohled. „Člověk by, na mou duši, málem zapomněl, kde je.“

Mluvil bez cizího přízvuku; jen podle přesného vyslovování hlásek mohl člověk soudit, že je cizinec. Jeho rty formovaly slova jakoby s určitou rozkoší. Bylo příjemné ho poslouchat.

„A pán měl příjemnou cestu k nám nahoru?“ obrátil se k Hansu Castorpovi… „Ráčil pán už přijmout rozsudek? Chci říci: konala se již ponurá ceremonie první prohlídky?“ – Teď by byl musil mlčet a vyčkat, kdyby mu záleželo na tom, aby slyšel. Položil otázku a Hans Castorp se chystal k odpovědi. Ale cizinec se ptal hned dál: „Měla ucházející průběh? Podle vaší chuti k smíchu –,“ odmlčel se na vteřinu a zvlnění v koutku rtu se prohloubilo, „lze soudit na různý výsledek. Kolik měsíců vám náš Minos a Rhadamanth napařili?“ – Slůvko „napařili“ znělo z jeho úst náramně šprýmovně. – „Mám hádat? Šest? Či hned devět? Nejsme skoupí…“

Hans Castorp se překvapeně zasmál a snažil si rychle vzpomenout, kdo jsou Minos a Rhadamanth. Odpověděl:

„Ale kdepak, ne, mýlíte se, pane Septem –“

„Settembrini,“ opravil ho Ital jasně a vzletně, žertovně se ukláněje.

„Pane Settembrini – promiňte. Nuže, opravdu ne, mýlíte se. Vždyť nejsem vůbec nemocen! Přijel jsem pouze na návštěvu za bratrancem Ziemsenem na pár neděl a při té příležitosti se chci trochu zotavit –“

„Tisíc hromů, vy nejste jeden z nás? Vy jste zdráv? Vy tu vystupujete jenom pohostinsky jako Odysseus v říši stínů? Jaká smělost, sestoupit do hlubin, kde v prázdné nicotnosti přebývají mrtví – “

„Do hlubin, pane Settembrini? No dovolte! Šplhal jsem asi pět tisíc stop do výše, než jsem se k vám dostal –“

„To se vám jen zdálo! Čestné slovo, to byl klam!“ pohodil Ital rozhodně rukou. „My jsme bytosti hluboko zapadlé, viďte, poručíku?“ obrátil se na Joachima, jemuž toto oslovení působilo nemalou radost; ale nedal to znát a odpověděl rozvážlivě:

„Jsme opravdu trochu zhlouplí, ale můžeme se konec konců zase vzchopit.“

„Ano, o vás bych věřil, že to dokážete, jste řádný člověk,“ prohlásil Settembrini. „Tak, tak, tak,“ přitakal třikrát po sobě, vyrážeje ostře „t“, a obraceje se opět k Hansu Castorpovi, zamlaskal třikrát tiše jazykem o patro. „Vida, vida, vida,“ dodal pak ještě, vyrážeje ostře hlásku „v“ a pohlížeje nováčkovi tak vytrvale do očí, že jeho vlastní oči začaly šilhat. Když si je zamžikáním osvěžil, pokračoval:

„Vy tedy přicházíte zcela dobrovolně sem nahoru k nám zchátralcům a chcete nám po nějakou dobu popřát potěšení své společnosti. Nu, to je hezké. A jakou lhůtu jste si stanovil? Má otázka není tuze taktní. Ale rád bych slyšel, kolik si člověk nadiktuje, když si určuje sám, a ne Rhadamanth!“

„Tři neděle,“ prohodil Hans Castorp s lehkým náznakem ješitnosti, protože zpozoroval, že mu ti dva závidí.

„O dio, tři neděle! Slyšel jste, poručíku? Není to trochu impertinentní, takhle si říci: přišel jsem k vám na tři neděle a potom zase odjedu? Víte, pane, my zde týdny nepočítáme, smím-li vás poučit. Náš nejmenší časový úsek je měsíc. Počítáme velkoryse – toť výsada stínů. Máme ještě jiné výsady a všechny podobného druhu. Smím se ptát, které zaměstnání provozujete v životě – lépe řečeno: na které se připravujete? Vidíte, že zvědavosti neklademe meze. Také zvědavost pokládáme za svou výsadu.“

„Prosím, prosím,“ řekl Hans Castorp a dal odpověď na cizincovu otázku.

„Stavitel lodí! Ale to je velkolepé!“ zvolal Settembrini. „Ujišťuji vás, že se mi to zdá velkolepé, třebaže mé schopnosti míří docela jinam.“

„Pan Settembrini je literát,“ vysvětlil Joachim poněkud rozpačitě. „Napsal pro německé listy nekrolog o Carduccim – Carducci, víš?“ A jeho rozpaky vzrostly, poněvadž Hans na něho pohlédl s údivem, jako by chtěl říci: Copak ty víš o Carduccim? Asi tolik co já!

„To je pravda,“ přikývl Ital. „Dostalo se mi cti, že jsem směl vašim krajanům vypravovat o životě tohoto velkého básníka a smělého volnomyšlenkáře ve chvíli, kdy jej dožil. Znal jsem ho a smím se nazývat jeho žákem. V Bologni jsem mu seděl u nohou. Jemu jsem zavázán za veškeré vzdělání a jarou mysl, jež je mi vlastní. Avšak mluvili jsme o vás. Stavitel lodí! Víte, že v mých očích vůčihledě rostete? Sedíte tu najednou jako zástupce celého světa práce a praktického genia!“

„Ale pane Settembrini – jsem vlastně ještě student, teprve začínám.“

„Zajisté, a každý začátek je těžký. A vůbec, každá práce, která si toho jména zaslouží, je těžká, není-liž pravda?“

„Ba, čert ví, že je!“ řekl Hans Castorp a ta slova mu šla od srdce.

Settembrini rychle nadzvedl obočí.

„I čerta se dovoláváte, abyste nám to potvrdil?“ řekl. „Vtěleného ďábla? A je vám známo, že můj veliký učitel na něho složil hymnu?“

„Dovolte,“ řekl Hans Castorp, „na ďábla?“

„Ano, na ďábla. V mé vlasti ji občas při slavnostních příležitostech zpívají. O salute, o Satana, o Ribellione, o forza vindice della Ragione… Je to nádherná píseň! Ale tohoto čerta jste vy měl sotva na mysli, protože ten vychází s prací znamenitě. Ten, o kterém jste mluvil a který se práce štítí, protože se jí musí bát, je patrně onen druhý, o němž se povídá, že mu není radno podat prst –“

To všechno připadalo ubohému Hansu Castorpovi velmi zvláštní. Italsky nerozuměl a to ostatní, co cizinec říkal, se mu také nezamlouvalo. Připomínalo to nedělní kázání, ač všechno, co cizinec řekl, bylo proneseno v lehkém a žertovném konversačním tónu. Hans pohlédl na bratrance, který sklopil oči, pak řekl:

„Pane Settembrini, vy berete mé povídání příliš doslova. To s tím čertem byl jen pouhý slovní obrat, ujišťuji vás!“

„Někdo musí mít ducha,“ podotkl Settembrini zíraje melancholicky před sebe. Ale hned zase ožil, rozveselil se, a obraceje půvabně nit hovoru, pokračoval:

„Ať tak nebo tak, z vašich slov právem soudím, že jste si vybral povolání stejně namáhavé jako úctyhodné. Můj bože, já jsem humanista, homo humanus, nerozumím inženýrským věcem, ač k nim chovám upřímný respekt. Ale umím si představit, že théorie vašeho oboru vyžaduje jasné a bystré hlavy a jeho praxe celého muže – není to tak?“

„Zajisté, ano, v tom s vámi plně souhlasím,“ odpověděl Hans Castorp a mimovolně se snažil, aby mluvil trochu vzletně. „Dnešní doba klade na inženýry obrovské požadavky, ani si to nesmím jasně uvědomit, jak ostré tyto požadavky jsou, sic bych skutečně ztratil odvahu. Ne, není to žert. A když není člověk žádný silák… Jsem tu, pravda, jen na návštěvě, ale nejsem žádný silák a lhal bych, kdybych tvrdil, že mi práce zvlášť svědčí. Naopak musím říci, že mě značně namáhá. Opravdu zdráv se cítím vlastně jen tehdy, když nedělám zhola nic –“

„Na příklad teď?“

„Teď? Och, teď jsem tu ještě hodně cizí – a trochu vyjevený, dovedete si představit.“ „Ach – vyjevený.“

„Ano, špatně jsem spal a první snídaně byla moc vydatná … Jsem zvyklý dobře snídat, ale dnešní snídaně byla pro mne přece jen příliš těžká, too rich, jak praví Angličan. Jsem zkrátka jaksi stísněný a pak – dnes ráno mi – považte! – ani doutník nechutnal! To se skoro nikdy nestává, jenom když jsem vážně nemocen – a dnes chutnal jako kůže. Musel jsem jej zahodit, nemělo smyslu se nutit. Jste kuřák, smím-li se ptát? Ne? Pak si ovšem neumíte představit, co je to za zlost a zklamání pro člověka, který od mládí nesmírně rád kouří… jako na příklad já..

„V tom oboru nemám zkušeností,“ odpověděl Settembrini, „ostatně se touto neznalostí nezařazuji mezi špatnou společnost. Mnoho ušlechtilých a střízlivých duchů si vůni tabáku ošklivilo. Také Carducci jej nemiloval. Ale u našeho Rhadamantha najdete pro to pochopení. Je přívržencem vaší neřesti.“

„Neřestí – pane Settembrini…“

„Proč ne? Nutno nazývat věci pravým jménem. To zvyšuje a zesiluje život. Sám mám také různé neřesti.“

„Dvorní rada Behrens je tedy znalcem doutníků? Roztomilý člověk.“

„Zdá se vám? Ach, už jste se s ním seznámil?“

„Ano, před chvílí, když jsme šli od snídaně. Bylo to skoro jako konsultace, ale jenom tak, sine pecunia, víte? Ihned si všiml, že jsem značně anemický, a radil, abych, pokud budu zde, žil jako bratranec, hodně ležel na balkoně a měřil se.“

„Opravdu?“ zvolal Settembrini… „To je výtečné!“ zvolal vzhůru do vzduchu, zakláněje se v smíchu. „Jak jen to je v té opeře vašeho mistra? ,Ten chytrý ptáčník, to jsem já, vždy vesel, šťasten, hopsasa!‘ Je to zkrátka velmi zábavné. Uposlechnete jeho rady? Samozřejmě. Jak by ne! Ďáblův chlapík, tenhle Rhadamanth! Skutečně ,vždy vesel‘, – i když je to chvílemi veselost trochu nucená. Má sklony k trudnomyslnosti. Jeho neřest mu nesvědčí – jinak by to ostatně nebyla žádná neřest – tabák a kouření v něm probouzí těžkomyslnost – proto vzala naše vážená a hodná vrchní sestra jeho zásoby do opatrování a odměřuje mu jen malé denní dávky. Behrens prý občas podlehne pokušení, pár kusů jí ukradne a potom upadá v trudnomyslnost. Jedním slovem: zmatená duše. Naši vrchní sestru už také znáte? Ne? Ale to je velká chyba! Chybujete, že se neucházíte o čest ji poznat. Pochází z rodu Mylendonků, pane! Od Medicejské Venuše se liší jenom tím, že tam, kde má bohyně ňadra, nosí ona kříž…“

„Ha, ha, to je znamenité!“ smál se Hans Castorp.

„Křestním jménem se jmenuje Adriatica.“

„Ještě k tomu?“ zvolal Hans Castorp… „Poslyšte, to je divné! Z Mylendonků a k tomu Adriatica. Zní to, jako by byla dávno mrtva. Člověk má dojem středověku.“

„Vážený pane,“ odvětil Settembrini, „zde najdete leccos, co působí ,středověkým dojmem‘, jak jste se ráčil vyjádřit. Pro svou osobu jsem přesvědčen, že náš Rhadamanth učinil tuhle zkamenělinu vrchní sestrou svého zámku děsu jen a jedině z uměleckého smyslu pro styl. On je totiž umělec – to vy nevíte? Maluje oleje. Co chcete, to není zakázáno, to je každému dovoleno. Paní Adriatica vypravuje každému, kdo o to stojí, i těm, kdož o to nestojí, že jedna její prabába z rodu Mylendonků byla v polovině třináctého století abatyší kláštera v Bonnu nad Rýnem. Ona sama bezpochyby spatřila světlo světa krátce potom…“

„Ha, ha, ha! Vy jste mi posměváček, pane Settembrini!“

„Posměváček? Chcete říci, že jsem zlomyslný. Ano, jsem trochu zlomyslný –,“ řekl Settembrini. „Mrzí mě, že jsem odsouzen plýtvat svou zlomyslností na takové ubohé a bídné předměty. Doufám, že proti zlomyslnosti nic nemáte, inženýre! Podle mého mínění je zlomyslnost nejskvělejší zbraní rozumu proti mocnostem tmy a ošklivosti. Zlomyslnost, milý pane, je duchem kritiky, a kritika je zřídlem pokroku a osvícení.“ A hned spustil o Petrarcovi, kterého nazýval „otcem nového věku“.

„Musíme jít ležet,“ upozornil rozvážně Joachim.

Literát provázel svá slova půvabnými posunky; nyní tuto hru gest ukončil pohybem, jímž ukázal na Joachima, a řekl:

„Náš poručík pohání do služby. Pojďme. Máme stejnou cestu – ,napravo, tu, která vede k hradbám mocného Dia‘. Ach, Vergil! Vergil, pánové, je nepřekonatelný! Je jisto, že věřím v pokrok. Ale Vergil má zásobu epithet a dovede jich užívat jako žádný moderní básník…“ A cestou domů přednášel latinské verše italskou výslovností, přerušil se však, když potkali mladé děvče, patrně dcerku z městečka, nepříliš hezkou; tu se začal šibalsky usmívat a trilkovat.

„C, c, c,“ zamlaskal. „Aj, aj, aj! La! la, la! Beruško sladká, chceš být má? Pohleďte, jak zrak její v kluzkém tom světle srší,“ citoval – bůhvíodkud to bylo – a poslal za rozpačitými zády děvčete rukou polibek.

Tys mi pěkný větroplach! pomyslil si Hans Castorp a setrval při tomto mínění “ještě potom, když Settembrini po svém galantním záchvatu začal opět meditovat. Zejména měl spadeno na dvorního radu Behrense, dělal vtipy na jeho obrovské nohy a na jeho titul, který prý obdržel od jednoho prince stiženého mozkovou tuberkulosou. O skandálním životě tohoto prince si dodnes lidé v celém kraji povídají, ale Rhadamanth přimhouřil oko, zamhouřil obě, dvorní rada každým coulem. Je ostatně pánům známo, že Rhadamanth je objevitelem letní sezóny? Ano, on a nikdo jiný. Dříve tu v létě vydrželi jenom nejvěrnější z věrných. Ale náš „humorista“ s nepodplatitelným bystrozrakem rozpoznal, že tento nešvar je jen výplodem předsudku. Vybudoval theorii, že – aspoň pokud jde o jeho ústav – lze letní léčbu nejen doporučit – nýbrž že je obzvlášť účinná, ba přímo nezbytná. A dovedl se postarat, aby se tato jeho théorie dostala mezi lidi, napsal o ní populární články a vpašoval je do tisku. Od té doby jde obchod v létě stejně skvěle jako v zimě. „Genius!“ prohlásil Settembrini. „Jeho in-tu-ice!“ A potom přetřásal ostatní léčebné ústavy městečka a kousavě vychvaloval jejich vlastníky a jejich smysl pro výdělek. Třebas takový profesor Kafka… Každého roku, když nastane kritická doba tání a většina pacientů se chystá k odjezdu, musí profesor Kafka narychlo na týden odcestovat; a před odjezdem slíbí, že jednotlivé pacienty propustí, až se vrátí. Ale zůstane pryč šest neděl – a chudáci pacienti čekají a čekají a účty jim – mimochodem řečeno – narůstají. Až do Fiume prý Kafku volají, on však dříve nejede, dokud nemá zajištěných pět tisíc pravých švýcarských franků, a mezitím uplynou třeba dva týdny. Den po příjezdu celebrissima pacient zemře. Pokud jde o doktora Salzmanna – ten o Kafkovi prohlašuje, že nemá své vstřikovací jehly dosti čisté a že nemocným vstřikuje do těla nákazu. Chodí prý po gumě, aby ho jeho nebožtíci neslyšeli – a Kafka zase tvrdí, že u Salzmanna se nemocným vnucuje „ rozjařující dar révy“ v takovém množství – ovšem také za účelem zaokrouhlení účtů – že lidé u něho kapají jako mouchy, a to nikoliv na úbytě, nýbrž na zbytnění jater…

A tak to šlo dál a Hans Castorp se srdečně a dobromyslně smál tomuto přívalu pohotového nactiutrhání. Italův přednes zněl neobyčejně příjemně svou dokonalou správností a ryzostí, prostou jakéhokoliv nářečí. Z jeho hbitých rtů vycházela slova pružně a mile a jakoby nově utvořená, a on sám si pochutnával na vzdělaných a kousavě hbitých obratech a formách, kterých používal, ba dokonce i na gramatickém skloňování podstatných jmen a časování slov s jakýmsi zřejmým nakažlivým a veselým potěšením, a zdálo se, že má příliš pohotového, pozorného a bystrého ducha, aby se – byť jen jednou – přeřekl.

„Mluvíte tak žertovně, pane Settembrini,“ řekl Hans Castorp, „tak živě – nevím, jak bych se vyjádřil.“

„Plasticky, že?“ prohodil Ital, ovívaje se kapesníkem, třebaže bylo spíše chladno. „To je asi slovo, které hledáte. Chcete říci, že mám plastický způsob řeči. Počkat!“ zvolal. „Co to vidím! Tamhle se procházejí naši pekelní soudcové! Jaký to pohled!“

Byli už zase za zatáčkou. Bylo-li to vlivem Settembriniových řečí, anebo tím, že šli s kopce či poodešli-li ve skutečnosti od sanatoria menší kus, než se Hansu Castorpovi zdálo – cesta, kterou jdeme po prvé, připadá nám totiž obyčejně mnohem delší než tatáž cesta, když už ji známe – zpáteční cesta jim uběhla náramně rychle. Settembrini měl pravdu, oba lékaři se procházeli dole na volném prostranství podél zadní strany sanatoria, napřed dvorní rada v bílém plášti, s vystouplou šíjí, pohybuje rukama jako vesly, a v jeho šlépějích doktor Krokowski v černé haleně, rozhlížeje se okolo sebe s náramným sebevědomím, tím větším, že ho zvyk panující na klinikách nutil, aby se na služebních pochůzkách držel za šéfem.

„Ach, Krokowski!“ zvolal Settembrini. „Tamhle kráčí, obeznámený se všemi tajemstvími našich dam. Račte si prosím povšimnout jemné symboliky jeho oděvu! Chodí v černém, aby naznačil, že územím jeho nejvlastnějšího studia je noc. Ten člověk má v hlavě jedinou myšlenku, a ta je nečistá. Inženýre, jak to přijde, že jsme o něm ještě nemluvili? Seznámil jste se s ním už?“

Hans Castorp přisvědčil.

„No a? Začínám se domnívat, že i on se vám líbil (osv2-rmr).“

„Opravdu nevím, pane Settembrini. Setkal jsem se s ním jen letmo. A pak, neukvapuji se v úsudku. Dívám se na lidi a myslím si: Tedy takový jsi? No, dobrá.“

„To je tupost!“ odpověděl Ital. „Usuzujte. K tomu vám příroda dala oči a rozum. Ráčil jste shledat, že jsem zlomyslný; byl-li jsem však zlomyslný, nebylo to snad bez pedagogických záměrů. My humanisté máme vesměs pedagogickou žílu… Pánové, historická souvislost humanismu a pedagogiky dokazuje, že je mezi nimi také souvislost psychologická. Humanistovi se nemá odnímat výchovné poslání – nelze mu je odejmout, neboť jenom on je dědicem a zprostředkovatelem lidské důstojnosti a krásy. Vystřídal kdysi kněze, který si v chmurných, škarohlídských dobách směl osobovat výchovu mládeže. Od té doby, pánové, se vůbec žádný nový typ vychovatele nevyskytl. Humanistické gymnasium, inženýre – myslete si o mně, že jsem zpátečník, víte, ale v zásadě, in abstracto – prosím, rozumějte mi dobře – zůstávám jeho zastáncem…“

Ještě v liftu rozpřádal tuto rozmluvu dál a zmlkl, teprve když bratranci v druhém poschodí vystoupili. Sám jel až do třetího patra, kde, jak Joachim podotkl, obýval malý pokojík s vyhlídkou do dvora.

„Asi nemá peníze?“ zeptal se Hans Castorp, který vyprovodil Joachima do jeho pokoje. Vypadalo to tam stejně jako u něho.

„Ne,“ řekl Joachim, „to určitě ne. Má jen tolik, aby si tak zaplatil zdejší pobyt. Víš, jeho otec už byl také literát a myslím, že i děd.“

„Není tedy divu – “ poznamenal Hans Castorp. „Je vlastně vážně nemocen?“

„Pokud vím, není to nebezpečné, ale úporné a stále se to vrací. Stůně už dlouhá léta, mezitím byl už také jednou pryč, ale musil zase brzy narukovat.“

„Chudák! On, který tak horuje pro práci! Přitom je, připadá mi – veliký mluvka, skáče s předmětu na předmět. K tomu děvčeti se choval trochu drze, uvedlo mě to na chvíli do rozpaků. Ale to, co říkal potom, o lidské důstojnosti bylo skvělé – jako slavnostní řeč. Stýkáš se s ním častěji?

Myšlenková bystrost

Joachim už nemohl odpovědět, leda nejasně. Z červeného, koženého, sametem vykládaného pouzdra, které leželo na stole, vyňal malý teploměr a vstrčil jeho dolejší konec, naplněný rtutí, do úst. Držel jej v levém koutku úst pod jazykem tak, že mu skleněný instrument trčel mezi rty šikmo ven. Pak si udělal pohodlí, obul trepky, oblékl jakousi litevskou kazajku, vzal se stolu tištěnou tabulku a tužku, ruskou gramatiku – učil se rusky, protože doufal, že mu to ve službě bude k užitku – a takto vyzbrojen šel se uvelebit na lehátko na balkon; přikrývku z velbloudí srsti si přehodil jen lehce přes kolena.

Nebylo jí ani třeba, už v poslední čtvrthodině se vrstva mraků stále ztenčovala, až konečně se prodralo slunce, letní, teplé, oslnivé, takže si Joachim musil chránit hlavu bílým plátěným slunečníkem, který se dal pomocí malého, důmyslného aparátu upevnit na opěradlo lehátka a jehož postavení se dalo měnit podle postavení slunce. Hans Castorp si chválil takové zařízení. Chtěl vyčkat výsledku měření a prozatím přihlížel, jak se co dělá, prohlédl si též kožešinový nánožník, který ležel v koutě loggie (Joachim ho používal za chladných dnů), a pak shlížel, opřen lokty o zábradlí, do zahrady, kde byla společná lehárna, jež byla v této chvíli plná čtoucích, píšících a hovořících pacientů.

Bylo z ní málo vidět, jen asi pět lehátek.

„Jak dlouho to trvá?“ zeptal se, ohlédnuv se.

Joachim zdvihl sedm prstů.

„Sedm minut už je přece dávno pryč!“

Joachim zavrtěl hlavou. Za malou chvíli vyndal teploměr z úst, podíval se naň a řekl:

„Ano, hlídáš-li čas, utíká velmi pomalu. Měřím se čtyřikrát denně a dělám to rád, protože si při tom alespoň uvědomím, co vlastně je minuta či dokonce sedm minut – jinak kolem nás přefičí sedm dnů týdne, ani nevíme jak.“

„Pravil jsi ,vlastně‘. Nemůžeš říci ,vlastně‘,“ odporoval Hans Castorp. Seděl, jednu nohu na zdi, a bělma jeho očí byla rudá. „Čas přece vůbec ,vlastně‘ není. Zdá-li se nám dlouhý, je dlouhý, připadá-li nám krátký, je krátký, ale nikdo neví, jak dlouhý nebo krátký ve skutečnosti je.“ Nebyl zvyklý filosofovat, a přece ho k tomu cosi pudilo.

Joachim nesouhlasil.

„Jak to? Ne. Vždyť jej měříme. Máme přece hodiny a kalendáře. Když měsíc mine, je ten tam, pro tebe, pro mne, pro všechny“.

„Tak tedy dávej pozor,“ řekl Hans Castorp a pozvedl dokonce ukazováček ke kalným očím. „Pravil jsi, že minuta je tak dlouhá, jak dlouhá ti připadá, když se měříš?“

„Minuta je tak dlouhá… trvá tak dlouho, jak dlouho potřebuje vteřinová ručička, aby oběhla svůj okruh.“

„Ale vždyť k tomu potřebuje různého a nestejného množství času – nestejného pro náš cit. A ve skutečnosti… pravím ,ve skutečnosti‘,“ opakoval Hans Castorp a přitiskl ukazováček tak těsně na nos, až se jeho špička celá ohnula, „ve skutečnosti je to pohyb, prostorový pohyb, že ano? Počkat! Měříme tedy čas prostorem. Ale to je přece totéž, jako bychom chtěli prostor měřit časem – a to přece dělají jen zcela nevědečtí lidé. Z Hamburku do Davosu je to dvacet hodin – vlakem. Ale pěšky? Jak dlouho to trvá pěšky? A jak dlouho v myšlenkách? Ani vteřinu!“

„Poslyš,“ řekl Joachim, „co je ti? Zdá se mi, že ti u nás nesvědčí!“

„Mlč! Mám dnes velmi jasnou hlavu!“ odsekl Hans Castorp. „Co je to čas?“ pokračoval a ohnul špičku nosu tak silně na stranu, že zbělela a dočista z ní vymizela krev. „Víš ty to? Prostor přece vnímáme smysly, zrakem a hmatem. Dobrá. Ale který je náš smysl časový? Nechtěl bys mi říci? Vidíš, a už nemůžeš dál! Jak tedy můžeme měřit něco, o čem přesně vzato nic nevíme, zhola nic, ani jedinou vlastnost. Říkáme: čas míjí. To je všechno hezké, ať tedy míjí. Abychom jej však mohli měřit… počkej! Abychom jej mohli měřit… bylo by třeba, aby míjel stejnoměrně, a kde stojí psáno, že tomu tak je? Pro naše vědomí nemíjí stejnoměrně, my jen pro pořádek předpokládáme, že je tomu tak, a naše míry, dovol, jsou vlastně pouhé konvence…“

„Dobře,“ řekl Joachim, „je tedy také jen pouhou konvencí, že mám tadyhle na svém teploměru o čtyři čárky víc! Ale pro těch pět čárek se tu musím klackovat a nemohu konat službu, což je odporná skutečnost!“

„Máš 37.5?“

„Už to zase klesá.“ A Joachim si zapsal teplotu na tabulku. „Včera večer jsem měl skoro 38, to zavinil tvůj příjezd. Všem, kteří dostanou návštěvu, teplota stoupne. Nicméně je taková návštěva dobrodiním!“

„Já teď také půjdu,“ řekl Hans Castorp. „Mám v hlavě ještě spoustu myšlenek o čase – celý komplex tak říkajíc. Ale teď tě s ním nebudu rozrušovat, máš beztak nadbytek čárek. Zapamatuji si to a později se k tomu můžeme vrátit, třeba hned po přesnídávce, zavolej mě, až bude čas. Půjdu nyní také ležet, vždyť to, bohudíky, nebolí.“ A prošel podél skleněné oddělovací stěny na vlastní balkon, kde bylo také rozložené lehátko a vedle něho malý stolek; z čistého, uklizeného pokoje přinesl si „Oceán Steamships“ a svůj krásný, měkký, tmavočervený a zelený kostkovaný pléd a uvelebil se na lehátku.

Také on musil brzy rozevřít slunečník; vleže na lehátku byl sluneční žár nesnesitelný. Ležení na lehátku bylo neobyčejně pohodlné, to si Hans Castorp ihned s radostí uvědomil – nepamatoval se, že by kdy byl na takovém příjemném lehátku ležel. Kostra lehátka měla tvar trochu nemoderní – šlo zřejmě jen o experiment vkusu, neboť jinak bylo lehátko zřejmě nové – byla z hnědočerveného hlazeného dřeva; od nohou až nad opěradlo zad sahala žíněnka s měkkým kartounovým povlakem, která se vlastně skládala ze tří vysokých podušek. Dále na ní byl šňůrou připevněn válečkový polštářek pod šíji, ani příliš tvrdý, ani příliš poddajný, s vyšívaným plátěným povlakem, který především vyvolával ten blahodárný pocit pohodlí. Hans Castorp opřel jednu paži o široké, hladké postranní opěradlo a odpočíval s přimhouřenýma očima, aniž pocítil potřebu hledat pobavení v „Oceán Steamships“. Při pohledu skrze oblouky loggie vypadala chudá a tvrdá, ale sluncem jasně ozářená krajina venku jako zarámovaný obraz. Hans Catorp se na ni zamyšleně díval. Náhle ho cosi napadlo. Hlasitě řekl do ticha:

„Ty, vždyť to byla trpaslice, která nás při první snídani obsluhovala.“

„Pst,“ udělal Joachim. „Mluv přece tiše. Ano, trpaslice. No a?“

„Nic Ještě jsme spolu o tom nemluvili.“

A snil dál. Když si lehl, bylo už deset hodin. Uplynula hodina. Byla to obyčejná hodina, ani dlouhá, ani krátká. Když minula, zazněl domem i zahradou gong, nejprve z dálky, pak zblízka, potom opět z dálky.

„Přesnídávka,“ řekl Joachim a bylo slyšet, že vstává.

Také Hans Castorp skončil pro tentokrát leženou a vešel do pokoje, aby se trochu upravil. Bratranci se setkali na chodbě a šli dolů. Hans Castorp řekl:

„Leželo se mi znamenitě. Co je to za lehátko? Dostanou-li se zde koupit, vzal bych si jedno s sebou do Hamburku, leží se na nich jako v nebi. Či myslíš, že Behrens je dal zhotovit zvlášť podle svých návrhů?“

To Joachim nevěděl. Odložili v šatně a vkročili po druhé do jídelny, kde se už svačilo.

Tam se to bíle třpytilo od samého mléka: na každém místě stála veliká, asi půllitrová sklenice.

„Ne,“ prohlásil Hans Castorp, jakmile usedl znovu na své místo na konci stolu mezi švadlenu a Angličanku, a odevzdaně rozprostřel na kolena ubrousek, ačkoliv byl ještě hodně sytý od první snídaně. „Ne,“ řekl, „bůh se mnou, ale mléko nemohu vůbec pít a teď už teprv ne. Nemáte náhodou porter?“ obrátil se nejprve zdvořile a jemně k trpaslici. Bohužel jej neměli. Ale trpaslice slíbila, že donese kulmbašské pivo, a také mu je přinesla. Bylo husté, černé, s hnědou pěnou a nahradilo mu znamenitě porter; Hans Castorp je žíznivě pil z vysoké půllitrové sklenice a jedl k němu studený nářez na topinkách. Na stolech stály opět misky s ovesnou kaší, mnoho másla a ovoce. Pásl se na všech těch pokrmech očima, neboť jíst ode všech nemohl. Přitom si prohlížel hosty – splývavé množství začalo se před jeho očima rozdělovat, rozeznával už jednotlivé osoby.

Jeho stůl byl kompletní, až na čelné místo naproti němu, které bylo, jak mu vysvětlili, vyhrazeno pro lékaře. Neboť lékaři, pokud měli čas, přicházeli ke společné tabuli a přitom sedali střídavě každý den u jiného stolu. V čele každého stolu bylo jedno místo volné pro lékaře. Tuto chvíli nebyl žádný z nich v jídelně přítomen; byli prý u operace. Přišel zase ten mladík s knírkem, místo pozdravu pochýlil bradu na prsa a se starostlivým, nepřístupným výrazem usedl. Plavá hubená dívka byla opět na svém místě a jedla jogurt, tak jako by to byl její jediný pokrm. Vedle ní seděla tentokrát malá, stará, veselá dáma a hovořila rusky s tichým mladým mužem, který na ni ustaraně pohlížel a odpovídal jen pokyvováním, při čemž se – jak už víme – tvářil, jako by měl něco nedobrého v ústech. Proti němu s druhé strany vedle staré dámy seděla jiná mladá dívka – byla hezká, kvetoucích lící, s vysokými ňadry, s kaštanově hnědými, příjemně zvlněnými a pěkně učesanými vlasy, hnědýma, kulatýma dětskýma očima a s malým rubínem na krásné ruce. Neustále se smála a mluvila rovněž rusky, pouze rusky. Jmenovala se Marusja, jak Hans Castorp zaslechl. Všiml si také, že Joachim po každé přísně sklopil oči, kdykoliv ona promluvila nebo se zasmála.

Settembrini přišel postranním vchodem a kráčel, natáčeje si knír, na své místo, jež bylo na konci onoho stolu, který byl postaven šikmo ke stolu Castorpovu. Když si sedal, propukli jeho spolustolovníci v hlaholivý smích; patrně pronesl jednu ze svých jizlivých poznámek. Hans Castorp poznal též členy spolku „Jedné plíce“. Hermína Kleefeldová s hloupýma očima šinula se k svému stolu na druhé straně u dveří vedoucích na verandu a zdravila se s mladíkem s odulými rty, který si ráno tak neslušně vyhrnoval kabát. Leviová, s tváří jako ze slonoviny, seděla vedle tlusté Iltisové s jaterními skvrnami, mezi samými neznámými osobami, u stolu, který stál napříč, vpravo od Castorpa.

„To jsou tvoji sousedé,“ pošeptal Joachim bratranci, nakláněje se k němu… Dvojice šla těsně kolem Hanse Castorpa k poslednímu stolu vpravo, k „horšímu ruskému stolu“, kde už jedna rodina s nehezkým chlapcem hltala velké množství porridge. Muž byl útlého vzrůstu a měl vpadlé a popelavé tváře. Na sobě měl hnědou koženou bundu, na nohou neforemné plstěné boty, zapnuté sponami. Jeho žena, rovněž maličká a drobná, v klobouku, na kterém se houpala péra, cupitala na vysokých podpatcích v malinkých botičkách z juchtové kůže, kolem krku měla ušmudlané péřové boa. Hans Castorp si je prohlížel s nešetrností, která mu byla jinak cizí a kterou sám pociťoval jako brutálnost; ale právě ta brutálnost mu najednou působila jistou rozkoš. Jeho oči byly tupé a dotěrné zároveň. Když v témž okamžiku bouchly vlevo skleněné dveře, řinčivě a hlomozivě jako u první snídaně, už sebou tak netrhl jako ráno, nýbrž se jen líně ušklíbl, a když se chtěl v tu stranu ohlédnout, shledal, že je příliš líný a že mu to nestojí za to. Proto nezjistil ani tentokrát, kdo to tak lajdácky s dveřmi zachází. Ranní pivo, které jindy přivádělo mladého Castorpa do stavu lehkého opojení, ho dnes úplně omámilo a ochrnulo. Víčka měl – jako by byl dostal ránu do hlavy, jako z olova a jeho jazyk nebyl poslušen nejprostší myšlenky, když se snažil ze slušnosti rozprávět s Angličankou. Ba i když chtěl jen změnit směr pohledu, stálo ho to velké sebezapření a ke všemu ještě dostoupila protivná horkost v obličeji včerejšího vysokého stupně: připadalo mu, že má líce horkem naběhlé, dýchal ztěžka, srdce mu buchalo jako obalené kladivo, a jestliže všemi těmi útrapami snad ani přespříliš netrpěl, bylo to proto, že měl hlavu omámenou, jako by byl vdechl několik doušků chloroformu. Že se doktor Krokowski přece jen k snídani dostavil a usedl u jeho stolu zrovna proti němu, postřehl Hans jenom jako ve snu, ačkoliv lékař na něho několikrát ostře pohlédl, mezitím co rozmlouval rusky s dámami po levici – obě mladé dívky, kvetoucí Marusja i hubená pojídačka jogurtu, klopily před ním stydlivě a pokorně oči. Jinak se ovšem Hans Castorp choval řádně, jak se samo sebou rozumí, mlčel – jsa si vědom, že jazyk ho neposlouchá, a zacházel s vidličkou a nožem dokonce obzvlášť způsobně. Když bratranec na něho kývl a vstal, povstal také, uklonil se po paměti spolu -stolovníkům a jistým krokem vykročil za Joachimem.

„Kdy budeme zase ležet?“ ptal se, když vycházeli z domu. „Tak se mi zdá, že ta ležená je tady ze všeho nejlepší. Nejraději bych už zase byl na tom výborném lehátku. Půjdeme daleko?“

O slůvko víc

„Ne,“ řekl Joachim, „vždyť nesmím mnoho chodit. Tuhle dobu chodívám vždycky kousek dolů, projdu ,vsí‘ až k Lázním, mám-li kdy. Tam vidíš obchody a lidi a nakoupíš, co potřebuješ. Buď bez starosti, před obědem se ještě hodinu leží a potom zase ležíme až do čtyř.“

Sešli v slunečním světle cestou příjezdu, přešli bystřinu a úzké koleje, majíce stále před očima horské útvary pravého úbočí: „Malý Schiahorn“, „Zelené Věže“ a „Dorfberg“, jejichž názvy Joachim Hansovi jmenoval. Na druhé straně, trochu výš, ležel hřbitov vesnice Davosu, obehnaný zdí – i na ten Joachim ukázal holí. A došli na hlavní silnici, která vedla podél terasovité stráně v jisté výši nad údolím.

„Vsí“ se to dalo těžko nazvat; zbyl z ní leda název. Pohltilo ji lázeňské místo, které se stále víc a víc rozlézalo až ke vchodu do údolí, takže část celého sídliště, jež se nazývala „vsí“, přecházela povlovně a bez přechodu do Davosu-Lázní. Po obou stranách stály hotely a pensiony s krytými verandami, balkony a lehárnami, i menší soukromé domky, v nichž byly k pronajmutí pokoje; sem tam bylo vidět novostavby. Místy domy a stavení přestávaly a se silnice bylo vidět do luk…

Hans Castorp, žádostivý obvyklého, oblíbeného dráždidla, zapálil si znovu doutník a k nevýslovnému uspokojení začínal pociťovat – patrně zásluhou piva, které předtím vypil – chvilkami přece jen slabý náznak vytoužené vůně; ovšem jenom chvílemi a nepatrně a musil vynakládat jisté nervové úsilí, aby pocítil nejasnou předtuchu rozkoše; odporná chuť po kůži stále převládala. Nechtěl se se svou bezmocností smířit, chvíli bojoval o svůj požitek, který se mu buď odpíral, anebo se mu jen zdaleka výsměšně zjevil jako pouhá předtucha, až konečně doutník unaveně a s odporem odhodil. Navzdory své tuposti cítil se povinen vést ze zdvořilosti hovor a snažil se vzpomenout na všechny ty výtečné myšlenky o „čase“, které prve hodlal uplatnit. Ale ukázalo se, že celý „komplex“ až do posledního slova zapomněl a že v hlavě nemá sebemenší myšlenku o čase. Místo toho začal mluvit o záležitostech tělesných, a to způsobem dosti divným.

„Kdy se budeš zase měřit?“ ptal se. „Po jídle? To je správné. Organismus je v plné práci, tehdy se to projeví. Poslyš, nemyslíš, že to byl od Behrense jen žert, když po mně chtěl, abych se také měřil – Settembrini se tomu na celé kolo smál, to by přece nemělo absolutně žádný smysl. Vždyť nemám ani teploměr.“

„Inu, to by bylo to nejmenší,“ řekl Joachim. „Prostě bychom jej koupili. Tady prodávají teploměry v každém krámě.“

„Ale nač! Ležet, to je něco jiného, to si dám líbit, toho se zúčastním, ale měřit se, to by bylo na hospitanta příliš,

to přenechám přece jen raději vám. Kdybych jen věděl,“ pokračoval, sahaje si oběma rukama k srdci jako zamilovaný, „proč mi po celý čas tak tluče srdce – je to znepokojující pocit, myslím na to už delší dobu. Srdce nám obvykle buší, když se na něco tuze těšíme nebo když máme strach, zkrátka v pohnutí mysli, viď? Ale když srdce buší samo od sebe, bez příčiny, nesmyslně, tak říkajíc na vlastní pěst, zdá se mi to přímo příšerné, rozuměj, jako by tělo šlo svou vlastní cestou a ztratilo souvislost s duší, asi tak jako mrtvé tělo, které také není doopravdy mrtvé – mrtvé tělo vůbec neexistuje – nýbrž žije prý dokonce velmi intensivně na vlastní pěst: rostou mu ještě nehty a vlasy a také jinak, po fysikální a chemické stránce, v něm panuje – jak jsem se poučil – náramně čilý provoz…“

„Jak se to vyjadřuješ?“ řekl Joachim rozvážně a vyčítavě. „Čilý provoz!“ Snad se tím schválně mstil za výtku, jíž se mu dnes ráno dostalo za „zvonkovou hru“.

„Ale je tomu tak! Je to opravdu čilý provoz! Proč se nad tím pohoršuješ?“ ptal se Hans Castorp. „Zmiňuji se o tom ostatně jen mimochodem. Chtěl jsem říci jen toto: je to příšerné a mučivé, když tělo žije na vlastní pěst, bez souvislosti s duší a naparuje se přitom – jako při takovém neodůvodněném tlučení srdce. Člověk přímo vyhledává nějakou příčinu, smysl, duševní pohnutku, která by k tomu patřila, pocit radosti nebo strachu, jenž by je odůvodňoval – aspoň u mne je tomu tak a mohu mluvit jenom za sebe.“

„Ano, ano,“ povzdechl si Joachim, „je tomu asi tak jako při horečce – při horečce panuje v těle také ,čilý provoz‘, abych užil tvého výrazu, a je možné, že se člověk mimoděk poohlíží po nějakém pohnutí mysli, jak jsi pravil, které by tento provoz alespoň trochu rozumně odůvodnilo… Ale to jsou nepříjemné věci,“ dodal chvějícím se hlasem a odmlčel se; Hans Castorp jen pokrčil rameny, navlas tak, jak to včera večer po prvé viděl u Joachima.

Chvíli šli mlčky. Pak se Joachim zeptal:

„Jak se ti líbí zdejší lidé? Myslím ti od našeho stolu.“

Castorpova tvář nabyla lhostejně posuzujícího výrazu.

„Bože,“ řekl, „nezdají se zvlášť zajímaví. U jiných stolů jsou možná zajímavější, ale třeba se to jen domnívám. Ta paní Stöhrová by si měla dát umýt vlasy, má je tak mastné! A ta Mazurka, či jak se jmenuje, mi připadá pošetilá. Pořád se do kapesníčku chichotá.“

Joachim se tomu překroucenému jménu hlasitě zasmál.

„,Mazurka‘, to je dobré,“ zvolal. „Marusja se jmenuje, abys věděl – to je tolik co Marie. Je opravdu hodně rozpustilá,“ řekl. „A měla by sto důvodů být trochu usedlejší, neboť je dost vážně nemocná.“

„Člověk by ani neřekl,“ podotkl Hans Gastorp. „Vypadá tak dobře! A že by zrovna na prsa stonala, to by teprve nikdo nevěřil.“ A snažil se vyměnit s bratrancem veselý pohled; ale zpozoroval, že na Joachimově opálené tváři naskočily skvrny, jak tomu bývá, když osmahlý obličej zbledne, a že se mu ústa podivně a bolestně stáhla výrazem, jenž mladému Hansu Castorpovi naháněl neurčitý strach a přiměl jej, aby honem změnil předmět hovoru a vyptával se na jiné osoby, snaže se na Marusju a na výraz Joachimovy tváře co nejrychleji zapomenout, což se mu také zcela podařilo.

Angličanka, pijící šípkový čaj, se jmenovala miss Robinsonová. Švadlena nebyla švadlenou, nýbrž učitelkou na státní vyšší dívčí škole v Královci, proto se tak správně vyjadřovala. Jmenovala se slečna Engelhartová. Kdo je ta čilá stará dáma, nevěděl ani Joachim, ačkoliv tady nahoře byl už hezky dlouho. Byla to prateta mladé dívky pojídající jogurt, a žila s ní trvale v sanatoriu. Ze všech nejvážněji nemocen byl doktor Blumenkohl, Leo Blumenkohl z Oděsy – onen mladík s knírkem a ustaranou zachmuřenou tváří. V Davosu žil již dlouhá léta…

Kráčeli teď po městském chodníku – po hlavní třídě mezinárodního lázeňského střediska, to bylo vidět. Potkávali bloumající lázeňské hosty, většinou mladé lidi, kavalíry ve sportovních šatech, bez klobouků, a dámy, rovněž prostovlasé, v bílých sukních. Bylo slyšet ruštinu a angličtinu. Po pravé i po levé straně byla řada obchodů s lákavými výlohami a Hans Castorp, jehož zvědavost sváděla urputný zápas s palčivou únavou, přinutil své oči zírat a stál dlouho před výkladní skříní pánského módního obchodu a nakonec prohlásil, že výklad je vskutku znamenitý.

Potom došli k rotundě s krytou galerií, v níž koncertovala kapela. To byl lázeňský dům. Na několika hřištích se hrál tennis. Nohatí, vyholení mladíci ve flanelových, ostře vyžehlených kalhotách, v střevících s gumovou podešví, s nahými pažemi hráli proti opáleným, bíle oděným dívkám, které se v rozběhu prudce vztyčovaly proti slunci, aby vysoko ve vzduchu odrazily bělostný míč. Na pěstěných courtech ležel jemný poprašek. Bratranci usedli na prázdnou lavičku, přihlíželi hře a kritisovali.

„Ty asi vůbec nehraješ, viď?“ ptal se Hans Castorp.

„Nesmím,“ odpověděl Joachim. „My musíme ležet, pořád jen ležet… Settembrini říká, že žijeme horizontálně – že jsme horizontálové, víš, to je jeden z jeho vtipů – to jsou zdraví lidé, co zde hrají, anebo hrají tajně, aby se to lékaři nedověděli. Neberou hru příliš vážně – hrají spíše proto, aby uplatnili svůj úbor… A co se týče toho, že je to zakázáno, není to jediná zakázaná hra, která se hraje, hraje se tu na příklad poker, víš, a v některých hotelích občas i petits chevaux – na to je u nás výpověď, to je prý ze všeho nejškodlivější. Ale někteří pacienti toho nedbají a po večerní visitě přece jen utekou a hrají. Princ, od kterého dostal Behrens svůj titul, prý to také dělal.“

Hans Castorp skoro ani neposlouchal. Ústa měl otevřená, neboť nosem nemohl dýchat, ačkoliv rýmu neměl. Jeho srdce bušilo v nesprávném taktu k hudbě, a to mu působilo nejasnou trýzeň. Uprostřed tohoto pocitu neladu a zmatku by byl málem usnul; Joachim navrhl, aby se vrátili.

Šli skoro celou cestu mlčky. Hans Castorp dokonce několikrát na rovné silnici zakopl a po každé se tomu bolestně usmál a zavrtěl hlavou. Kulhavý vrátný je vyvezl výtahem do jejich poschodí. Před číslem 34 si řekli krátce „na shledanou“. Hans Castorp prošel klátivě pokojem na balkon, padl, tak jak byl, na lehátko, a nezměniv polohu, kterou jeho tělo napoprvé zaujalo, usnul těžkým polospánkem, trapně oživovaným překotnými údery srdce.

Nu ovšem, ženská!

Nevěděl, jak dlouho to trvalo. V ustanovený čas zazněl gong. Ale Hans Castorp věděl, že nevolá ještě k obědu, že jen napomíná, aby se hosté přichystali, a tak zůstal ještě ležet, dokud se kovové dunění neozvalo po druhé. Když se pro něho zastavil Joachim, chtěl se honem ještě převléci, ale Joachim to teď už nedovolil. Nenáviděl nepřesnost a pohrdal jí. Jak se máme dostat kupředu a uzdravit se, abychom mohli konat službu, říkával, když ani k jídlu neumíme přijít včas. V tom měl ovšem pravdu a Hans Castorp by byl mohl snad namítnout leda to, že on není nemocen, ale neskonale ospalý. Umyl si jen narychlo ruce a potom šli, dnes už po třetí, do jídelny.

Oběma vchody proudili do sálu hosté. Vcházeli též otevřenými dveřmi z protější strany, z verandy, a po chvíli všichni opět seděli u sedmi stolů, jako by od nich nikdy nebyli vstali. Tak aspoň to Hansu Castorpovi připadalo – byl to dojem čistě snílkovský a nesmyslný, ale Hansova omámená hlava se mu na okamžik neubránila, ba Hans v něm nalézal i jisté zalíbení; neboť během oběda snažil si jej znovu několikrát vyvolat, a to s výsledkem dokonalého klamu. Stará čilá dáma mluvila opět v své rozplizlé řeči do doktora Blumenkohla, který seděl šikmo naproti ní a naslouchal jí se starostlivou tváří. Její hubená neteř jedla konečně něco jiného než jogurt, totiž hustý creme d‘orge, který sklepnice podávaly na talířcích; ale pojedla pouze několik lžic a nechala jej stát.

$$$20%$$$

Hezká Marusja si cpala do úst kapesníček, z něhož se šířila pomerančová vůně, a potlačovala smích. Miss Robinsonová četla tytéž dopisy, psané kulatým písmem, které četla již ráno. Neuměla slůvka německy a nestála o to naučit se tomu. Joachim k ní prohodil několik anglických slov o počasí – drže se přitom po vojensku – a ona, žvýkajíc, jednoslabičně odpověděla a zase se odmlčela. Co se týče paní Stöhrové ve skotské vlněné blůze, ta byla dopoledne u prohlídky a nyní o ní vypravovala, a přitom se nevzdělaně upejpala a ohrnovala ret nad zaječími zoubky. Naříkala, že má vpravo nahoře stále ještě šelesty, pod levou lopatkou velmi zkrácené dýchání a „starý“ prohlásil, že tu musí zůstat ještě pět měsíců. Při své nevzdělanosti nazývala dvorního radu Behrense „starý“. Rozčilovala se, že „starý“ dnes nesedí u jejich stolu. Podle „tournée“ (mínila patrně turnus) je dnes v poledne na řadě jejich stůl; ale „starý“ sedí už zase vlevo vedle (dvorní rada Behrens tam vskutku seděl, drže své ohromné ruce sepjaty před talířem), tam arciť sedává tlustá paní Salomonová z Amsterodamu, která chodí ke stolu den co den dekoltovaná, a to se asi „starému“ líbí, ačkoliv to ona, paní Stöhrová, nechápe, vždyť u každé prohlídky může z paní Salomonové vidět, kolik se mu chce. Později vypravovala vzrušeně šeptavým tónem, že včera večer v horní společné lehárně – v té na střeše – zase někdo zhasil světlo – a to z důvodů, které paní Stöhrová nazvala „průhlednými“. „Starý“ prý si toho všiml a láteřil, až se to rozléhalo celým ústavem, viníka však, toť se ví, ani tentokráte nedopadl, ačkoliv nemusí člověk mít zrovna universitu, aby uhodl, že to nebyl nikdo jiný než kapitán Miklosich z Bukurešti, pro kterého nemůže být v dámské společnosti nikdy dost tma – je to nevzdělanec, i když nosí šněrovačku, a v jádře bytosti dravec – ano, dravec, opakovala přidušeně a na horním rtu jí vyrazil pot. Celá „ves“ i Lázně vědí, v jakém poměru je k němu paní generální konsulová Wurmbrandtová z Vídně, stěží se tu dá ještě mluvit o tajných vztazích. Jako by nebylo dost na tom, že kapitán často chodí k paní generální konsulové do pokoje hned zrána, když ona ještě leží v posteli, a je potom přítomen celé její toaletě – minulé úterý prý od ní dokonce teprve ve čtyři hodiny ráno odešel – ošetřovatelka mladého Franze z čísla devatenáct, u kterého onehdy selhal pneumothorax, ho při tom sama přistihla, a tak se styděla, že si spletla dveře a octla se v pokoji státního zástupce Paravanta z Dortmundu… Naposledy se paní Stöhrová dlouho a rozvláčně rozhovořila o „kosmickém“ ústavu dole v Lázních, kde kupuje ústní vodičku – Joachim hleděl ztrnule na svůj talíř…

Oběd byl právě tak výtečný jako vydatný. Skládal se včetně syté polévky z neméně než šesti chodů. Po rybě přišla hutná pečeně s příkrmem, potom ještě zvláštní zeleninová mísa, pečená drůbež, moučník, který si s včerejším co do chutnosti nezadal, a nakonec sýr a ovoce. Každá mísa byla podávána dvakrát – a ne marně. Hosté u sedmi stolů si plnili talíře a jedli jako vlci – v klenuté síni panovala veliká lačnost a chuť, na kterou by bylo radost pohledět, kdyby zároveň nepůsobila jaksi odporně, ba příšerně. Projevovali ji nejen pacienti čilí a veselí, kteří repetili a házeli po sobě kuličkami z chleba, nýbrž i ti zamlklí a zachmuření, kteří kladli v přestávkách hlavu do dlaní a civěli před sebe. Výrostek u vedlejšího stolu vlevo, podle věku ještě hoch školou povinný, s rukama příliš krátkýma a s kulatými okuláry s tlustými skly, si všechno, co si nandal na talíř, pokrájel napřed na kaši, pak se nad to naklonil a hltal, sahaje si chvílemi ubrouskem za brýle, aby si utřel oči – nevěděli jste, co si vlastně utíral, zda slzy nebo pot.

Za oběda se přihodily dvě věci, které vzbudily Hansovu pozornost, pokud to ovšem při jeho stavu bylo možné. Jednak bouchly zase ty skleněné dveře – zrovna když jedli rybu. Hans Castorp sebou rozhořčeně trhl a hned nato si v zlostné horlivosti pomyslil, že tentokráte viníka zjistí. Ne že by si to byl řekl jen v duchu, ne, i rty si to pošeptal – tak vážně to myslil. Musím to vědět! šeptal s přemrštěnou vášnivostí, takže miss Robinsonová i učitelka na něho udiveně pohlédly. Přitom se celým trupem otočil vlevo a rozevřel překrvené oči.

Sálem procházela dáma, žena, nebo spíš ještě mladá dívka, pouze střední postavy, v bílém svetru a barevné sukni, s rusými vlasy, které měla v jednoduchých copech obtočeny kolem hlavy. Hans Castorp zahlédl jen málo z jejího profilu, skoro nic. Šla neslyšně, což působilo divným protikladem ke hřmotu, s nímž se ohlásila, šla podivně plíživě, s hlavou trochu předkloněnou, k poslednímu stolu vlevo, který stál napříč ke dveřím vedoucím na verandu, „k lepšímu ruskému stolu“; jednu ruku měla zasunutou v kapse přiléhavého kabátku, druhou si v záhlaví podpírala a upravovala vlasy. Hans Castorp se na tu ruku zahleděl – měl velký smysl a kritickou všímavost pro ruce a byl zvyklý prohlédnout si vždycky nejprve tuto část těla, když se s někým novým seznamoval. Ruka podpírající vlasy nebyla tuze dámská, nebyla pěstěná a zušlechtěná jako ruce žen společenské sféry Castorpovy. Byla dost široká, s krátkými prsty a měla v sobě cosi primitivního a dětského, něco z ruky školačky; její nehty zřejmě neznaly manikúru, byly jen špatně a rovně zastřiženy právě jako u školačky a po stranách byla kůže trochu zdrsnělá, skoro jako by se její majitelka oddávala občas malému nezpůsobu a kousala si nehty. Hans Castorp to vše spíše instinktem uhodl, vidět to nemohl – vzdálenost byla příliš velká. Kývnutím hlavy pozdravila opozdilkyně své spolustolovníky, a zatím co usedala u vnitřní strany stolu, zády k sálu, na své místo vedle doktora Krokowského, který u zmíněného stolu předsedal, poobrátila, držíc ruku stále ještě na vlasech, hlavu přes rameno a přehlédla obecenstvo – Hans Castorp jen zběžně zahlédl, že má široké lícní kosti a úzké oči… Jakmile to uviděl, vyvstala v něm mlhavá a prchavá vzpomínka na cosi, na kohosi…

Inu, ženská! pomyslil si a opět si to výslovně k sobě zašeptal, takže učitelka, slečna Engelhartová, porozuměla, co říká. Ubohoučká stará panna se dojatě usmála.

„To je madame Chauchatová,“ vysvětlovala. „Ona je taková nedbalá. Rozkošná žena.“ A přitom se chmýřitý ruměnec na lících slečny Engelhartové maličko prohloubil – jako ostatně vždycky, když promluvila.

„Francouzka?“ ptal se Hans Castorp přísně.

„Ne, Ruska,“ odpověděla Engelhartová. „Její muž je snad Francouz nebo francouzského původu, to nevím určitě.“

„Je to tamhleten?“ vyptával se Hans Castorp stále ještě podrážděně a ukázal na pána se svislými rameny u jemného ruského stolu.

„Ó ne, on tady není,“ vysvětlovala učitelka. „Nebyl tu vůbec ještě nikdy, nikdo ho nezná.“

„Ať se naučí zavírat pořádně dveře!“ horlil Hans Castorp. „Vždycky jimi bouchne. To je nezpůsob.“

A protože učitelka přijala tuto výtku s pokorným úsměvem, jako by tím byla sama vinna, už se o paní Chauchatové dál nemluvilo.

Za druhé se stalo, že doktor Blumenkohl na chvíli opustil jídelnu – víc nic. Lehce štítivý výraz v jeho tváři se pojednou prohloubil, doktor upřel oči do jednoho bodu s větší starostlivostí než obvykle, skromným pohybem odšoupl židli a vyšel ven. A tu se ukázala nevzdělanost paní Stöhrové v pravém světle; jala se odchod doktora Blumenkohla provázet zpola útrpnými, zpola pohrdlivými poznámkami, zřejmě s pocitem sprostého zadostučinění, že ona je méně nemocná nežli on. „Chudák!“ zvolala. „Ten už taky mele z posledního! Už zas se jde poradit s modrým Jindřichem‘!“ S docela lehkým srdcem a s výrazem zarputile nevědomým vypustila z úst tu pitvornou přezdívku „modrý Jindřich“ a Hans Castorp okoušel při jejích slovech zděšení smíšené s nutkáním k smíchu. Za několik minut se doktor Blumenkohl vrátil, skromně, jak byl odešel, usedl a dal se znovu do jídla. Též on jedl velmi mnoho, bral si od každého jídla dvakrát a jedl mlčky, se starostlivým, zachmuřeným výrazem.

Pak byl oběd u konce; zásluhou obratné obsluhy – zejména trpaslice byla velmi hbitá – netrval déle než dobrou hodinu. Hans Castorp, dýchaje ztěžka a nevěda, jak vlastně nahoru došel, ležel opět na balkoně na výborném lehátku – po obědě musili pacienti ležet až do svačiny – byla to nejdůležitější ležená celého dne a bylo nutno ji dodržovat. Ležel mezi neprůhlednými skleněnými stěnami, jež ho dělily na jedné straně od Joachima, na druhé od ruských manželů, ležel v dřímotě, s bušícím srdcem a dýchal ústy. Když použil kapesníku, viděl, že je zakrvavený, ale neměl síly o tom uvažovat, třebaže se o sebe bál a byl od přirozenosti náchylný k hypochondru. Zapálil si Marii Mancini a tentokrát ji i dokouřil, ačkoliv mu nechutnala. Stísněný, napolo v závrati, napolo v snách přemýšlel o tom, jak přepodivně se mu tady nahoře vede. Dvakrát nebo třikrát se mu otřásla hruď vnitřním smíchem nad příšerným názvem, jehož paní Stöhrová ve své nevzdělanosti užila.

Pan Albin

Dole v zahradě se chvílemi třepetala ve větru fantastická vlajka s hadem na holi. Obloha se zase stejnoměrně pokryla mraky. Slunce se schovalo a téměř současně se nevlídně ochladilo. Společná lehárna byla plně obsazena; hosté se smáli a štěbetali.

„Pane Albine, zapřísahám vás, ten nůž dejte pryč, schovejte jej, sic se stane neštěstí!“ naříkal vysoký kolísavý ženský hlas.

„Milý, hodný pane Albine, šetřte probůh našich nervů a dejte tu strašnou vražednou věc s očí!“ vpadl druhý hlas. Na to odpověděl plavý mladík, který ležel trochu stranou na nejpřednějším lehátku a kouřil cigaretu, drzým tónem:

„Ani mě nenapadne! Snad mi dámy dovolíte, abych si trochu pohrál s nožem! Pravda, je to zvlášť ostrý nůž. Koupil jsem jej v Kalkatě od slepého kouzelníka… Ten jej uměl spolknout a hned poté jej jeho pomocník vyhrabal ze země na padesát kroků od něho… Chcete se podívat? Je mnohem ostřejší než břitva. Když se dotknete ostří, vjede vám do masa jako do másla. Počkejte, ukážu vám to zblízka…“ A pan Albin vstal. Ozval se vřískot. „Dojdu si raději pro revolver!“ prohlásil pan Albin. „Ten vás bude více zajímat. Je to prožluklá věcička, neobyčejné průstřelnosti… Přinesu si jej ze svého pokoje.“

„Pane Albine, pane Albine, nedělejte to!“ vyvřísklo několik hlasů. Ale pan Albin vykročil už z haly a mířil do svého pokoje; klátil se nesmírně mladičký, měl růžový dětský obličej a malé kotletky podél uší.

„Pane Albine,“ volala za ním jedna z dam, „přineste si raději plášť a oblecte se, udělejte mi to kvůli. Šest neděl jste ležel na zápal plic a teď leháte bez kabátu, ani se nepřikryjete, a kouříte! To znamená pokoušet Pánaboha, na mou věru!“

Ale odcházející pan Albin se jen výsměšně zasmál. Za pár minut se vrátil s revolverem. Ženy ječely bláznivěji než předtím, bylo slyšet, jak některé chtěly vyskočit, ale zapletly se mezi přikrývky a upadly.

„Podívejte se, je maličký a hlaďounký,“ řekl pan Albin, „ale když tuhle přitlačím, zakousne se…“ Nové zavřísknutí. „Je ovšem ostře nabitý,“ pokračoval pan Albin. „Tady v tom kotoučku vězí šest patron a při každé ráně se kotouč o dírku otočí… Neschovávám tu hračičku ostatně pro legraci,“ dodal, zpozorovav, že jeho slova už přestávají působit; zasunul revolver do náprsní kapsy, usedl se zkříženýma nohama znovu na lehátko a zapálil si novou cigaretu. „Naprosto ne pro legraci,“ opakoval a stiskl rty.

„A nač? Nač?“ ptaly se hlasy, chvějící se předtuchou. „To je strašné!“ vykřikl náhle jeden jediný hlas a pan Albin přikývl.

„Vidím, že začínáte chápat,“ řekl. „Ano, na to jej mám,“ pokračoval lehce, když do sebe vtáhl celý oblak kouře a opět jej vyfoukl – přestože, jak jsme slyšeli, překonal nedávno zápal plic. – „Schovávám si ho pro onen den, kdy se mi to všechno zprotiví a kdy budu mít čest se co nejuctivěji poroučet. Věc je celkem jednoduchá… Studoval jsem ji a vím, jak se dá nejlépe nabodnout. (Při slově „nabodnout“ se ozval výkřik). Srdeční krajina nepřichází v úvahu… Přiložení v těch místech není pohodlné… Kromě toho dávám přednost okamžitému vypnutí vědomí na pravém místě tím způsobem, že tohle lesklé, malé cizí tělísko umístím v tomto zajímavém orgánu…“ A pan Albin ukázal ukazováčkem na svou krátce ostříhanou plavou lebku. „Tady se musí přiložit.“ Pan Albin znovu vytáhl poniklovaný revolver z kapsy a zaklepal si jeho ústím na spánky: „Tady nad tepnou… To půjde hladce… Dokonce i bez zrcadla…“

Ozval se mnohlasný úpěnlivý protest, kdosi dokonce mocně vzlykl.

„Pane Albine, pane Albine, pryč s tím revolverem, dejte ho od spánku pryč, nemohu se na to dívat! Pane Albine, vždyť jste mladý, uzdravíte se, vrátíte se do života, všichni vás budou mít rádi, čestné slovo! Jenom si oblecte kabát, lehněte si, přikryjte se, léčte se! Nevyhánějte zase lázeňského, až vás ráno přijde třít alkoholem! Přestaňte kouřit, pane Albine, slyšíte, prosíme za váš život, za váš mladý drahocenný život!“

Ale pan Albin byl neúprosný.

„Ne, ne,“ řekl, „nechte mě, dobře, dobře, děkuji vám. Žádné dámě jsem nikdy ještě nic neodepřel, ale uznejte, že by bylo zbytečné zpěčovat se osudu. Jsem tu už třetí rok… mám toho dost, nehraju dál – může mi to někdo mít za zlé? Nevyléčitelný, mé dámy – podívejte se na mne, jsem, jak tu sedím, nevyléčitelný – sám dvorní rada to pro čest či ostudu sotva tají. Přejte mi té trochy nevázanosti vyplývající z daného stavu věcí. Je to jako na gymnasiu, když už bylo rozhodnuto, že někdo zůstane sedět, už se ho na nic neptali, nemusil se už nic učit a nic dělat. Do takového šťastného stavu jsem se nyní opět dostal, a to navždycky. Nemusím už nic dělat, už se se mnou nepočítá, všecko je mi k smíchu. Nechcete čokoládu? Poslužte si! Ne – o nic mne neolupujete, mám v pokoji spousty čokolády. Osm bonboniér, pět tabulek Gala-Peter a čtyři libry Lindtovy mám nahoře – to všechno mi nanosily dámy ze sanatoria, když jsem stonal na zápal plic…“

Odněkud zazněl basový hlas a poroučel ticho. Pan Albin se krátce zasmál – třepetavým, trhavým smíchem. Nato se rozhostilo v lehárně ticho, takové ticho, jako by se bylo rozplynulo kouzlo nebo sen; a v tom mlčení podivně doznívala vyřčená slova. Hans Castorp poslouchal, pokud nadobro nedozněla, a třebaže si nebyl jist, není-li ten pan Albin hňup, nemohl se ubránit jistému pocitu závisti. Zejména ono přirovnání ze školního života udělalo na něho dojem, neboť sám zůstal kdysi v sextě sedět a pamatoval se dobře na onen poněkud hanlivý a ponižující, ale zároveň veselý a příjemný stav zanedbanosti, kterého okoušel, když se v posledním čtvrtletí vzdal dohánění a mohl se „všemu smát“. Je nesnadné zpřesnit jeho úvahy, protože byly tupé a zmatené. V podstatě se mu zdálo, že čest má sice značné výhody, ale hanba nemenší, ba že výsady a hanby jsou téměř neohraničené. A zatím co se vynasnažoval vcítit se na zkoušku do postavení pana Albina a uvědomit si, jaké to asi je, když je člověk natrvalo zbaven nátlaku cti a smí provždy požívat nezměrných výsad hanby, zděsil se pocitu závratného blaha, který jeho srdce na okamžik ještě víc rozbušil.

Satana dělá bezectné návrhy

Později už o sobě nevěděl. Na jeho kapesních hodinkách bylo půl čtvrté, když ho probudil hovor za levou skleněnou stěnou: Doktor Krokowski, který tuto chvíli konal sám, bez dvorního rady, visitu, mluvil tam rusky s nevychovanými manžely, vyptával se na mužův zdravotní stav a dal si ukázat tabulku s teplotami. Ale potom nešel dál balkonem, nýbrž obešel Hansovu loggii, vrátil se na chodbu a přišel do pokoje k Joachimovi dveřmi z chodby. Hans Castorp ani dost málo netoužil po setkání s doktorem Krokowským mezi čtyřma očima, nicméně cítil se trochu dotčen, že se kolem něho chodí v takovém oblouku a že je opomíjen. Inu, byl zdráv, nepočítalo se s ním – a zde je patrně zvykem, říkal si Hans Castorp v duchu, že ten, kdo má čest být zdráv, nepřichází v úvahu a nikdo se ho na nic neptá. A to mladého Castorpa zlobilo.

Když doktor Krokowski pobyl asi dvě tři minuty u Joachima, šel přes balkon dál a Hans Castorp zaslechl, jak Joachim říká, že je čas vstát a přichystat se k svačině. „Dobrá,“ řekl a vstal. Ale hlava se mu točila od toho dlouhého ležení a během té neutěšené dřímoty se mu zase tak trapně rozhořely tváře – kdežto po těle ho spíše mrazilo – asi se dost teple nepřikryl.

Omyl si oči a ruce, učesal se, okartáčoval si šaty a vyšel na chodbu, kde se setkal s Joachimem.

„Slyšels toho pana Albina?“ ptal se cestou po schodech.

„Zajisté,“ řekl Joachim. „Ten člověk by zasloužil disciplinárku. Ruší svým tlacháním polední odpočinek a rozčiluje dámy, že se o týdny opožďují v léčení. Je to hrubé porušování subordinacy Ale kdo by dělal denuncianta! Mimo to většina hostů podobné řeči vítá jako zábavu.“

„Domníváš se, že to se svou ,lesklou hračičkou‘, jak tomu říká, myslí vážně a že by si dovedl vpálit ho hlavy cizí tělísko?“ ptal se Hans Castorp.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Joachim, „není to vyloučeno. Takové věci se tu stávají. Dva měsíce před mým příchodem oběsil se v lese, tam na druhé straně, jeden student po generální prohlídce. V prvních dnech se o tom ještě mnoho mluvilo.“

Hans Castorp vzrušeně zívl.

„Že by mi u vás svědčilo, to nemohu říci,“ prohlásil. „Poslyš, možná že tu nebudu moci zůstat, že budu musit odjet, nehněval by ses?“

„Odjet? Co tě napadá!“ zvolal Joachim. „Nesmysl! Vždyť jsi sotva přijel. Nemůžeš přece posuzovat po prvním dnu!“

„Bože, to je stále ještě první den? Připadá mi, že jsem tady dlouho – že už jsem dlouho mezi vámi.“

„Jen mi zase nezačínej mudrovat o čase,“ řekl Joachim. „Dnes ráno jsi mě celého popletl.“

„Uklidni se, všechno jsem zapomněl,“ odpověděl Hans Castorp. „Celý komplex… Teď nemám ani dost málo bystrou hlavu, to je všecko pryč… Nyní tedy vypijeme čaj.

„Ano a potom se zase půjdeme projít k lavičce jako ráno,“

„Proč ne, spánembohem. Doufejme však, že nepotkáme zase Settembriniho. Říkám ti předem, že dnes už nemohu vést žádné učené hovory.“

V jídelně se podávaly všechny nápoje, které v tuto hodinu jen poněkud přicházely v úvahu. Miss Robinsonová pila opět svůj krvavý šípkový čaj a hubená neteř pojídala jogurt. Kromě toho se podávalo mléko, čaj, káva, čokoláda, ba dokonce hovězí polévka, a všichni hosté, kteří po bohatém obědě dvě hodiny odpočívali na lůžku, mazali si horlivě máslo na velké krajíce hrozinkového koláče.

Hans Castorp si objednal čaj a namáčel v něm suchary. Také okusil trochu zavařeniny. Koláč s hrozinkami si pozorně prohlédl, ale při pomyšlení, že by jej měl jíst, se doslova otřásl. Seděl zase na svém místě v klenuté síni s prostou pestrou malbou a sedmi stoly – už po čtvrté. O něco později, v sedm hodin, tam usedl po páté a to byla večeře. Dobu mezi těmi dvěma jídly, kratičkou a nicotnou, vyplnila procházka k oné lavičce na horském svahu u potůčku – cesta teď byla hustě oživována pacienty, takže bratranci musili často zdravit – a opětná ležená na balkoně, která trvala půl druhé hodiny a uběhla takřka letem. Při ležené Hanse silně mrazilo.

K večeři se svědomitě převlekl a jedl pak mezi Miss Robinsonovou a učitelkou polévku a la Julienne, dušené a pečené maso s příkrmem, dva kousky dortu, v němž bylo obsaženo všechno: makronková hmota, máslový krém, čokoláda, ovocná zavařenina a marcipán, a velmi dobrý sýr na žitném chlebě. K pití si zase objednal láhev kulmbašského. Ale když vypil dopola vysokou sklenici, poznal jasně a zřetelně, že patří do postele. V hlavě mu hučelo, víčka měl jako olovo, srdce mu tlouklo jako tympány a k dovršení útrap si ještě domýšlel, že hezká Marusja, která seděla nachýlená vpřed a skrývala tvář za rukou s malým rubínem, se směje jemu, ačkoli se usilovně namáhal, aby k tomu neposkytl příčinu. Jako z veliké dálky slyšel mluvit paní Stöhrovou, a to, co říkala či tvrdila, připadalo mu tak bláznivé, že upadl v zmatené pochyby, jestli správně slyší, nebo jestli se výroky paní Stöhrové neproměňují až v jeho mysli v nesmysly. Vypravovala, že umí upravovat osmadvacet různých druhů rybí omáčky a troufá si ručit, že je to pravda, i když vlastní muž ji varoval, aby o tom nemluvila. „Nemluv o tom, nikomu to nepovídej!“ radil jí. „Nikdo ti neuvěří, a kdyby ti uvěřil, bude mu to k smíchu!“ Ale ona to dnes veřejně prohlašuje, že umí uvařit osmadvacet různých rybích omáček. Ubohému Hansu Castorpovi se to zdálo strašné; lekl se, sáhl si rukou na čelo a zapomněl dožvýkat a spolknout sousto žitného chleba se sýrem, které měl v ústech. Měl je v ústech, ještě když vstávali od stolu.

Vyšli skleněnými dveřmi vlevo – těmi osudnými, co vždycky bouchaly a které vedly přímo do přední haly. Skoro všichni hosté šli tudy a ukázalo se, že se v tuto hodinu po dîner v hale a v přilehlých salonech scházejí hosté k jakési společenské zábavě. Většinou postávali v malých skupinkách a hovořili. U dvou zelených sklápěcích stolků se hrálo; u jednoho domino, u druhého bridge, a u tohoto stolu byli jen samí mladí lidé, mezi nimi pan Albin a Hermína Kleefeldová. V prvním saloně bylo několik zábavných optických předmětů: stereoskopické panorama, jehož skleněnými čočkami bylo lze vidět uvnitř stojící fotografie, na příklad benátského gondoliéra v ztrnulé bezkrevné tělesnosti; kaleidoskop tvaru dalekohledu, k jehož čočce musil člověk položit oko a zlehka jim otáčet, aby viděl pestré hvězdy a arabesky v čarovném střídání; dále tam byl ještě buben, který se otáčel a do něhož se vkládaly filmové pásky; v jeho otvorech, když jste se dívali se strany, viděli jste mlynáře, jak se pere s kominíkem, učitele trestajícího školáka, tanečníka poskakujícího na provaze nebo selský párek, jak tančí „ländler“. Hans Castorp, studené ruce položeny na kolenou, hleděl delší dobu do každého přístroje. Chvíli se také pozdržel u stolku, kde se hrál bridge a kde nevyléčitelný pan Albin se svěšenými koutky rtů zacházel světácky opovržlivě s kartami. V jednom koutě seděl doktor Krokowski a rozmlouval živě a srdečně s půlkruhem dam, mezi nimiž byly paní Stöhrová, paní Iltisová a slečna Leviová.

Společnost od jemného ruského stolu se uchýlila do sousedního menšího salónku, odděleného od hráčského pokoje jenom portiérou, a tvořila tam intimní společnost. Kromě paní Chauchatové tam byl malý pán s plavým knírem, vpadlým hrudníkem a vyboulenýma očima; velmi tmavá bruneta originálního, humoristického typu se zlatými náušnicemi a hustými rozcuchanými vlasy; doktor Blumenkohl, který se k nim také připojil, a ještě dva mladíci se svislými rameny. Paní Chauchatová měla modré šaty s bílým krajkovým límcem. Jsouc středem společnosti, seděla na pohovce u kulatého stolku v pozadí malé komnaty, s tváří obrácenou k hráčskému pokoji. Hans Castorp, který nemohl na tu nezpůsobnou dámu bez nelibosti pohlédnout, si pomyslil: Připomíná mi něco, ale nevím co… Vytáhlý, asi třicetiletý muž s prořidlými vlasy zahrál na malém hnědém křídle třikrát za sebou svatební pochod ze „Snu noci svatojanské“, a když několik dam žadonilo, začal tu melodickou skladbu hrát i po čtvrté – když byl každé z dam pohlédl mlčky a hluboko do očí.

„Smím se ptát, jak se daří, inženýre?“ zeptal se Settembrini, který se s rukama v kapsách u kalhot procházel bezúčelně mezi hosty a nyní předstoupil před Hanse Castorpa… Měl na sobě týž šedivý flanelový kabát a světlé kostkované kalhoty. Při oslovení se usmíval a při pohledu na jeho koutky rtů, jemně a výsměšně zvlněné pod zákrutem černého knírku, Hans Castorp pocítil opět jakési vystřízlivění. Pohlédl ostatně na Itala dost hloupě, s povislými ústy a začervenalýma očima.

„Ach, to jste vy,“ řekl. „Ten pán z ranní procházky, kterého jsme potkali nahoře u lavičky… u potůčku… poznal jsem vás ovšem ihned. Věříte,“ pokračoval, ač si uvědomoval, že to nemá říkat, „že jsem vás v prvním okamžiku pokládal za flašinetáře?… Byl to ovšem čirý nesmysl,“ podotkl, když zpozoroval, že Settembriniho oči nabyly chladně pátravého výrazu, „zkrátka strašná hloupost. Zhola nechápu, jak jsem…“

„Neznepokojujte se, to nevadí,“ odpověděl Settembrini, když si byl mladého muže ještě chvíli mlčky prohlížel. „No, a jak jste trávil den – váš první den na tomto místě rozkoše?“

„Děkuji. Zcela podle předpisu,“ odpověděl Hans Castorp. „Většinou v ,horizontální poloze‘, jak prý se s oblibou vyjadřujete.“

Settembrini se usmál. „Dost možná, že jsem se někdy tak vyjádřil,“ řekl. „No a zdál se vám tento způsob života zábavný?“

„Zábavný i nudný, jak chcete,“ odtušil Hans Castorp. „Víte – to lze někdy těžko rozlišit. Rozhodně jsem se nenudil – na to u vás panuje příliš čilý provoz. Člověk vidí a slyší tolik nového a podivného… Ale na druhé straně mám zase pocit, jako bych zde byl už mnohem déle, nejen pouhý den – jako bych tu byl už zestárl a zmoudřel.“

„Také zmoudřel?“ otázal se Settembrini a vyhrnul obočí. „Dovolte mi otázku: Kolik je vám vlastně let?“

A hle, Hans Castorp to nevěděl! V tu chvíli nevěděl, jak je stár, ač se notně, ba zoufale snažil, aby si na to vzpomněl. Aby získal čas, dal si otázku ještě jednou opakovat a poté řekl:

„…Mně… kolik je mi let? Jde mi samozřejmě na čtyřiadvacátý. Co nevidět mi bude čtyřiadvacet. Promiňte, jsem tak unaven!“ řekl. „Unaven – to není zdaleka pravý výraz pro můj stav. Víte, jak to je, když se vám něco zdá, vy víte, že je to sen, chcete se probudit, a nemůžete? Zrovna tak je to se mnou. Určitě mám horečku, jinak se to nedá vysvětlit. Věříte, že mám nohy až ke kolenům úplně studené? Jestli ovšem se to tak může říci, protože kolena už nejsou nohy – promiňte, jsem nadobro popletený a není konec konců divu, hned po ránu zahvízdnou na vás s pneu… s pneumothoraxem, potom vyslechnete řeči pana Albina a ještě k tomu v horizontální poloze – považte, ustavičně mi připadá, že snad už nemohu důvěřovat svým pěti smyslům, a to mne, přiznávám se, ruší, a dokonce ještě víc než palčivost v obličeji a ty studené nohy. Povězte mi upřímně: myslíte, že je možné, aby paní Stöhrová uměla dělat osmadvacet druhů rybí omáčky? Nemyslím, jestli je skutečně umí – to pokládám za vyloučeno – nýbrž zdali to před chvílí skutečně u stolu tvrdila, či zda se mi to jen zdálo – jen to bych rád věděl.“

Settembrini na něho pohlédl. Zdálo se, že neposlouchá. Jeho oči se opět zahleděly v jeden bod a z trnuly; a zrovna jako ráno, řekl i teď třikrát „tak, tak, tak“ a „hleďme, hleďme, hleďme“ – výsměšně a přemítavě ostře vyrážeje první hlásku.

„Pravil jste čtyřiadvacet?“ zeptal se pak…

„Ne, osmadvacet!“ řekl Hans Castorp. „Osmadvacet rybích omáček! Nikoliv omáček vůbec, nýbrž speciálně rybích omáček, to je právě ten nesmysl.“

„Inženýre!“ zvolal zlostně a vyčítavě Settembrini. „Vzchopte se a dejte mi s tím nesmyslem pokoj! Nic o něm nevím a nechci nic vědět. – Řekl jste, že vám jde na čtyřiadvacátý rok? Hm… dovolte mi ještě jednu otázku, anebo lépe řečeno, skromný návrh. Ježto vám podle všech známek zdejší pobyt nesvědčí, jelikož nejde ani vašemu tělu, ani, jak se mi zdá, vaší duši k duhu – nebylo by dobře, kdybyste se vzdal úmyslu, že tady zestárnete, zkrátka, kdybyste ještě dnes sbalil kufr a zítřejším pravidelným rychlíkem odjel?“

„Myslíte – abych odjel?“ opáčil Hans Castorp… „Jen co jsem dojel?! Ale ne, cožpak mohu usuzovat podle prvního dne?“

Při těchto slovech pohlédl náhodou do vedlejšího pokoje a zahlédl paní Chauchatovou zpředu, spatřil její úzké oči a široké lícní kosti. Pomyslil si: na koho mne proboha upomíná? Ale jeho znavená hlava nenalezla na tuto otázku odpověď, ač se o to chvíli snažil.

„Ovšem že není lehké se zde aklimatisovat,“ pokračoval. „Ale to se dalo předpokládat a zahodit flintu do žita jen proto, že budu po několik dnů trochu zmatený a rozpálený, to nemohu, styděl bych se, připadal bych si zbabělý a kromě toho by to bylo proti zdravému rozumu – jak sám jistě uznáte…“

Mluvil pojednou velmi důrazně, pokrčuje vzrušeně rameny, jako by chtěl Itala přimět, aby svůj návrh zcela náležitě odvolal.

„Klaním se rozumu,“ odpověděl Settembrini. „Klaním se ostatně i vaší odvaze. Na tom, co říkáte, něco je, sotva by se našel nějaký trefný protidůvod. Měl jsem opravdu příležitost pozorovat pěkné případy aklimatisace. Minulého roku tu pobývala jistá slečna Kneiferová, Otilie Kneiferová, dívka ze znamenité rodiny, dcera vyššího státního funkcionáře. Žila tu půl druhého roku a tak se u nás vžila, že za živý svět odtud nechtěla, ani když se úplně uzdravila (i to se totiž stává, že se tu člověk uzdraví). Snažně prosila dvorního radu, aby ji zde ponechal, že domů nechce a nemůže, jen zde prý je doma, zde je šťastná; ale protože se hlásilo mnoho nových pacientů a potřebovali její pokojík, byly všechny její prosby marné; trvalo se na tom, že musí být jako zdravá propuštěna. Otilie dostala vysokou horečku, její křivka důkladně stoupala. Ale odkryli její podvod tím, že jí místo obyčejného teploměru nastrčili ,němou sestru‘ – vy ještě nevíte, co to je, to je teploměr bez číselné stupnice, lékař jej kontroluje tak, že k němu přiloží míru a nakreslí potom křivku sám. Vážený pane, Otilie měla 36,9, Otilie byla bez horečky. Šla se tedy koupat do jezera – bylo to začátkem května – v noci bývaly ještě mrazy, voda v jezeře byla studená jako led, jen několik stupňů nad nulou. Zůstala ve vodě hezky dlouho, aby se nachladila a onemocněla – a výsledek? Zdravá byla, zdravá zůstala! Rozloučila se s ústavem se zoufalou bolestí, nepřístupná útěchám rodičů. ,Co budu tam dole dělat?‘ opakovala znovu a znovu. ,Zde je můj domov!‘ Nevím, co se s ní stalo… Ale vy, zdá se, neposloucháte, inženýre? Nemýlím se, máte co dělat, abyste se udržel na nohou. Poručíku ujměte se svého bratrance!“ obrátil se na Joachima, který k nim právě přistoupil. „Doveďte ho do postele! Spojuje v sobě sice rozum a odvahu, ale dnes večer je to s ním trochu nahnuté.“

„Opravdu ne, všemu jsem rozuměl!“ ujišťoval Hans Castorp. „Němá sestra je tedy pouhý rtuťový sloupec bez číselného označení – vidíte, že jsem to zcela správně pochopil!“ Ale potom přece jen vyjel s Joachimem výtahem nahoru ještě s jinými pacienty – společenská hodina byla pro dnešek u konce, hosté se rozcházeli do leháren a na balkony, k večerní ležené. Hans Castorp zašel s Joachimem do jeho pokoje. Podlaha na chodbě, pokrytá kokosovým běhounem, se pod jeho kroky mírně zachvívala, ale ten pocit mu celkem nebyl nepříjemný. Usadil se do Joachimovy velké květované lenošky – měl ve svém pokoji také takovou – a zapálil si Marii Mancini. Chutnala jako klih, uhlí a ještě všelijak jinak, jenom ne tak, jak měla; nicméně kouřil dál, zatím co přihlížel, jak se Joachim připravuje k ležené, jak obléká svou litevku, přes ni starší převlečník, jak bere s nočního stolku lampu a ruskou cvičebnici a vychází na balkon, zapíná tam lampičku, s teploměrem v ústech uléhá na lehátko a s obdivuhodnou obratností se zabaluje do dvou velikých přikrývek z velbloudí srsti, které ležely rozprostřeny na židli. Hans Castorp sledoval s upřímným obdivem, jak obratně si počíná. Nejprve přeložil přikrývky jednu po druhé, zleva po celé délce přes sebe až k podpaždí, pak zdola přes nohy a konečně zprava, takže jeho tělo nakonec tvořilo úměrný a hladký balík, z něhož vykukovaly pouze hlava, ruce a ramena.

„Děláš to výtečně,“ řekl Hans Castorp.

„To je cvik,“ odpověděl Joachim, zachycuje při řeči teploměr mezi zuby. „Tomu se také naučíš. Zítra musíme rozhodně koupit několik přikrývek pro tebe. Budeš jich dole moci také upotřebit, a zde jsou nezbytné, zejména když nemáš nánožník.“

„Ale na balkoně v noci ležet nebudu,“ prohlašoval Hans Castorp. „To ti říkám předem, to dělat nebudu. Připadalo by mi to divné. Všechno má své meze. A konečně se něčím musím od vás odlišovat, aby bylo vidět, že jsem tu jen na návštěvě. Chvilku ještě u tebe posedím a dokouřím doutník. Chutná sice prabídně, ale já vím, že je dobrý, a to mi pro dnešek musí postačit. Bude za chvíli už devět – bohužel, teď ještě celých devět není. Ale o půl desáté může už člověk jít přibližně spat.“

Náhle ho zamrazilo – jednou a potom několikrát za sebou. Hans Castorp vyskočil a běžel se rychle podívat na nástěnný teploměr, jako by šlo o to, přistihnout jej in flagranti. Ve světnici bylo devět stupňů Réaumura. Sáhl na roury topného tělesa a shledal, že jsou mrtvé a studené. Zamumlal něco nesrozumitelně, asi tolik, že je to ostuda, že se netopí – ať si je třebas desetkrát srpen; nezáleží přece na jménu měsíce, který právě píšeme, nýbrž na počasí a na temperature, a ta je taková, že jeho zebe jako psa. Ale tváře mu hořely. Šel si opět sednout, ale vstal ještě jednou, poprosil bručivě o dovolení, aby si směl vzít Joachimovu ložní přikrývku, a omotal si ji v křesle okolo nohou až do pasu. Tak seděl, rozpálený, chvějící se zimou, a mořil se s doutníkem, který chutnal odporně. Pojednou si připadal velmi ubohý a bědný; zdálo se mu, že se mu jakživ tak špatně nevedlo. „To je bída!“ šeptal si. Do toho však pojednou vpadl zcela zvláštní, nespoutaný pocit radosti a naděje, a jakmile jej pocítil, seděl dál už jen proto, aby čekal, jestli se snad vrátí. Nevrátil se, zbyl jen pocit ubohosti. Hans konečně vstal, hodil Joachimovi přikrývku zpět na postel, zamumlal zkřivenými rty něco jako „Dobrou noc!“ a „Jen mi tady nezmrzni!“ a „Ráno se pro mne zastav k snídani“ a potácel se chodbou do svého pokoje.

Při svlékání si prozpěvoval, ale ne proto, že by mu bylo veselo. Mechanicky a bez pravé rozvahy vykonal některé malé úkony, nalil si z cestovního flakonu do sklenice jasně červenou ústní vodičku, diskrétně vykloktal, umyl si ruce dobrým a jemným fialkovým mýdlem, oblekl dlouhou batistovou košili, na jejíž náprsní kapsičce byla vyšita písmena H. C, ulehl, zhasil světlo a zvrátil horečnou, zmatenou hlavu na úmrtní podušku, na které předevčírem umřela mladá Američanka.

Byl přesvědčen, že usne rázem, ale ukázalo se, že se mýlil, a jeho víčka, která předtím stěží udržel otevřena – se teď za nic na světě nechtěla zavřít, neklidně sebou poškubávala a otvírala se, kdykoli je sklopil. Říkal si, že není ještě jeho obvyklá doba ke spaní – a že přes den mnoho ležel. Mimo to kdosi klepal venku koberec – což ovšem bylo málo pravděpodobné, a ve skutečnosti to ani nebylo pravda; ukázalo se, že to bylo jeho vlastní srdce, jehož údery slyšel jakoby kdesi daleko venku, mimo své tělo, asi tak, jako by venku někdo pletenou plácačkou vyklepával koberec.

V pokoji se ještě úplně nesetmělo; otevřenými dveřmi padal sem z balkonu svit lampiček z loggií od Joachima a manželů od horšího ruského stolu. A zatím co Hans Castorp ležel naznak s víčky přivřenými, z čista jasna se v něm obnovil jistý pocit, ojedinělý pocit dne, postřeh, na který v úleku a v návalu jemnocitnosti hleděl zase co nejdřív zapomenout. Byl to výraz, který se objevil na Joachimově tváři, když se mluvilo o Marusji a jejích tělesných vlastnostech – to zvláštní, žalostné zkřivení úst a zblednutí, při kterém na osmahlém obličeji naskočily skvrny. Hans Castorp porozuměl a prohlédl, co to znamená, porozuměl tomu a prohlédl to způsobem tak novým, hlubokým a intimním, že plácačka venku rázem zdvojnásobila své údery co do rychlosti a síly a skoro přehlušila zvuky večerního zastaveníčka z Lázní – kde byl patrně v témž lázeňském hotelu opět koncert; tmou se nesla symetricky stavěná, nevkusná operetní melodie; a Hans Castorp si ji počal šeptem pískat (i šeptem lze hvízdat) a studenýma nohama dával si k tomu pod peřinou takt.

To byl ovšem špatný prostředek k usnutí a Hansu Castorpovi se teď už ani spát nechtělo. Od té chvíle, co tak nově a živě pochopil, proč Joachim zbledl, připadal mu svět nový a v hloubi srdce zasáhl ho znovu onen pocit radosti a naděje, Čekal ještě na něco a nevěděl nač. Ale když zaslechl, že jeho sousedé zprava i zleva skončili večerní leženou a zašli do pokojů, aby zaměnili horizontální polohu venku za horizontální polohu uvnitř, projevil sám u sebe přesvědčení, že dnes barbarští manželé jistě zachovají klid. Mohu klidně usnout, myslil si, dnes večer dozajista zachovají klid. Ale nezachovali, a Hans to také nemyslil vážně, ba, po pravdě řečeno, sám by to nebyl ani pochopil, kdyby jej byli zachovali. Nicméně se jal v duchu vyrážet bezhlasé výkřiky nejprudšího úžasu nad tím, co slyšel. „To je neslýchané!“ volal bez hlasu. „To je strašné!“ „Je to možné?“ A mezitím si šeptajícími rty hvízdal zase tu nevkusnou operetní melodii, která sem zarputile doléhala.

Později se dostavil spánek. Ale zároveň s ním přišly zmatené sny, ještě divější než minulé noci, ze kterých se několikrát v prudkém úleku nebo na divé honbě za nějakým popleteným nápadem vytrhl. Zdálo se mu, že dvorní rada Behrens s křivými koleny a s pažemi ztrnule svěšenými chodí v zahradě po pěšinách a přizpůsobuje své dlouhé a osamělé kroky vzdálené pochodové hudbě. Když stanul před Hansem Castorpem, měl na očích brýle s tlustými, okrouhlými skly a blábolil nesmysly. „Arciť že – civilista,“ povídá, a aniž požádá o dovolení, stáhne Hansovi ukazováčkem a prostředním prstem své ohromné ruky levé víčko. „Počestný civilista, jak jsem ho na první pohled odhadl! Ale není bez talentu, má rozhodně talent pro zvýšenou výměnu látek! Ten by jistě nějakým růčkem neskrblil, jistě by si dal říci na pár veselých služebních let u nás! Hopla, pánové, a hezky na procházku!“ volá, vstrčí oba ohromné ukazováčky do úst a zahvízdne s tak zvláštní libozvučností, že s různých stran z povětří přiletí ve zmenšených postavách miss Robinsonová a učitelka a usednou Behrensovi na pravé a levé rameno, jako sedávají u stolu Hansu Castorpovi po pravici a po levici. A dvorní rada s nimi hopká pryč a přitom si vjíždí ubrouskem za brýle a vytírá si oči – Hans neví, co si vlastně utírá, jestli pot nebo slzy.

Potom se Hansovi zdá, že je na dvoře ve škole, kde trávil dlouhá léta jednotlivé přestávky mezi vyučovacími hodinami, a že si půjčuje tužku od paní Chauchatové, která je tam také. Podává mu červenou, zpola už spotřebovanou tužku, vězící ve stříbrném pouzdře, a příjemně chraptivým hlasem ho nabádá, aby jí ji po hodině určitě vrátil; a když na něho svýma modrošedozelenýma očima nad širokými lícními kostmi pohlédne, Hans se násilím vytrhne ze sna, neboť si najednou vzpomněl, co či koho mu vlastně tak živě připomíná, a chce si to zapamatovat. Honem si toto poznání zajistí pro zítřek, neboť cítí, že spánek a sen se ho znovu zmocňují, a za chvíli už je zase nucen hledat útočiště před doktorem Krokowským, který ho pronásleduje, protože s ním chce rozebírat jeho duši, a toho se Hans Gastorp šíleně a v pravém slova smyslu nesmyslně bojí. Prchá s překážkami před doktorem balkónovými loggiemi kolem skleněných stěn, skočí s nasazením života do zahrady, ba pokouší se v své úzkosti dokonce vyšplhat na hnědočervenou vlajkovou žerď, a právě ve chvíli, kdy ho jeho pronásledovatel popadne za kalhoty, se zbrocený potem probudí.

A sotva se trochu uklidní a opět usne, jeho situace se utváří takto: snaží se ramenem odstrčit Settembriniho, který stojí před ním a usmívá se – jemně, suše, výsměšně pod hustým černým knírkem, tam, kde se knírek krásnou vlnkou ohýbá vzhůru; a právě ten úsměv pociťuje Hans Castorp jako omezování. Slyší zřetelně sám sebe, jak říká: „Vyrušujete! Jděte pryč! Jste pouhý flašinetář a vyrušujete tady!“ Ale Settembrini se s místa nehýbá a Hans Castorp stojí a uvažuje, co má dělat, a z ničeho nic, jako když se v něm rozbřeskne, už ví, co je čas; že není ničím jiným než němou sestrou, rtuťovým sloupcem bez číselného označení pro ty, kdož chtějí šidit – a probudí se s pevným odhodláním, že hned ráno Joachimovi řekne, k jakým myšlenkovým důsledkům v noci dospěl.

Za takových dobrodružství a objevů minula noc, v níž jak Hermína Kleefeldová, tak pan Albin, kapitán Miklosich, který odnášel paní Stöhrovou v tlamě a byl probodnut kopím státního zástupce Paravanta, sehráli své zmatené úlohy. Jeden sen se však té noci zdál Hansovi dokonce dvakrát a po každé navlas stejně, naposledy už k ránu. Seděl v jídelně se sedmi stoly. Pojednou s třeskotem zapadly skleněné dveře a vešla madame Chauchatová v bílém svetru, jednu ruku v kapse, druhou za hlavou. Ale místo aby se ta nevychovaná paní odebrala k jemnému ruskému stolu, popošla nehlučně k Hansu Castorpovi a mlčky mu podala ruku k políbení – ale ne hřbet, nýbrž dlaň, a Hans Castorp ji líbal do dlaně té nezušlechtěné, široké ruky s krátkými prsty a s kůží u nehtů zdrsnělou. A opět jím prošlehl pocit bezmezné blaženosti, který v něm vyvstal, když se ve svém vědomí jakoby na zkoušku zbavil nátlaku cti a užíval nezměrných výsad hanby – které mu dal sen znovu a ještě mnohem mocněji pocítit. –

«Čtvrtá kapitola»

Nutný nákup

„Vaše léto už skončilo?“ zeptal se Hans Castorp třetího dne ironicky svého bratrance… Byla strašlivá bouřka.

Druhý den, který tu nahoře hospitant celý strávil, byl letně nádherný. Obloha zářila hlubokou modří nad vrcholky smrků, které strměly jako hroty kopí, ves na dně údolí ostře svítila v parném vzduchu a zvonění krav, toulajících se na stráních a spásajících krátkou vyhřátou trávu na pastviskách, plnily ovzduší radostnou pohodou. Hned u první snídaně objevily se dámy v lehkých pracích blůzách, některé měly dokonce prolamované rukávy, což neslušelo všem stejně pěkně – paní Stöhrové na příklad to neslušelo vůbec, její paže byly příliš houbovité a vzdušný šat se pro ni prostě nehodil. Také páni se oblekem přizpůsobili krásnému počasí. Vytáhli na světlo listrové kabátky a plátěné obleky; Joachim Ziemsen měl flanelové kalhoty barvy slonoviny a modré sako a vypadal v tom zcela vojensky. Co se týče Settembriniho, opakoval několikrát, že se musí jít převléknout – „Fuj!“ ulevil si, když šel po lunchi s bratranci do Lázní na procházku, „to sluníčko pálí! Vidím, že si musím vzít něco lehčího na sebe,“ – ale třebaže to řekl velmi vybraně, zůstal i nadále ve svém dlouhém saku s širokými klopami a v kostkovaných kalhotách – patrně neměl nic jiného.

Ale třetího dne to vypadalo, jako by příroda byla poražena a veškerý pořádek zvrácen na ruby. Hans Castorp nevěřil svým očím. Bylo po obědě, pacienti už asi dvacet minut leželi. Vtom se z čista jasna slunce schovalo, nad jihovýchodním hřebenem vyvstaly šeredné, bahnitě zahnědlé mraky a dolinou zavál jakýsi cizí vítr, studený, pronikající do kostí, jakoby z neznámých ledových krajin přilétnuvší, který přivodil obrat v teplotě a nastolil nový řád.

„Sníh,“ řekl Joachimův hlas za skleněnou stěnou.

„Jak to, sníh?“ zeptal se Hans Castorp. „Snad nemyslíš, že teď bude padat sníh?“

„Určitě,“ odpověděl Joachim. „Tenhle vítr známe. Jakmile zaduje, máme vánici.“

„Nesmysl!“ odbyl ho Hans Castorp. „Nemýlím-li se, je začátek srpna.“

Ale Joachim měl pravdu, jsa do poměrů zasvěcen. Za pár vteřin začalo za ustavičného burácení prudce sněžit a rozpoutala se tak hustá chumelenice, že všechno bylo jako zabaleno do bílé páry a z celého údolí a ze „vsi“ nebylo vidět zhola nic.

Sněžilo celé odpoledne. Zatopili v ústředním topení, a zatím co Joachim použil svého kožišinového nánožníku a nedal se v léčebné službě rušit, uchýlil se Hans Castorp do pokoje, přitáhl si židli k teplým rourám a vyhlížel ven do té sloty, nepřestávaje nad ní vrtět hlavou. Příštího rána sníh už nepadal, ale třebaže teploměr venku ukazoval několik stupňů nad nulou, zůstávalo ho zvýši stopy ležet, takže se před Hansovýma užaslýma očima prostírala dokonalá zimní krajina. Topení už zase vychladlo. V pokoji bylo šest stupňů nad nulou.

„Tak už u vás skončilo léto?“ ptal se Hans Castorp bratrance trpce a ironicky…

„To se nedá říci,“ odpověděl Joachim věcně. „Dá-li Bůh, přijdou ještě krásné letní dny. Dokonce i v září je to ještě možné. Tady nahoře se totiž roční údobí tak ostře neodlišují, mísí se vlastně jedno s druhým a neohlíží se na kalendář. V zimě slunce někdy tak hřeje, že se potíme a musíme na procházce sundávat kabáty, a v létě – to jsi konečně už poznal, jak to tu v létě někdy chodí. Ale hlavně – sníh obrací všechno na ruby. Sněží v lednu, ale v květnu o nic míň a v srpnu jak by smet, jak vidíš! Celkem vzato není měsíce, aby v něm nesněžilo, to je spolehlivé konstatování. Zkrátka a dobře: jsou zimní, letní, jarní a podzimní dny, ale pravé roční doby se u nás vlastně nevyskytují.“

„No to je pěkný zmatek,“ poznamenal Hans Castorp. Šel v zimním plášti a v galoších s bratrancem do Lázní koupit přikrývky pro leženou, neboť bylo zřejmo, že při tomto počasí se svým plédem nevystačí. Chvíli byl dokonce na vahách, nemá-li si koupit i kožišinový nánožník, ale potom ten nápad zavrhl, ba v jistém smyslu se ho zalekl.

„Ne, ne,“ řekl, „zůstaňme jen při pokrývkách! Ty upotřebím i dole, přikrývek lidé konec konců používají všude, to není nic zvláštního ani rozčilujícího. Ale kožišinový nánožník je speciální věc – víš, kdybych si koupil kožišinový nánožník, připadalo by mi, že se tu chci usadit, že už k vám jaksi patřím… Zkrátka a dobře na těch pár neděl se nevyplatí nánožník kupovat.“

Joachim s ním souhlasil. V hezkém, bohatě zařízeném obchodě v anglické čtvrti koupili dvě přikrývky z velbloudí srsti, takové, jaké měl Joachim, neobyčejně dlouhé a široké, příjemné, měkké, v přírodní barvě, a dali si je neprodleně poslat do mezinárodního sanatoria Berghofu, pokoj č. 34. Hans Castorp jich chtěl hned odpoledne po prvé použít.

To bylo ovšem po druhé snídani, neboť jindy denní řád neponechával volna, aby hosté mohli sejít do Lázní. Pršelo, sníh na silnici tál v ledovou, stříkající břečku. Na zpáteční cestě dohonili Settembriniho, který kráčel pod deštníkem, ale prostovlasý, rovněž do sanatoria. Ital byl v tváři žlutý a měl zřejmě elegickou náladu. Čistými a krásně formulovanými výrazy naříkal na zimu, na vlhko, které mu působily těžké utrpení. Kdyby aspoň topili! Ale ti bídní mocipáni přestanou topit, sotva přestane sněžit – co je to za tupohlavé nařízení, výsměch všemu přirozenému rozumu! A když Hans Castorp namítl, že se domnívá, že mírná teplota v pokoji náleží k léčebným principům – patrně se chce předejít zchoulostivění pacientů – odpověděl mu Settembrini co nejposměšněji. Aj, vskutku léčebné principy! Ty vznešené a nedotknutelné léčebné principy! Hans Castorp o nich mluví pravdivě a správným tónem, nábožně a jako ten, kdo se podrobil. Nápadné je pouze, byť i ve smyslu velmi potěšitelném, že naprostého respektu u správy požívají jen ty léčebné zásady, které se přesně shodují s ekonomickými zájmy mocipánů, kdežto u těch druhých, které se s nimi neshodují, jsou ochotni zamhouřit oko… A zatím co se bratranci smáli, dostal se Settembrini v hovoru na svého nebožtíka otce, a to v souvislosti s teplem, po kterém toužil.

„Můj otec,“ řekl dlouze a nadšeně, „byl nesmírně jemný člověk – citlivý na těle i na duši! Jak ten v zimě miloval svou malou, prohřátou studovnu, měl ji ze srdce rád, ale vždycky v ní musilo být dvacet stupňů Réaumura – sloužila k tomu malá, rozžhavená kamínka – a když jste za sychravých dnů, nebo když foukal řeřavý tramontánský vítr, vešli z předsíně do jeho světničky, teplo se vám položilo na ramena jako měkký plášť a do očí vám vhrkly slastné slzy. Jizbička byla plná knih a rukopisů, mezi nimi bylo i několik vzácností, a mezi všemi těmi duchovními poklady stál za úzkým pultem otec v modrém flanelovém županu, zabývaje se literaturou – postavou malý a drobný, o hlavu menší než já, jen si představte! – ale s hustými chomáči šedivých vlasů na skráních a s jemným, dlouhým nosem… Jaký to byl romanista, pánové! Jeden z nejlepších své doby, znalec našeho jazyka jako málokdo, latinský stylista, jenž neměl sobě rovného, uomo letterato podle srdce Boccacciova… Z daleka přicházeli učenci, aby s ním pohovořili, jeden z Haparandy, druhý z Krakowa, přijeli výslovně do Padovy – našeho města, aby mu složili hold, a on je srdečně a důstojně přijímal. Byl zároveň básníkem vybraného vkusu, ve volných chvílích psal povídky v nejelegantnější toskánské próze – mistr idioma gentile,“ prohlašoval Settembrini se svrchovaným požitkem, nechávaje hlásky rodné řeči pomalu rozpouštět na jazyku a kývaje hlavou se strany na stranu. „Zbudoval si zahrádku ve slohu Vergilově,“ pokračoval, „a vše, co řekl, bylo zdravé a krásné. Ale v pracovně musil mít teplo, teploučko, jinak se chvěl zimou a dovedl i plakat zlostí, že ho nechávají mrznout! A teď si představte, inženýre, a vy, poručíku, kterak asi já, syn svého otce, trpím na tomto proklatém barbarském místě, kde se tělo uprostřed léta třese zimou a kde nízké dojmy ustavičně trýzní duši! Ach, to je kruté! Jaké to typy kolem nás! Ten bláznivý čertův chlapík, náš dvorní rada! Krokowski –,“ a Settembrini se zatvářil, jako by si chtěl jazyk překousnout –, „Krokowski, ten nestoudný zpovědník, který mě nenávidí proto, že moje lidská důstojnost mi nedovoluje propůjčovat se k jeho flanďáckým neplechám… A ti lidé od mého stolu… Jaká to společnost, mezi níž jsem nucen jíst! Po mé pravici sedává sládek z Halle – jménem Magnus – knír má jako otýpku sena. ,Dejte mi pokoj s literaturou!‘ prohlašuje. ,Co dává? Krásné charaktery! Co si počnu s krásnými charaktery! Jsem praktický člověk a v životě se krásné charaktery takřka nevyskytují.‘ To je představa, kterou si utvořil o literatuře! Krásné charaktery… Maria Panno! Jeho žena sedí naproti němu, ztrácí bílkoviny a je čím dál tím tupější. Ach, je to špinavá bída…“

Hans a Joachim, aniž se dorozuměli, byli v úsudku o těchto řečech zajedno. Shledali, že jsou citlivůstkářské a nepříjemně buřičské, avšak zábavné, ba duchaplné svou drzou a přiléhavou nenávistí. Hans Castorp se dobrodušně smál „otýpce sena“ a také „krásným charakterům“, či spíše ještě žertovně zoufalému způsobu, s kterým Settembrini o tom mluvil. Pak řekl:

„Ano, v takovém ústavě bývá vždycky společnost trochu míchaná. Člověk si nemůže vybírat spolustolovníky – kam by to vedlo. U našeho stolu sedí také taková dáma… paní Stöhrová – znáte ji, tuším. Je strašlivě nevzdělaná, to musím říci, a člověk někdy neví, kam se podívat, když tak plácá. A přitom si trpce stěžuje na zvýšenou teplotu a malátnost a není bohužel případem nikterak lehkým. To je zvláštní – být nemocný a hloupý – nevím, zdali se správně vyjadřuji, ale ve mně to vzbuzuje zcela zvláštní dojem, když někdo je hloupý a k tomu ještě nemocný. Když se tyto dvě věci sejdou, je to nejsmutnější věc na světě. Člověk zhola neví, jak by se k tomu tvářil, protože k nemocnému by se rád choval uctivě a s vážností, není-liž pravda, nemoc je přece něco ctihodného, smím-li tak říci. Ale když se mezi to vždycky vetře hloupost a výrazy „fomulus“ a „kosmický ústav“ a podobná uřeknutí, tu doopravdy nevím, jestli se mám smát či plakat, pro lidský cit je to dilemma, dilemma tak smutné, že to ani nelze říci. Nerýmuje se to, nehodí se to k sobě, nejsme zvyklí představovat si to pospolu. Domníváme se, že hloupý člověk musí být zdravý a sprostý, a nemoc že musí člověka učiniť jemným, chytrým a zvláštním. Tak si to zpravidla představujeme. Či ne? Říkám teď možná trochu víc, než za čím stojím,“ doložil. „Ale to jen proto, že jsme náhodou na to zabrousili…“ A zmátl se.

Také Joachim trochu zrozpačitěl a Settembrini mlčel s nadzdviženým obočím a tvářil se, jako by ze zdvořilosti čekal, až Hans domluví. Ve skutečnosti měl v úmyslu přivést Hanse Castorpa docela z konceptu, než odpověděl:

„Sapristi, inženýre, vy projevujete filosofické nadání, jakého bych se byl do vás nenadál! Podle vaší théorie musil byste být méně zdráv, než se zdáte, neboť je zřejmo, že máte ducha. Dovolte mi však podotknout, že s vašimi závěry nesouhlasím, že je odmítám, ba že se k nim stavím opravdu nepřátelsky. Jsem, jak mě zde vidíte, v duchovních věcech trochu nesnášenlivý a raději se vydávám v nebezpečí, že budu považován za pedanta, než bych bez odporu smlčel názory, které se mi zdají hodny potření jako ty, které jste právě pronesl.“

„Ale pane Settembrini…“

„Dovolte…! Vím, co chcete říci. Chcete říci, že jste to tak vážně nemyslil, že názory, které jste tu projevil, nejsou tak docela vaše, nýbrž že jste namátkou vybral jeden z názorů, které jsou možné a visí tak říkajíc ve vzduchu, chtěje to s nimi jednou neodpovědně zkusit. To je pochopitelné ve vašem věku, kdy se člověku ještě nedostává mužné odhodlanosti a zkouší to prozatím s různými stanovisky. Placet experiri,“ řekl, vyslovuje „c“ slůvka placet měkce, s italskou výslovností. „To je dobrá věta. Zaráží mě pouze, že se váš experiment nese právě tímto směrem. Pochybuji, že je to náhoda. Obávám se, že je zde jistý sklon a že hrozí nebezpečí, že se tento sklon charakterově upevní, jestliže se mu nepostaví nic na odpor. Proto se cítím povinen vás opravit. Pravil jste, že když se sejde nemoc s hloupostí, že je to nejsmutnější věc na světě. Na to vám nemohu přisvědčit. I mně je milejší duchaplný nemocný než souchotinářský hlupák. Ale můj protest začíná v okamžiku, kdy pohlížíte na nemoc, spojenou s hloupostí, jako na slohovou chybu, jako na nevkusné poblouznění přírody a dilemma pro lidské cítění, jak jste se ráčil vyjádřit. Pokládáte nemoc za něco vznešeného a – jak jen jste to řekl – ctihodného, co se naprosto s hloupostí nerýmuje. I to je váš výraz. Nuže, nikoliv! Nemoc není vůbec vznešená, není ctihodná – takovéto pojetí nemoci je samo nemocí, anebo k ní vede. Snad ve vás nejsnáze vzbudím odpor k němu, upozorním-li vás, že je staré a ošklivé. Váš názor pochází z pověrčivých, zkrušených dob, kdy idea lidskosti byla zpitvořena a zbavena důstojnosti, z dob úzkostlivých, v nichž harmonie zdraví a blahobyt byly pokládány za podezřelé a ďábelské, kdežto chorobnost znamenala takřka volnou vstupenku do nebe. Ale rozum a osvícenost zaplašily tyto stíny ležící na duši člověčenstva – ještě sice ne zcela, dodnes s nimi bojují – ten boj však je práce, milý pane, pozemská práce, práce pro zemi, pro čest a zájmy lidstva; otužujíce se každým dnem v tomto boji, tyto mocnosti osvobodí člověka nadobro a povedou ho cestami pokroku a civilisace vstříc stále jasnějšímu, vlídnějšímu, čistšímu světlu.“

Tisíc hromů, pomyslil si zaraženě a zahanbeně Hans Castorp, to je arie! Čím jsem ji vyvolal? Zdá se mi ostatně trochu suchá a střízlivá. A co má pořád s tou prací? Stále mluví o práci, ač se to sem vůbec nehodí. A řekl:

„Velmi dobře, pane Settembrini. Jak vy to umíte vyjádřit, to stojí za poslechnutí. Myslím, že by se to… plastičtěji nedalo ani říci.“

„Návrat,“ vskočil mu Settembrini opět do řeči, nadzdvihuje deštník nad hlavou chodce, který je míjel, „duchovní návrat k názorům oněch temných, trýznivých časů je nemoc – věřte mi, inženýre, je to dostatečně prozkoumaná nemoc, pro kterou má věda různá jména, jedno z odvětví krasovědy a duševědy, a druhé z odvětví politiky – školské výrazy nic bližšího o věci neříkající, je lépe se jim vyhnout. Ale protože v duchovním životě všechno souvisí a jedno vyplývá z druhého a protože člověk nesmí čertu podat prst, aby neuchopil celou ruku, ba celého člověka… a ježto na druhé straně zdravý princip může plodit jen zdravé důsledky, ať už položíme na počátek kterýkoliv – pamatujte si, že nemoc, jsouc na míle vzdálena takové vznešenosti a ctihodnosti, aby ji nebylo lze uvést ve spojení s hloupostí, znamená naopak ponížení – bolestné, ideu urážející ponížení člověka, které můžeme u jednotlivce sice šetřit a opatrovat, ale jehož uctívání by bylo poblouzením – pamatujte si to! – poblouzením a začátkem veškerého poblouzení duchovního. Co se týče té paní, o níž jste se zmínil – vzdávám se cti, abych si její jméno zapamatoval – tedy paní Stöhrové, děkuji – zkrátka, té směšné paní – zdá se mi, že to není její případ, jenž uvádí, jak jste říkal, lidské cítění v dilemma. Člověk hloupý a nemocný – ve jménu božím, toť hotová bída, to je jednoduché, nezbývá než soucitně pokrčit rameny. Dilemma, můj milý pane, tragika začíná tam, kde příroda byla natolik ukrutná, že zlomila soulad osobnosti – anebo jej už předem znemožnila – tím, že vznešeného a životného ducha sloučila s tělem neschopným života. Znáte Leopardiho, inženýre, nebo vy, poručíku? Je to nešťastný básník mé vlasti, hrbatý, neduživý muž s duší původně velkou, avšak neustále ponižovanou bídou těla a strhovanou do nížin ironie, s duší, jejíž lkaní rve srdce. Poslyšte jen tyhle verše!“

A Settembrini začal italsky citovat verše, nechávaje krásné slabiky rozplývat na jazyku, nakláněje hlavu sem a tam, zavíraje oči a nedbaje ani dost málo, že mu jeho průvodci ani slova nerozumějí. Šlo mu zřejmě o to, aby svou paměť a výslovnost sám vychutnal a před posluchači uplatnil. Konečně řekl:

„Ale vždyť vy mi nerozumíte, slyšíte slova, ale nechápete jejich bolestný smysl. Mrzák Leopardi, račte si uvědomit, pánové, postrádal především lásku ženy a byla to hlavně tato okolnost, která ho činila nezpůsobilým bojovat proti zakrnění duše. Záře slávy a ctnosti pro něho pohasla, příroda mu připadala zlá – ostatně příroda je zlá, hloupá a zlá, v tom mu dávám za pravdu – a on začal zoufat – je hrozné vyslovit to – začal zoufat a pochybovat o vědě a pokroku! To je tragika, inženýre! Tady máte své ,dilemma pro lidský cit‘ – ne u oné paní – odmítám zbytečné zatěžování paměti jejím jménem… Nemluvte mi o ,zduchovnění‘, jehož člověk nemocí nabývá, probůh jen to ne! Duše bez těla je zrovna tak nelidská a strašná jako tělo bez duše, to první ostatně je řídkou výjimkou, druhé pravidlem. Zpravidla je to tělo, které bují, které na sebe strhuje všechnu důležitost a veškerý život a emancipuje se nejodpornějším způsobem. Člověk, který žije jako nemocný, je pouhým tělem, a to je právě to protilidské a ponižující – takový člověk není většinou nic jiného než mrtvola…“

„To je směšné,“ řekl náhle Joachim, nakláněje se vpřed, aby viděl na bratrance, který kráčel s druhé strany vedle Settembriniho. „Něco podobného jsi už přece onehdy říkal.“

„Tak?“ řekl Hans Castorp. „Ano, možná že mě už také něco podobného napadlo.“

Settembrini po několik kroků mlčel. Pak řekl:

„Tím lip, pánové. Tím lip, je-li tomu tak. Neměl jsem zdaleka v úmyslu přednést vám nějakou originální filosofii – není to můj obor. Vyjádřil-li se náš inženýr o věci souhlasně, potvrzuje to jen mou domněnku, že diletuje na duchovním poli a koná po zvyku nadaného mládí prozatím jen pokusy s různými stanovisky. Nadaný mladý člověk není nepopsaný list, je to spíše list, na němž je sympathetickým inkoustem už všechno napsáno, dobré i zlé, a na vychovateli je, aby dobro naplno rozvinul, a zlo, jež chce vyplavat na povrch, věcným zásahem navždy zdusil. Pánové byli nakupovat?“ optal se změněným, lehkým tónem.

„Ani ne. Celkem nic,“ řekl Hans Castorp, „jenom…“

„Koupili jsme pro bratránka přikrývky,“ odpověděl Joachim lhostejně.

„Pro leženou… Při téhle psí zimě… Mám se přece těch pár neděl zúčastnit,“ prohlásil Hans Castorp se smíchem a sklopil oči.

„Ach, přikrývky, ležená,“ řekl Settembrini. „Tak, tak, tak. Aj, aj, aj. Opravdu: Placet experiri!“ opakoval s italskou výslovností a poroučel se, ježto právě vešli do budovy sanatoria, kde je kulhavý vrátný pozdravil; Settembrini odbočil v hale, neboť si chtěl, jak pravil, před obědem přečíst noviny. Druhou leženou hodlal zřejmě zanedbat.

„Pánbůh s námi!“ řekl Hans Castorp, když stanuli s Joachimem ve zdviži. „To je opravdový pedagog – však to minule sám říkal, že má takovou žílu. Musíš si před ním pořád dávat pozor, abys neřekl o slůvko víc, sic tě hned začne obšírně ponaučovat. Ale hezky se to poslouchá, jak dovede hovořit, každé slovo mu vyskočí tak chutně a kulatě z úst – vždycky si vzpomenu na čerstvé žemle, když ho poslouchám.“

Joachim se smál.

„To mu raději neříkej. Myslím, že by byl zklamán, kdyby se dověděl, že při jeho kázáních myslíš na žemle.“

„Myslíš? Inu, to se neví. Mám po každé dojem, že mu neběží ani tak o nauku, aspoň nejenom o ni, nýbrž především o mluvu a o to, jak dává slovům skákat a kutálet se… elasticky jako gumovým míčům… a že mu není nepříjemné, když posluchač dává hlavně také na toto pozor. Sládek Magnus je dojista trochu přihlouplý se svými krásnými charaktery, ale Settembrini nám přece jen měl říci, na čem tedy v literatuře vlastně záleží. Nechtěl jsem se ho ptát, abych si neutržil ostudu, protože tomu celkem nerozumím a doposud jsem živého literáta neviděl. Ale neběží-li v literatuře o krásné charaktery, jde jí zřejmě o krásná slova, takový dojem pociťuji ve společnosti Settembriniho. A jakých slov užívá! Řekne ‚ctnost‘ a docela nic se nestydí – jen si považ! Co živ jsem toto slovo nevyřkl, ba i ve škole jsme vždycky překládali jen ,statečnost‘, když v knize stálo ,virtus‘. Přiznám se, že se ve mně cosi sevřelo při tom slově. A znervosňuje mne, když tak hubuje, na zimu, na Behrense, na paní Magnusovou, protože ztrácí bílkoviny, zkrátka na všechno. Je to oposičník, to jsem poznal hned. Bije do všeho ustáleného, a v tom je cosi zpustlého, nemohu si pomoci.“

„To říkáš ty,“ odpověděl rozvážlivě Joachim. „Ale na druhé straně je v tom i jistá hrdost, která nemá do sebe naprosto nic zpustlého, právě naopak, on přece drží na sebe a na lidi vůbec, a to se mi na něm líbí, to je podle mého soudu nejvýš slušné.“

„V tom máš pravdu,“ pravil Hans Castorp. „Má v sobě dokonce cosi přísného – člověku je při něm často až nevolno, protože se cítí – řekněme – kontrolován, ale nemyslím to ve zlém. Víš, nemohl jsem se zbavit dojmu, že nesouhlasí s mým nákupem přikrývek k ležené, že má něco proti tomu a pozastavuje se nad tím.“

„Co tě nemá!“ řekl Joachim užasle a rozmyslně. „Jak to?! To si nedovedu představit.“ A s teploměrem v ústech a s veškerou výzbrojí šel ležet, kdežto Hans Castorp se začal upravovat a převlékat k obědu – chyběla do něho už jen malá hodinka.

Exkurse o časovém smyslu

Když se vrátili od oběda, ležel balík s přikrývkami už v Hansově pokoji na židli a Hans Castorp jich toho dne po prvé použil – zručný Joachim ho zaučoval do umění zahalování a přikrývání, jak se nahoře provádělo a jak se tomu každý nováček musil ihned naučit. Obě přikrývky se rozprostřely na lehátko, jedna po druhé, a to tak, že v nohách visely hezký kus na zem. Pak si člověk lehl a začal se zahalovat, nejprve do spodní přikrývky; napřed po délce až k podpaždí, potom zdola přes nohy, při čemž se musil vsedě ohnout a složený konec uchopit dvojmo, a pak s druhé strany, při čemž se zase dvojí dolní cíp musel k podélnému konci dobře přihladit, mělo-li se dosáhnout co možná největší hladkosti a pravidelnosti. Totéž se pak opakovalo s vnější pokrývkou – to už byla práce trochu obtížnější a Hans Castorp – začátečník a nevědomec – se dost navzdychal, naohýbal a nanatahoval, ve snaze naučit se hmatům, které mu Joachim ukazoval. Jenom několik starých vysloužilců, říkal Joachim, dovede prý si přehodit třemi jistými pohyby obě přikrývky současně, ale to je vzácná a řídká zručnost, kterou dotyčnému všichni závidí, a vyžaduje nejen dlouholetého cviku, nýbrž také přirozeného nadání. Tomu slovu se Hans smál, mezitím co ukládal rozlámaný hřbet na lehátko, a Joachim, který hned nepochopil, co je tu k smíchu, na něho nejisté pohlédl, potom však se rovněž rozesmál.

„Tak,“ řekl, vida, že Hans Castorp, unavený tolikerou gymnastikou, leží jako hladký válec na lehátku a má v záhlaví poddajnou podušku, „teď se ti nemůže nic stát, i kdyby byl dvacetistupňový mráz.“ A odešel za skleněnou stěnu, aby se rovněž zabalil.

O těch dvaceti stupních mrazu Hans Castorp pochyboval; rozhodně ho záblo, mrazilo ho nepřetržitě, zatím co hleděl dřevěnými oblouky ven do toho prosakujícího mžícího vlhka, které mohlo každým okamžikem opět přejít v sněhovou vánici. Bylo ostatně velmi divné, že měl při té přemíře vlhka stále horké a suché tváře, jako by seděl někde v přetopeném pokoji. Kromě toho se cítil až směšně unaven od těch přikrývacích cviků – opravdu, „Oceán Steamships“ se mu chvěly v rukou, kdykoliv je zdvihl k očím. Inu, nebyl přece jen tak docela zdráv – totálně anemický, prohlásil dvorní rada Behrens, proto mu asi bylo pořád zima. Tyto nepříjemné pocity byly vyváženy neobyčejně pohodlnou polohou, oněmi skoro tajemnými vlastnostmi lehátka, které Hans Castorp velmi libě pocítil hned při prvním pokusu a které se opět osvědčovaly nejšťastnějším způsobem; záleželo-li to v jakosti podušek, v správném nachýlení opěradla pro záda, ve vhodné výšce a šíři pažních opěradel, či snad jen v účelné konsistenci záhlavního polštářku – zkrátka a dobře nemohlo být o blaho odpočívajících údů humánněji postaráno, než jak tomu bylo na tomto výborném lehátku. Byl tedy Hans Castorp v srdci spokojen, že má před sebou dvě volné, zabezpečené, klidné hodiny, dvě hodiny hlavní ležené denním řádem sanatoria posvěcené, které pokládal, ač byl pouhý host, za znamenité zařízení. Neboť Hans Castorp byl od přirozenosti trpělivý, vydržel drahný čas nezaměstnávat se ničím a miloval, jak se pamatujeme, volný čas, na který se pro ohlušující činnost nemusí zapomínat a který není činností stravován a zaplašován. Ve čtyři hodiny bude svačina, čaj s koláčem a zavařeninou, potom malá procházka, opět odpočinek na lůžku, v sedm hodin večeře, která přinášela, jako každé jídlo vůbec, jisté napětí a lecjakou novou podívanou, na kterou se člověk mohl těšit, po ní několikeré nahlédnutí do stereoskopické panoramy, do kaleidoskopického dalekohledu a kinematografického bubínku… Hans Castorp znal denní běh už jako na drátkách, i když bychom přeháněli, kdybychom tvrdili, že se nahoře už „vžil“.

V podstatě to bylo prapodivné s tím „vžitím“ na cizím místě, s tím lopotným přizpůsobováním a přesedláváním návyků, kterému se člověk podrobuje skoro jen pro ně samé a s pevným předsevzetím, že na ně, jakmile dotyčného přizpůsobení dosáhne, anebo brzy potom – zapomene a vrátí se opět k dřívějšímu stavu. Člověk vsouvá takové změny jako přerušení a mezihry v hlavní souvislost života, pro „zotavení“, to jest pro obrodný a převratný výcvik organismu, jemuž hrozilo už nejvyšší nebezpečí, že zchoulostiví, zmalátní a otupí v nerozčleněné jednotvárnosti pravidelného života. Ale v čem tkví ona malátnost a otupělost života, jež se dostavuje při dlouhé a ničím nepřerušované pravidelnosti? Ani ne tak v tělesné nebo duševní námaze a opotřebovanosti, způsobené požadavky, které na nás klade život (proti nim by byl jednoduchým léčebným prostředkem klid); naopak, její příčinou je cosi duchovního, prožitek časový – jemuž při nepřetržité pravidelnosti hrozí ztráta a který je tak těsně spřízněn a spojen s životním pocitem vůbec, že nemůže jeden být oslaben, aby se též druhý žalostně neztenčil. O podstatě nudy panují různé mylné dohady. Všeobecně se myslí, že zajímavost a novost obsahu „zahání“ čas, to jest: že jej zkracuje, kdežto monotónnost a prázdnota že jeho chod zatěžují a brzdí. Není to zcela pravda. Prázdnota a jednotvárnost okamžik sice prodlužují a činí jej „nudným“, ale delší a nejrozsáhlejší časové úseky zkracují a zlehčují téměř k nicotnosti. A naopak: bohatý a zajímavý obsah je s to zkrátit a popohnat hodinu, ba i celý den, ale počítá-li se ve velkém, propůjčuje časovému běhu šíři, závažnost a solidnost, takže roky, bohaté na zážitky, míjejí pomaleji než ona chudá, prázdná, lehká léta, která vítr před sebou popohání a která se rozplynou. To, co nazýváme nudou, je tedy vlastně spíše chorobná časová kratochvilnost, způsobená jednotvárností: velká časová údobí se při nepřerušované stejnoměrnosti scvrkávají způsobem tak děsným, až se nám nad tím srdce zastavuje; je-li jeden den jako všechny dny, jsou všechny jako jeden; a při úplné a dokonalé jednotvárnosti vyžil by se i nejdelší život jako život zcela kratičký a prchl by nepozorovaně. Návyk je usnutím nebo aspoň ochabnutím časového smyslu, a míjejí-li léta našeho mládí pomalu, kdežto pozdější život čím dál prudčeji a kvapněji, je to také jen zvyk. Víme dobře, že vsunutí nových, neobvyklých věcí do proudu pravidelnosti je jediným prostředkem k zadržení života, k osvěžení časového smyslu, k dosažení omlazení, posilnění a zpomalení našeho časového prožitku a tím také obnovení našeho životního pocitu vůbec. To je účelem změny místa a pobytu, cest do lázní, v tom záleží léčivá moc změny a episody. První dny na novém místě pobytu plynou mladistvým a prudkým tokem – jejich asi šest až osm. Pak se poznenáhlu – úměrně síle a rychlosti, s jakou se člověk přizpůsobuje a „vžívá“ – začnou krátit; kdo lpí na životě, či lépe řečeno, kdo by se k němu chtěl upnout, pozoruje s hrůzou, jak dny nabývají opět nezávaznosti a prchají; a poslední týden – dejme tomu ze čtyř – přeletí už s příšernou rychlostí a prchavostí. Ovšem, osvěžení časového smyslu působí ještě i dále a uplatňuje se nanovo, když nepravidelnost přejde opět v pravidelnost: vrátí-li se člověk domů, žije první dny opět nově, mocně a mladistvě – ale jen po několik málo prvních dnů: člověk se totiž vžívá mnohem rychleji do pravidelnosti než do nepravidelnosti, a je-li časový smysl stářím již unaven nebo nebyl-li – což je znakem vrozené životní chabosti – nikdy příliš vyvinut, dá se také mnohem rychleji uspat, a za čtyřiadvacet hodin je nám, jako bychom nikdy nebyli bývali odjeli, jako by naše cesta byla pouze snem jedné noci.

Tyto úvahy vsouváme sem jedině proto, že mladý Hans Castorp měl na mysli cosi podobného, když po několika dnech řekl bratranci (hledě při tom na něho začervenalýma očima):

„Je směšné a zůstane směšným jak se čas v prvních dnech na novém místě vleče. Totiž… Ne, že bych se nudil, naopak, mohu říci, že se královsky bavím. Ale když se ohlédnu nazpět, rozuměj, retrospektivně, tu mi připadá, jako bych tady nahoře byl už bůhvíjak dlouho, a vracím-li se v duchu k oné chvíli, kdy jsem přijel a nepochopil ihned, že jsem už na místě a tys mi řekl: ,Tak jen vystup!‘ – pamatuješ se? – zdá se mi to jako věčnost. S měřením a vůbec s rozumem to nemá zhola co dělat, je to jen a jen věcí citu. Bylo by ovšem pošetilé tvrdit: ,Zdá se mi, že už jsem tu dva měsíce‘ – to by byl nesmysl. Mohu prostě jen říci: ,Velmi dlouho.‘“

„Ano,“ odpověděl Joachim s teploměrem v ústech, „i mně je tvůj příjezd k dobrému, mohu se ho do jisté míry přidržovat.“ A Hans Castorp se smál, že to Joachim řekl tak prostě, bez vysvětlení.

Hans Castorp se pokouší o francouzskou konversaci

Nikoliv, nelze říci, že se už sžil, ani co do znalosti zdejšího života v celé jeho zvláštnosti – znalosti, jíž nelze nabýt v několika dnech a kterou, jak pravil (a řekl to také Joachimovi), nezíská ani za tři neděle – ani pokud jde o přizpůsobení jeho organismu těm prazvláštním atmosférickým poměrům zde nahoře, neboť toto přizpůsobování mu nemálo ztrpklo a nijak se mu nedařilo, jak se zdá.

Normální den byl zřetelně rozčleněn a pečlivě organisován, a jakmile člověk zapadl do jeho mechanismu, nabyl záhy zběžnosti. Ale v rámci týdne a delších časových jednotek podléhal jistým pravidelným změnám, které se dostavovaly jen poznenáhlu, jedna se objevila po prvé, teprve když jiná už se třebas dvakrát opakovala; a také pokud šlo o každodenní jednotlivé zjevy věcí a tváří, musil se Hans Castorp ještě na každém kroku učit všímat si přesněji toho, co zprvu vnímal letmo, a přijímat nové věci s mladistvou přístupností.

Na příklad: ony břichaté nádobky s krátkým hrdlem, které stály po chodbách před jednotlivými dveřmi a které mu hned první večer po jeho příjezdu padly do oka, obsahovaly kyslík – to mu Joachim na požádání vysvětlil. Byl v nich čistý kyslík a každý balon stál šest franků; a tento oživující plyn byl dodáván umírajícím k poslednímu vzpružení a udržení sil – srkali ho malou hadicí. Neboť za dveřmi, před nimiž takové balony stály, leželi umírající čili „moribundi“ – jak se vyjádřil dvorní rada Behrens, když ho Hans Castorp jednou v prvním patře potkal – dvorní rada vesloval po chodbě v bílém plášti, s modrými tvářemi a šel s ním kousek po schodech.

„Tak co, vy nezúčastněný diváku!“ spustil na Hanse. „Copak pořád děláte, nalézáme milost před vašima přísnýma očima? To nás těší, těší nás. Ano, naše letní sezóna, ta má něco do sebe, ta nepochází ze špatných rodičů. Však jsem si dal záležet, abych ji trochu popohnal. Ale je přece jen škoda, že se nechcete zdržet přes zimu – slyšel jsem, že u nás pobudete jen osm neděl? Cože, tři? No, to je kraťoučká návštěva, skoro nestojí za to, abyste si odložil; no, jak myslíte. Povídám vám, je to škoda, že u nás nepobudete přes zimu, protože ta pravá noblesa dole v Lázních,“ řekl to s žertovně nemožnou výslovností internacionální hotevoleh‘, „přijede přece jen až v zimě a měl byste ji vidět, byl by to přínos pro vaše vzdělání. To je vám k popukání, když ti chlapíci poskakují na svých prkýnkách! A pak – dámy, jemináčku, dámy! Dámy pestré jako rajští ptáci, říkám vám, a galantní nade vše pomyšlení… Ale teď už musím k svému moribundovi,“ dodal, „semhle na číslo sedmadvacet. Finální stadium, víte. Včera a dnes mi ještě vyzunkl pět tuctů Fiaskos oxygenů, ten žrout. Ale do oběda půjde najisto ad pénates. No, milý Reutře,“ řekl, vstupuje dovnitř, „co kdybychom načali ještě jednu…“Jeho slova zanikla ve dveřích, které za sebou zavřel. Ale Hans Castorp na okamžik zahlédl v pozadí pokoje na podušce voskový profil mladého muže s řídkým vousem, který pomalu obrátil převeliké oční bulvy směrem ke dveřím.

Byl to první moribundus, kterého Hans v životě spatřil, neboť jeho rodiče i jeho dědeček umřeli takřka za jeho zády. Jak důstojně spočívala hlava mladého muže s nadzdviženou bradou na podušce! Jak významný byl pohled jeho nepřirozeně velkých očí, když je pomalu obracel ke dveřím! Hans Castorp, nad tím, co letmo zahlédl, ještě všecek zamyšlený, snažil se bezděčně, stoupaje po schodech, dělat stejně veliké, významné, zvolna se otáčející oči, jako měl ten moribundus, a pohlédl jimi na dámu, která vyšla za jeho zády z jedněch dveří a v zatáčce schodů ho předhonila. Nepoznal hned, že je to paní Chauchatová. Usmála se tiše tomu, jaké dělá oči, podepřela si v záhlaví rukou cop a kráčela po schodech před ním, tiše, plíživě, s hlavou poněkud předsunutou.

V prvních dnech nenavázal skoro žádných známostí a také později ještě dlouho ne. Denní řád k tomu celkem nedával příležitost; kromě toho byl Hans Castorp povahy zdrženlivé, připadal si tu nahoře jen jako host a „nezúčastněný divák“, jak říkal dvorní rada Behrens, a stačily mu v podstatě hovory s Joachimem a jeho společnost. Ošetřovatelka na chodbě arciť po nich vytrvale natahovala krk, až posléze Joachim, který jí už i dříve poskytl několik krátkých chvilek rozmluvy, bratrance představil. Šňůrku od cvikru za uchem, mluvila nejen strojeně, nýbrž přímo utrápeně, a vzbuzovala při bližším seznámení dojem, že ji trýzeň dlouhé chvíle připravila o zdravý rozum. Bylo nesnadné se jí vymanit, projevovala chorobný strach před ukončením hovoru, a jakmile mladí muži naznačili, že chtějí jít dále, upjala se na ně kvapnými slovy, pohledy i zoufalými úsměvy, takže u ní z útrpnosti ještě maličko setrvali. Vykládala obšírně a zdlouhavě o svém otci právníku, o bratranci lékaři – patrně proto, aby se před nimi ukázala ve výhodném světle a dokázala, že pochází z inteligentních kruhů. Co se týče jejího ošetřovance za dveřmi, je to syn koburského majitele továrny na loutky a jmenuje se Rotbein; nedávno prý se nemoc mladému Fritzovi vrhla už i na střeva. Je to velmi kruté pro všechny zúčastněné, to si pánové jistě dovedou představit; a dvojnásob kruté pro ni, která pochází z akademické rodiny a má citlivost vyšších vrstev. Ani na chvilku ho nesmí nechat samotného!… Minule – pánové by nevěřili! – se vrátila z kratičké procházky, odskočila si jen koupit zubní prášek – a našla pacienta, jak sedí v posteli, před sebou sklenici hustého černého piva, salám, notný krajíc černého chleba a kyselou okurku! Všechny ty domácí pochoutky mu poslali z domova na posilněnou. V příštích dnech byl pak ovšem víc mrtev než živ. Sám si smrt urychluje. Bude však pro něho jen vysvobozením, pro ni ovšem nikoliv – jmenuje se ostatně sestra Berta, pravým jménem Alfreda Schildknechtová – ona půjde zase k jinému nemocnému, ve stadiu více nebo méně pokročilém, buď zde, nebo v některém jiném sanatoriu – to je její perspektiva do budoucna a jiné nemá.

Ano, prohlásil Hans Castorp, její povolání je velmi těžké, ale jistě ji uspokojuje – on se tak alespoň domnívá.

„Zajisté!“ přisvědčila ona, „uspokojuje – uspokojuje, ale je velmi těžké.“

„Nuže – vše nejlepší panu Rotbeinovi.“ A bratranci chtěli jít.

Ale ona se na ně pohledy i slovy pověsila a bylo tak žalostné hledět na to, jak se snaží ještě aspoň na chvilku oba mladé muže upoutat, že by bylo bývalo od nich kruté, kdyby byli odešli.

„On teď spí!“ vysvětlovala. „Nepotřebuje mě. Proto jsem si vyšla na pár minut na chodbu…“ Začala si stěžovat na dvorního radu Behrense a na jeho tón, který prý je vzhledem k jejímu původu hodně nenucený. Doktor Krokowski se jí rozhodně víc zamlouval, tvrdila, že je oduševnělý. Potom spustila nanovo o svém papá a o svém bratranci. Její mozek neprodukoval nic jiného. Marně se snažila mladé muže ještě zaujmout; když zpozorovala, že chtějí jít, zvýšila hlas a div nekřičela, ale oni se jí posléze přece jen vymanili a odešli. Dívala se ještě chvíli za nimi s trupem předkloněným a s přissávajícími pohledy, jako by je chtěla očima přitáhnout nazpět. Pak se jí vydral z hrudi povzdech a vrátila se k svému nemocnému.

Kromě ní seznámil se Hans Castorp v těchto dnech jenom s onou bledou černou dámou, Mexičankou, kterou zahlédl v zahradě a které říkali „Tous-les-deux“. Stalo se skutečně, že i on vyslechl z jejích úst tu trudnou větu, která se stala její přezdívkou; ale poněvadž byl na to připraven, zachoval se bezvadně a mohl být sám se sebou spokojen. Bratranci ji potkali v zahradě před hlavním vchodem, když se po první snídani chystali na ranní procházku. Zahalena v černý kašmírový šátek přecházela tam s křivými koleny dlouhými, neklidnými kroky a její stárnoucí obličej s velkými utrápenými ústy zářil matnou bledostí vedle černého závoje, který měla ovinutý kolem prošedivělých vlasů a pod bradou zavázaný. Joachim, jako vždy prosto vlasy, pozdravil ji úklonem; ona mu zvolna poděkovala a kolmé vrásky na jejím úzkém čele se při pohledu na mladého muže prohloubily. Vidouc novou, cizí tvář, stanula a vyčkávala, tiše pokyvujíc hlavou, až se k ní mladí lidé přiblíží; neboť jí zřejmě záleželo na tom, aby se přesvědčila, zná-li cizinec její osud, a chtěla slyšet, jak se k němu vyjádří. Joachim bratrance představil. Podala hostu zpod mantily ruku, hubenou, žlutou, žilnatou, zdobenou prsteny, a pokyvujíc hlavou, nespustila s něho oči. Pak to přišlo:

„Tous les dé, monsieur,“ řekla. „Tous les dé vous savez…“

„Je le sais, madame,“ odpověděl přidušeně Hans Castorp. „Et je le regrette beaucoup.“

Povolené kožní váčky pod jejíma gagátovýma černýma očima byly tak veliké a těžké, jaké ještě u žádného člověka neviděl. Z její bytosti vycházela jemná, povadlá vůně. Hans cítil v srdci tichou vážnost.

„Merci,“ řekla s chrčivou výslovností, podivně harmonující s celou její zlomenou bytostí, a jeden koutek jejích velikých úst se tragicky svěsil. Pak stáhla ruku pod mantilu, sklopila hlavu a šla dál. V chůzi Hans Castorp řekl:

„Vidíš, že mi to nevadilo, že jsem si s ní docela dobře poradil. Myslím, že vůbec umím s lidmi tohoto druhu zacházet, mám na to povahu – nezdá se ti? Dokonce se domnívám, že se lépe shodnu se smutnými lidmi než s veselými, pámbu ví, jak to přijde, snad proto, že jsem sirotek a že sám jsem tak záhy rodiče ztratil. Víš, když lidé jsou vážní a smutní a když běží o smrt, tu nebývám na rozpacích, ani stísněný, cítím se ve svém živlu a je mi přitom lépe než někde mezi siláky, ti mi tak nevyhovují. Onehdy jsem si říkal, že je přece jen od zdejších dam pošetilé, že se smrti a všeho, co s ní souvisí, tak děsí, takže je nutno je před tím úzkostlivě chránit a přinášet viaticum, když jsou u jídla. Fuj, to je slabošství! Že taky někdy docela rád vidíš rakev? Já ano! Podle mého soudu je rakev krásný kus nábytku, už když je prázdná – a což teprve, když v ní někdo leží, to mi připadá neskonale slavnostní. Pohřby mají něco povznášejícího do sebe – už mě leckdy napadlo, že bychom měli spíš chodit na pohřeb než do kostela, když se chceme povznést. Lidé mají pěkné černé šaty, smekají klobouky, zírají na rakev, chovají se vážně a zbožně a nikdo nesmí dělat laciné vtipy jako jinde v životě. Mám rád, když jsou lidé jednou také trochu pobožní. Kolikrát už jsem si v duchu říkal, že snad jsem měl být raději pastorem – myslím, že by se to pro mne v jistém smyslu dobře hodilo… Doufám, že jsem neudělal ve francouzštině chybu při tom, co jsem říkal!“

„Ale ne,“ řekl Joachim. „ Je le regrette beaucoup‘ bylo celkem správně.“

Politicky podezřelá

Pravidelné úchylky od všedních dnů nastaly: nejprve neděle, a to neděle s lázeňskou hudbou na terase, která koncertovala jen každou druhou neděli, bylo to tedy jakési známkování dvoutýdne, v jehož druhé polovině Hans Castorp přijel. Přijel v úterý, neděle byla tudíž pátý den jeho zdejšího pobytu, den jarní pohody po oné dobrodružné bouři a pokusu o návrat do zimy – svěží a něžný, s čistotnými obláčky na blankytném nebi a mírnou sluneční září nad údolím a stráněmi, které opět oblékly předepsanou letní zeleň, protože nový sníh byl přece jen odsouzen k rychlému zániku.

Všichni se očividně snažili neděli vyznamenat a uctít; správa ústavu i hosté se v této snaze vzájemně podporovali. Hned k snídani byly sypané koláče, na každém místě stála vázička s několika květy, divoké horské karafiáty, ba i rhododendrony, které si páni zastrkali do knoflíkových dírek (státní zástupce Paravant z Dortmundu byl dokonce v černém fraku a tečkované vestě), dámské toalety se vyznačovaly slavnostní vzdušností – paní Chauchatová přišla k snídani ve splývavém krajkovém matinée s otevřenými rukávy, ve kterém se po bouchnutí dveřmi nejprve obrátila čelem k sálu – takřka se mu představujíc – než plíživým krokem zamířila k svému stolu. A tak pěkně ji to slušelo, že se učitelka z Královce, Hansova sousedka, nad ní rozplývala nadšením; ba i barbarští manželé od horšího ruského stolu vzali zřetel na boží den: muž zaměnil koženou bundu za krátký kabátek a plstěné boty za kožené polobotky, ona arciť měla i dnes své ušmudlané boa, ale pod ním zelenou hedvábnou blůzu s nabíraným límečkem… Když je Hans Castorp uzřel, svraštil obočí a začervenal se, k čemuž tady ostatně jevil velké sklony.

Hned po druhé snídani spustila na terase lázeňská kapela; skládala se z různých dechových nástrojů, dřevěných i plechových, a hrála střídavě veselé a cituplné melodie skoro až do samého poledne. Po dobu koncertu nebyla ležená přísně nařízena. Několik hostů vychutnávalo sice sluchový požitek na svém balkoně a v lehárně na zahradě byly také asi tři nebo čtyři židle obsazeny; ale většinou seděli hosté na kryté terase u malých bílých stolků, a světácká mládež, které patrně připadalo příliš ctihodné sedět na židlích, posedala na kamenné schůdky vedoucí dolů do zahrady a počínala si tam hodně vesele; byli to mladiství nemocní obojího pohlaví, které Hans Castorp od vidění nebo podle jména většinou už všechny znal. Byla mezi nimi Hermína Kleefeldová i pan Albin, který dával na ochutnání kolovat čokoládu z veliké květované krabice; sám nejedl, zato však s otcovskou tváří kouřil cigarety se zlatým náústkem; mladík s odulými rty, člen spolku „Jedné plíce“, slečna Leviová, tenký, plavý jinoch jménem Rasmussen, kterému visely ruce jako ploutve z malátných kloubů, paní Salomonová z Amsterodamu, robustní dáma v červených šatech, která se rovněž připojila k mládeži; s její zahnědlé šíje nespouštěl oči onen vytáhlý mladík s prořidlými vlasy, který uměl hrát úryvky ze „Snu noci svatojanské“ a který teď seděl za ní s rukama objímajícíma špičatá kolena; zrzavá slečna z Řecka, další slečna neznámého původu s tváří tapira, nenasytný hoch s tlustými brýlemi a ještě jeden patnáctiletý až šestnáctiletý výrostek s monoklem, který pokašlával a přitom zdvíhal dlouhý nehet, podobající se lžičce na sůl, k ústům – na pohled notný osel – a více takových.

Ten hoch s nehtem – vypravoval tiše Joachim – byl, když sem přišel, jen docela málo chorý – bez horečky a otec, lékař, ho sem poslal jen z opatrnosti – a podle úsudku dvorního rady tu měl pobýt asi tři měsíce. Teď po třech měsících má 37,8–38 a je těžce nemocen. Ale žije opravdu nerozumně, zasloužil by pár facek.

Bratranci měli stolek pro sebe stranou od ostatních stolů, neboť Hans Castorp si k černému pivu, které si sem od snídaně přinesl, zapálil doutník, který mu chvilkami chutnal. Omámen pivem a hudbou, při které – jako vždy – pootevřel ústa a nachýlil hlavu na stranu, pozoroval se zanícenýma, červenýma očima bezstarostný lázeňský život kolem sebe, při čemž mu nikterak nepřekáželo vědomí, že všichni tito lidé jsou uvnitř zachváceni těžko zadržitelným rozkladem a že většina z nich má lehkou horečku, naopak dodávalo to jejich počínání v jeho očích zvýšeného přídechu zvláštnosti a jakéhosi duchovního půvabu… U stolů se pila perlivá limonáda, na schodišti se fotografovalo. Jinde zase vyměňovali poštovní známky a zrzavá slečna z Řecka kreslila do náčrtníku portrét páně Rasmussenův, potom však mu obrázek ukázat nechtěla a vykračovala se, smějíc se širokými, řídkými zuby, takže se mu dlouho nepodařilo náčrtník jí vyrvat. Hermína Kleefeldová seděla na schůdku, oči přivřené, dávala stočenými novinami k hudbě takt a strpěla, aby jí pan Albin připjal na blůzu kytičku lučních květin; mladík s odulými rty seděl u nohou paní Salomonové a otáčeje se k ní bavil se s ní, zatím co jí pianista s řídkými vlasy hleděl zezadu na šíji.

Přišli i lékaři a vmísili se mezi společnost, dvorní rada Behrens v bílém plášti a doktor Krokowski v černém. Chodili od stolu ke stolu, dvorní rada prohodil téměř ke každému několik veselých, vtipných slov, takže jeho“ cesta byla znamenána peřejí radostného vzrušení; potom oba sestoupili k mládeži, jejíž ženská část – natřásajíc se a vrhajíc navzájem po sobě kosé pohledy – ihned obklopila doktora Krokowského; dvorní rada ukazoval zase pánům – zřejmě proto, aby také nějak uctil neděli – svůj umělecký kousek s botou. Postavil svou velikou nohu na další vyšší schod, rozvázal a uvolnil tkaničky, popadl je podle zvláštní praktiky jednou rukou a bez pomoci druhé je křížem tak obratně zašněroval, že se tomu všichni podivili a několik se jich marně snažilo udělat to po něm.

Později se na terase objevil i Settembrini – přišel z jídelny, opíraje se o hůl, i dnes ve svém flaušovém kabátě a žlutých kostkovaných kalhotách, s jemným, bdělým, kritickým výrazem. Rozhlédl se a spatřiv bratrance přikročil k jejich stolu, volaje „Ach, bravo!“ a žádaje o dovolení, aby si směl přisednout.

„Pivo, tabák, hudba,“ pravil. „Toť vaše vlast! Vidím, že máte smysl pro národní náladu, inženýre! Jste ve svém živlu, to mě těší. Dopřejte mi účasti v harmonii vašeho stavu!“

Hans Castorp ovládl své rysy – ovládl je už dřív, hned jakmile Itala spatřil, a řekl:

„Přicházíte na koncert pozdě, pane Settembrini, za chvilku bude konec. Vy neposloucháte rád hudbu?“

„Ne na komando,“ odpověděl Settembrini. „Ne podle týdenního kalendáře. Neposlouchám ji rád, když voní lékárnou a je mi ze zdravotních důvodů shůry odměřována. Potrpím si trochu na svobodu, či aspoň na onen zbytek svobody a lidské důstojnosti, který nám ještě zbývá. Při takovýchto příležitostech obyčejně hospituji – jako vy u nás hospitujete ve velkém – přijdu na čtvrthodinku a jdu zase po svých. To mi skýtá ilusi nezávislosti… Neříkám, že je to něco víc než iluse, ale co chcete, když mě do jisté míry uspokojuje! U vašeho bratrance je tomu trochu jinak. Pro něho je to služba. Viďte, poručíku, vy pohlížíte na tyto věci jako na službu. Och, já vím, vy znáte ten trik, jak si v zotročení uchovat svou hrdost. To je zamotaný trik. Málokdo v Evropě mu rozumí. Hudba? Ptal jste se, jsem-li milovníkem hudby? Nuže, řeknete-li ,milovník‘ (Hans Castorp si vlastně nepamatoval, že by byl tohoto výrazu užil), není to špatně řečeno, ten výraz má přídech lehkomyslné něhy. Dobrá, souhlasím. Ano, jsem milovníkem hudby – čímž nikterak netvrdím, že si jí obzvlášť vážím – asi jako si vážím slova a miluji je, nositele ducha, nástroj a zářivé rádlo pokroku… Hudba… hudba je poloartikulovaná, nespolehlivá, pochybná, neodpovědná, indiferentní. Patrně mi namítnete, že hudba může být také jasná. Příroda také může být jasná, i potůček je jasný, a co nám to prospěje? To není pravá jasnost, to je jasnost snivá, planá, k ničemu nezavazující, jasnost bez důsledků a nebezpečná proto, že svádí, aby si člověk při ní odpočinul… Dejme tomu, že přijme gesto velkodušnosti! Dobrá! Tím vznítí náš cit. Avšak záleží na tom, aby náš rozum byl vznícen! Hudba je zdánlivě sám pohyb – ale já ji nicméně podezřívám z kvietismu. Dovolte, abych hnal věc do důsledků: mám k hudbě politický odpor.“

Tu se už Hans Castorp nezdržel, uhodil se do kolena a zvolal, tohle že jakživ neslyšel.

„Přesto však o tom uvažujte!“ namítl s úsměvem Settembrini. „Hudba je neocenitelná jako poslední prostředek k rozpoutání nadšení, jako moc, která nese vzhůru a vpřed, je-li duch už pro účinky jejího působení připraven. Musí ji však předcházet literatura. Hudba sama nepřivede svět dál. Sama hudba je nebezpečná. Osobně pro vás, inženýre, je rozhodně nebezpečná. To jsem na vaší tváři poznal, sotva jsem přišel.“

Hans Castorp se smál.

„Ach, na můj obličej nehleďte, pane Settembrini. Ani byste nevěřil, jaké obtíže mi působí váš vzduch. Aklimatisování mi dá mnohem více práce, než bych se byl nadál.“

„Obávám se, že se mýlíte.“

„Ale ne, jak to? Čert ví – jsem pořád unaven a jako v horečce.“

„Mám za to, že musíme být ředitelství za ty koncerty vděčni,“ řekl rozvážně Joachim. „Vy se ovšem díváte na věc s vyššího hlediska, pane Settembrini, tak říkajíc jako spisovatel, a v tom bych vám nechtěl odporovat. Ale myslím, že musíme být vděčni za trochu té hudby. Nejsem nijak zvlášť musikální a kousky, které zde hrají, nejsou také nijak znamenité – ani klasické, ani moderní – je to prostě dechovka. Ale je to potěšitelná změna. Vyplní tak slušně několik hodin, to jest rozčlení a vyplní i v jednotlivostech, prostě něco je, kdežto jinak zde nestačíme za hodinami, dny a týdny ani mrkat… Víte, takové skromné koncertní číslo trvá – dejme tomu – sedm minut, že ano – a těch sedm minut samo o sobě něco znamená, že ano, mají začátek a konec, odrážejí se od ostatního času, a jsou v jistém smyslu uchráněny od toho, aby v tom obecném šlendriánu nepozorovaně zanikly. A kromě toho jsou tyto minuty ještě mnohotvárně rozděleny figurami skladby a jednotlivými takty, takže se stále něco děje, každý okamžik má určitý smysl, kterého se můžeme přidržet, kdežto jindy… Nevím, jestli jsem se dobře…“

„Bravo!“ zvolal Settembrini. „Výborně, poručíku! Správně jste poukázal na nepopiratelný mravní moment, který v povaze hudby tkví, to jest, že propůjčuje časovému běhu zvláštním životním měřením bdělosti, ducha a drahocennosti. Hudba vyburcovává čas, burcuje nás k nejjemnějšímu časovému požitku, budí… v tom případě je mravná. Umění je mravné, dokud budí. Ale co když působí opačně? Když omamuje, uspává, pracuje proti aktivitě a pokroku? To hudba umí, působí někdy také jako opiát. A to je ďábelský účinek, pánové! Opiát pochází od ďábla, neboť vyvolává tupost, setrvačnost, nečinnost, rabský klid… V hudbě je cosi povážlivého, pánové. Tvrdím, že je obojetné podstaty. Nejdu v svém tvrzení příliš daleko, když prohlásím, že je politicky podezřelá.“

Tímto způsobem mluvil ještě dále a Hans Castorp poslouchal, ale nemohl ho jaksepatří sledovat, jednak pro únavu, za druhé proto, že jeho pozornost byla odváděna tím, jak si bezstarostná mládež na schůdcích společensky počínala. Viděl dobře – či jak to vlastně bylo? Slečna s obličejem tapira přišívala mladíku s monoklem knoflík u podkolenního zapínání jeho sportovních kalhot! A při tom astmaticky těžce a horečně dýchala a on zdvíhal k pokašlávajícím ústům ruku s nehtem, který se podobal lžičce na sůl… Pravda, oba byli nemocní, nicméně to charakterisovalo formu styků mezi zdejší mládeží. Hudba hrála polku…

Hippe

Tak se odrážela neděle od všedních dnů. Nedělní odpoledne se kromě toho vyznačovalo projížďkami kočárem, které podnikaly některé skupiny hostí; po čaji přikodrcalo po serpentině několik kočárů a zastavily před portálem, aby odvezly hosty, kteří si je objednali. Byli to hlavně Rusové, ruské dámy.

„Rusové pěstují vyjížďky,“ vysvětloval Joachim Hansovi Castorpovi – stáli před vchodem a přihlíželi pro zábavu odjezdům. „Pojedou do Clavadellu nebo k jezírku nebo do fluelského údolí anebo ke klášteru, to jsou obvyklé výletní cíle. Můžeme si, dokud tu budeš, také někdy vyjet, budeš-li chtít. Ale myslím, že prozatím máš co dělat, aby sis zvykl, a nepotřebuješ žádné rozptylování.“

Hans Castorp přisvědčil. V ústech měl cigaretu, ruce zabořeny v kapsách u kalhot a pozoroval, jak malá, čilá stará ruská paní nasedá s hubenou neteří a dvěma jinými dámami do kočáru; byly to Marusja a paní Chauchatová. Paní Chauchatová měla lehký plášť do prachu, vzadu s páskem, a byla prostovlasá. Usedla vedle staré paní na zadní sedadlo, kdežto mladé dívky zaujaly místa naproti. Všechny čtyři byly veselé a nepřetržitě brebentily ve své měkké, bezkostné řeči. Hovořily o kočárové přikrývce, o kterou se stěží rozdělily, smály se tomu, smály se i ruskému konfektu, který přinesla stará teta na mlsání v dřevěné krabici vyložené vatou a papírovými krajkami a který už teď nabízela… Hans Castorp rozeznával s účastí zastřený hlas paní Chauchatové. Jako vždycky, když tu nedbalou paní zahlédl, vtanula mu i nyní na mysl podobnost, na kterou by se byl rád upamatoval a kterou mu ozřejmil sen… Ale Marusjin smích, pohled na její kulaté, hnědé oči, vyhlížející dětsky nad kapesníčkem, kterým si zakrývala ústa, a na bujná ňadra, uvnitř prý vážně chorá, připomněly mu cosi jiného, otřesného, čeho si nedávno povšiml; opatrně, neobraceje hlavu, pohlédl stranou na Joachima. Ne, bohudík, Joachimův obličej nebyl tak skvrnitý jako tenkrát, ani rty neměl tak žalostně zkřiveny, ale zíral na Marusju – s výrazem a v postoji, které se nedaly označit za vojenské, zíral na ni tak smutně a v takovém sebezamyšlení, že vypadal docela civilně. Ostatně se hned vzchopil a rychle pohlédl na Hanse, který stačil právě ještě svůj pohled od něho odvrátit a vyslat jej kamsi do vzduchu. Přitom cítil, jak mu srdce buší – bez příčiny a na vlastní pěst, jak zde už bylo jeho zvykem.

Jinak neposkytla neděle nic zvláštního, vyjma snad jídla, které se honosilo – jelikož nemohlo být hojnější než ve všední dny – aspoň zvýšenou jemností. (K obědu bylo chaud-froid z kuřat s oblohou z raků a věncem z půlek třešní; ke zmrzlině se podávalo jemné pečivo, košíčky upletené z cukru, a ještě čerstvé ananasy.) Večer po obvyklé sklenici piva Hans Castorp pocítil ještě větší únavu, chlad a malátnost v údech než včera. Již před devátou hodinou dal bratranci dobrou noc, rychle si přetáhl přes hlavu peřinu a usnul jako zabitý.

Ale hned příští den, tedy první pondělí, které zde hospitant zažil, přineslo další pravidelnou obměnu všedních dnů: jednu z přednášek, které míval doktor Krokowski každých čtrnáct dnů v jídelně před všemi plnoletými, německé řeči znalými a nemoribundními pacienty sanatoria Berghofu. Šlo o řadu souvislých kolegií – jak se Hans od Joachima dověděl – o populárně vědecký kurs pod generálním názvem „Láska jako moc choroboplodná“. Tato poučná zábava se konala po druhé snídani a nebylo – jak rovněž Joachim Hanse poučil, – přípustné se jí vyhýbat, při nejmenším to velmi neradi viděli – proto také všichni pokládali za velikou drzost, že Settembrini, který uměl německy jako málokdo, nejenže na přednášky nikdy nechodil, ale vyjadřoval se o nich nejpohrdavějším způsobem. Co se týče Hanse Castorpa, rozhodl se hned, že tam půjde, jednak ze zdvořilosti, jednak ze zvědavosti, kterou se nikterak netajil. Ale předtím provedl docela chybnou a nesmyslnou věc: napadlo ho, že si vyjde na vlastní pěst na delší procházku, která mu však proti všemu očekávání neposloužila.

„Poslyš!“ byla jeho první slova, když k němu ráno Joachim vešel do pokoje. „Takhle to se mnou dál nejde. Mám té vaší horizontální polohy už až po krk – člověku při ní tuhne krev. U tebe je to ovšem něco jiného, jsi pacient, tebe nechci svádět. Já se však hned po snídani vypravím na důkladnou procházku – nebudeš-li mi to mít za zlé – na pár hodin nazdařbůh do světa. U snídaně si dám do kapsy nějaké sousto, abych byl nezávislý, a půjdu. A uvidíme, jestli nebudu docela jiný chlapík, až se vrátím.“

„Dobrá,“ řekl Joachim, neboť viděl, že to Hans myslí se svým předsevzetím a přáním vážně. „Ale nepřeháněj, radím ti! Tady to není jako doma. A vrať se včas k přednášce!“

Ve skutečnosti to byly ještě jiné příčiny než tělesný stav, které přivedly Hanse Castorpa na ten nápad. Zdálo se mu, že horečnatou hlavou, protivnou pachutí v ústech i neodůvodněným bušením srdce nejsou ani tak vinny obtíže aklimatisace jako spíše jiné věci, na příklad vyvádění ruských manželů, stolní žvásty nemocné a hloupé paní Stöhrové, měkký kašel pánského jezdce, který denně na chodbě slýchal, výroky páně Albínovy, dojmy, jichž nabyl při poznávání způsobů vzájemného styku mezi nemocnou mládeží, výraz Joachimovy tváře při pohledu na Marusju a podobné poznatky. Řekl si, že bude dobře, když se na chvíli vymaní ze začarovaného kruhu Berghofu, když venku na vzduchu zhluboka vydechne a důkladně se rozchodí, aby večer alespoň věděl, proč vlastně je unaven. Podnikavě se tedy s Joachimem rozloučil, když Joachim po snídani nastoupil obvyklou, služebně odměřenou procházku k lavičce u potůčku, a mávaje holí ubíral se dolů po silnici.

Bylo chladné zamžené ráno – asi půl deváté. Hans Castorp zhluboka vdechoval čistý ranní vzduch, jak si byl umínil, tu svěží a lehkou atmosféru, která se snadno vdechovala a v které nebylo vlhkosti, vůně, obsahu, vzpomínek… Přešel potok a úzké koleje, dostal se na nestejnoměrně zastavěnou silnici, ale brzy ji opět opustil a dal se luční stezkou, která vedla jen malý kousek po rovině a pak stoupala šikmo a dosti strmě vpravo vzhůru do stráně. Stoupání Hanse těšilo, prsa se mu dmula; rukojetí hole si pošinul s čela klobouk, a když se v jisté výši zastavil, ohlédl a v dálce spatřil hladinu jezera, kolem kterého přijel, začal si zpívat.

Zpíval, co ho zrovna napadlo, různé prostonárodní cituplné písně, které bývají ve studentských a tělocvičných zpěvnících, především jednu, v níž se vyskytovaly tyto řádky:

„Prý o lásce a víně bard, však častěji o ctnosti chválu zpívá.“

Z počátku si zpíval a bzučel jen tiše pro sebe, později hlasitě, z plných plic. Měl drsný baryton, ale dnes mu připadal krásný, a zpěv ho okouzloval čím dál tím víc. Když nasadil příliš vysoko, uchýlil se k fistulovým hrdelním tónům, a i ty mu připadaly krásné. Jestliže mu paměť vypověděla službu, vypomohl si tím, že podložil melodii vymyšlenými slabikami a slovy, která nedávala smysl a která vyrážel po způsobu zpěváků-umělců formujících tóny, se skvělým patrovým r do vzduchu, a nakonec přešel k pouhému improvisování co do slova i melodie, a začal svou produkci provázet dokonce operními gesty. Ale protože stoupat a zároveň zpívat je hodně namáhavé, došel mu záhy dech a nedostávalo se mu ho víc a víc Ale z idealismu a pro krásu zpěvu tuto nesnáz přemohl a za hojného vzdychání vydal ze sebe poslední zbytek sil, až posléze nadobro bez dechu, slepý, s barevnými mžitkami před očima a s bušícími tepnami klesl pod tlustou borovici – podlehnuv pronikavé rozmrzelosti a kocovině, která se po vznícení tak vystupňovaném blížila zoufalství.

Když si jakž takž upevnil nervy a chystal se znovu vykročit, šíje se mu tak silně roztřásla, že při svém mládí klátil zrovna tak hlavou, jako kdysi Hans Lorenz Castorp. Sám si při této okolnosti na dědečka srdečně vzpomněl a tato vzpomínka se ho nedotkla nemile, naopak se s jistou libostí snažil napodobit onu ctihodnou oporu pro bradu, s pomocí které stařec čelil třaslavosti hlavy a která se mu jako klukovi kdysi tak líbila.

Vystupoval výš a výš po serpentinách. Zvábil ho cinkot kravských zvonců a našel i stádo; páslo se v blízkosti dřevěné chatrče, jejíž střecha byla zatěžkána kameny. Dva vousáči šli proti němu. Na ramenou nesli sekery. Když se k Hansovi přiblížili, rozešli se. „Sbohem a díky!“ řekl ten jeden druhému hlubokým hrdelním hlasem; pak přendal sekyru s ramene na rameno a pustil se cesta necesta smrčinami dolů strání. Suchý praskot větví doprovázel jeho kroky. Slova „Sbohem a díky!“ se tak podivně rozlehla lesní samotou a dotkla se snově Hansovy mysli, opojené zpěvem a stoupáním. Tiše si je pro sebe opakoval a napodoboval při tom hrdelní, slavnostně neobratný způsob horalovy řeči. Pak vystoupil ještě kousek nad salaš, chtěje dospět až tam, kde už nejsou stromy; ale když se podíval na hodiny, rozmyslil si to.

Zahnul vlevo na pěšinu, která zahýbala směrem k vesnici, vedla kus po rovině a potom se svažovala. Zapadl do vysokého jehličnatého lesa. Ubíraje se jím, dal se zase opatrně do zpěvu, ačkoliv se mu kolena při sestupování chvěla ještě podivněji, než když kráčel do vrchu. Když vykročil z lesa, překvapeně stanul tváří v tvář nádherné scenerii, která se před ním otevřela, intimně ohraničené krajině, skýtající obraz velkolepého poklidu.

S úbočí vpravo hrnula se mělkým kamenitým korytem horská bystřina, rozlévala se pěnivě přes terasovitě navršené skalní balvany a potom plynula pokojněji k údolí, malebně překlenuta lávkou s prostým vyřezávaným zábradlím. Zem se modrala zvonci křovinaté rostliny, která tam všude bujela. Vážné smrky obrovského pravidelného růstu strměly jednotlivě i ve skupinách ze dna strže i po úbočích a jeden z nich, vyrůstající opodál divoké bystřiny šikmo ze srázné horské stěny, trčel šikmo a bizarně z celkového obrazu. Osamělost, plná odlehlého šumotu, panovala na tom krásném osamělém místě. Na druhé straně za potokem zpozoroval Hans Castorp lavičku.

Přešel lávku a usedl na ni, chtěje se pokochat pohledem na potůček, na rej pěny a naslouchat jeho idylicky povídavému, jednotvárnému zurčení, ve kterém je v podstatě plno obměn; neboť šum vod Hans Castorp miloval tak jako hudbu, ba snad ještě víc. Ale sotva se pohodlně usadil, spustila se mu z nosu tak prudce krev, že neuchránil šaty od znečištění. Krvácení bylo prudké a úporné a zaměstnalo ho na půl hodiny, během které byl nucen běhat od lavičky k potoku a zase zpátky, přepírat kapesník, vsrkovat vodu a po každé znovu uléhat na lavičku a držet navlhčený kapesník na nose. Posléze tak zůstal ležet, až konečně krvácení ustalo – tiše, s rukama založenýma za hlavou, s koleny vysunutými, se zavřenýma očima, s ušima naplněnýma šuměním; nebylo mu špatně, značná ztráta krve ho spíše uklidnila a uvedla do stavu podivně snížené, životní činnosti; když vydechl, dlouho nepocítil potřebu vdechnout nový vzduch a nechával, nehýbaje se, srdce chvíli tlouci; pak teprve načerpal líně a povrchně doušek vzduchu.

Pojednou mu připadalo, že se ocitá v dávné životní situaci, jež byla pravzorem snu, nejnovějšími dojmy pozměněného, který se mu před několika dny zdál… Cítil se tak mocně, bezvýhradně a takřka mimo prostor a čas přenesen do „tam – tenkrát“, že by se mohlo říci, že na lavičce u bystřiny leží neživé tělo a Hans Castorp že je daleko odsud, v dávném čase, na dávném místě, v situaci, jež byla při vší jednoduchosti krkolomně smělá a opojná.

Bylo mu tenkrát třináct let. Bylo to v kvartě. Byl hošíkem v krátkých kalhotkách, stál na školním dvoře a rozmlouval s jiným chlapcem stejného věku z jiné třídy – byla to rozmluva, která byla jím samým dost náhodně přitažena za vlasy a vrcholně ho blažila, ač pro svůj věcný a stručně vyměřený obsah trvala jen zcela krátce. Bylo to v přestávce mezi předposlední a poslední hodinou, mezi hodinou dějepisu a hodinou kreslení v Hansově třídě. Na dvoře, vydlážděném červenými dlaždicemi a odděleném od ulice zdí krytou šindelem se dvěma vchody, se v řadách procházeli žáci, postávali v hloučcích nebo se polo vsedě opírali o ohlazené kamenné výčnělky školní budovy. Panovala tam vřava hlasů. Učitel v měkkém klobouku, pojídaje housku se šunkou, dozíral na žáky.

Hoch, s kterým Hans Castorp hovořil, se jmenoval Hippe, křestním jménem Přibyslav. Jistá zvláštnost byla v tom, že ř v křestním jméně se vyslovovalo jako š; znělo Pšibyslav; toto zvláštní jméno se velmi dobře hodilo k jeho zevnějšku, který nebyl nikterak průměrný, naopak dosti cizokrajný. Hippe, syn historika a gymnasiálního profesora a tím už notoricky vzorný žák a už o třídu výš než Hans (ačkoliv nebyl starší), pocházel z Meklenburku a byl zřejmě výplodem starého smíšení ras, přesazení germánské krve do wendicky slovanské půdy nebo naopak. Byl plavý – vlasy nad kulatou lebkou měl ostříhány docela nakrátko. Ale jeho oči, modrošedé či šedomodré – byla to barva trochu neurčitá a víceznačná asi jako barva vzdálených hor – byly podivně úzké a vlastně trochu šikmé a hned pod nimi vyčnívaly lícní kosti, silně vyvinuté a vystouplé, obličej tvaru – alespoň pokud šlo o něho – nikterak znetvořeného, nýbrž naopak velmi zajímavého, který však mu u kamarádů vynesl přezdívku „Kirgiz“. Ostatně nosil Hippe už dlouhé kalhoty a k nim modrou, až ke krku upjatou, na zádech staženou kazajku, na jejímž límci bylo vždycky několik lupů z jeho vlasů.

A věc byla taková, že Hans Castorp si Přibyslava už dlouhý čas všímal – vybral si ho z celého mu známého a neznámého hemžení školního dvora, zajímal se o něho, sledoval ho pohledem – máme říci: obdivoval se mu? – rozhodně ho s účastí sledoval a už cestou do školy se těšil, že ho bude při jeho styku se spolužáky pozorovat, že ho uslyší mluvit, smát se, že rozezná zpovzdáli jeho hlas, příjemně zastřený a trochu chraplavý. Připusťme, že neměl pro svůj zájem dostatečného důvodu – nechceme-li pokládat za dostatečný důvod to pohanské křestní jméno, okolnost, že byl vzorným žákem (což rozhodně nemohlo přicházet v úvahu), či posléze jeho kirgizské oči – oči, které se chvílemi, když se zadíval stranou a na nic určitého vlastně nehleděl, v podivně zastřeném splývání a rozplývání zatmívaly. Ale Hans Castorp se pramálo staral o duchovní oprávněnost svých pocitů nebo dokonce o jejich pojmenování. Neboť o přátelství se tu dobře mluvit nedalo, protože Přibyslava vůbec „neznal“. Ale jednak nebylo vůbec třeba své city nějak označovat – nebylo totiž pravděpodobné, že by o nich kdy s někým hovořil – nebylo to přiměřené jeho povaze, ani po tom netoužil. Dále znamená jméno či název když ne kritiku, tedy aspoň určení, to jest zařazení mezi pojmy obvyklé a známé, kdežto Hans Castorp byl proniknut mimovolným přesvědčením, že vnitřní poklad, jako je tento, nutno jednou provždy od podobného označení a zařazení uchránit.

Ať už byly tyto pocity, tak vzdálené pojmenování a sdělování, špatně nebo dobře odůvodněny, měly takovou životní sílu, že se jimi Hans Castorp tajně zabýval skoro celý rok – pravíme skoro, poněvadž jejich začátky nebylo lze přesně určit – což svědčí o stálosti a vytrvalosti jeho charakteru, uvážíme-li, jaký ohromný časový úsek rok v tomto věku znamená. Mluvíme-li o vlastnostech charakteru, pronášíme tím bohužel nevědomky jistý morální úsudek ve smyslu buď hanlivém, nebo jako chválu, ačkoliv všechny vlastnosti mají rub a líc. Hansova „věrnost“, na níž si ostatně nikterak nezakládal, tkvěla bez jakéhokoliv hodnocení v jisté těžkopádnosti, setrvačnosti a pomalosti povahové, v základním charakterovém rysu, pro který mu všechny stavy stálosti a náklonnosti připadaly tím úctyhodnější, čím déle trvaly. Kromě toho byl nakloněn věřit, že jeho nynější stav potrvá stále, vážil si ho proto a netoužil po změně. Zvykl si v srdci na svůj tichý, vzdálený vztah k Přibyslavu Hippovi a pokládal jej za trvalé životní zařízení. Miloval všechna hnutí mysli, která přinášel, každodenní napětí, zda se s Přibyslavem setká – přejde-li kolem něho a zda na něho pohlédne, miloval němá a něžná splnění, kterými ho toto jeho tajemství obdarovávalo, ba i všechna zklamání, která patří k věci a z nichž největší bylo, když Přibyslav „chyběl“: školní dvůr zpustl, den neměl půvabu, zbyla jen vytrvalá naděje.

Trvalo to rok, než vztah dospěl k dobrodružnému kulminačnímu bodu; po něm zásluhou osvědčené věrnosti Hansovy trval ještě další rok, a pak ustal – Hans si uvolňování a rozpojení svazků, poutajících ho k Přibyslavovi, uvědomil tak málo, jako si kdysi byl vědom jejich vznikání. Kromě toho opustil Přibyslav Hippe školu i město, poněvadž jeho otec byl přeložen jinam. Ale to Hans už skoro ani nezpozoroval; neboť na něho zapomněl už dříve. Lze říci, že postava „Kirgize“ vystoupila nepozorovaně z mlh a vešla do jeho života, nabývajíc poznenáhlu větší a větší jasnosti a hmatatelnosti, až k oné chvíli na školním dvoře, k onomu okamžiku největší blízkosti a tělesnosti, stála pak nějaký čas v popředí, a opět pozvolna ustupovala a zmizela v mlhách bez bolesti rozloučení.

K onomu okamžiku, k té troufalé a dobrodružné situaci, do které se v této chvíli Hans Gastorp cítil opět přenesen, ke skutečnému rozhovoru s Přibyslavem Hippem došlo takto: Bylo to před kreslením. Hans zpozoroval, že nemá tužku. Všichni kamarádi ze třídy tužku potřebovali. Měl však několik známých mezi žáky ostatních tříd, které mohl o tužku požádat. Nicméně shledal, že jeho nejlepším známým je Přibyslav, jímž se tajně v duchu už tolik obíral, a v radostném, bytostném vznícení se rozhodl, že využije příležitosti – nazýval to příležitostí – a poprosí Přibyslava o tužku. Neuvědomil si, že si bude vlastně počínat dosti divně, jelikož Hippa neznal, a jestliže si to uvědomil, nedbal toho, jsa zaslepen zvláštní bezohledností. Stanul tedy uprostřed hemžení školního dvora před Přibyslavem Hippem a oslovil ho:

„Promiň, mohl bys mi půjčit tužku?“

A Přibyslav na něho pohlédl kirgizskýma očima nad vystouplými lícními kostmi a odpověděl příjemně chraplavým hlasem, nejsa ani dost málo udiven anebo nedávaje údiv znát.

„Milerád, ale musíš mi ji po hodině určitě vrátit.“ A vytáhl z kapsy crayon, postříbřený crayon s kroužkem, který se musil povyšroubovat, aby červená tužka vyjela z kovového pouzdra. Vysvětloval mu jednoduchý mechanismus, zatím co oba skláněli nad tužkou hlavy.

„Ať mi ji nezlomíš!“ dodal ještě.

Co si myslí? Jako by Hans měl v úmyslu tužku nevrátit anebo s ní nedbale zacházet!

Potom se na sebe usmáli, a protože dál nebylo co říci, odvrátili se od sebe nejprve rameny, pak zády, a šli.

To bylo vše. Ale Hans Castorp nebyl jakživ blaženější než v oné hodině kreslení, když kreslil Přibyslavovou tužkou, a s pomyšlením, že mu ji musí po hodině odevzdat, což byl přirozený a samozřejmý důsledek toho, co předcházelo. Měl tolik smělosti, že tužku trochu přiostřil, a několik červeně lakovaných tříštiček, které odpadly, uchovával pak skoro po celý rok ve vnitřní zásuvce svého pultu – nikdo, kdo by je uviděl, by netušil, jak jsou významné. Vrácení tužky se ostatně událo formou co nejjednodušší, což odpovídalo Hansovu přání, na kterém si dokonce velmi zakládal – jsa intimním stykem s Hippem otupělý a zhýčkaný.

„Tady je,“ řekl. „Pěkně děkuji!“

A Přibyslav neřekl vůbec nic, prohlédl zběžně mechanismus a vstrčil crayon do kapsy…

Od té doby spolu nepromluvili; ale tenkrát, jedinkrát, k tomu zásluhou Hansovy podnikavosti přece jen došlo…

Otevřel zprudka oči, zmaten hloubkou svého vytržení. „Snad jsem snil!“ pomyslil si. „Ano, to byl Přibyslav! Jak dávno jsem si na něho nevzpomněl! Kam se poděly tříštičky z tužky? Pult je doma na půdě, u strýce Tienappela. Jistě se válejí ještě v malé zásuvce vzadu vlevo. Nikdy jsem je odtamtud nevyndal. Neprokázal jsem jim ani tolik pozornosti, abych je vyhodil… Byl to Přibyslav, živý a skutečný! Nebyl bych se nadál, že ho ještě kdy tak zřetelně uvidím! Jak nápadně je jí podoben – té zdejší! Snad proto se o ni tolik zajímám! Anebo – proto jsem se tedy zajímal tak tuze o něho? Nesmysl! To je mi pěkný nesmysl! Ostatně už musím jít, a to hned!“ Ale ležel dál a pohroužil se v snění a vzpomínky. Pak se vzpřímil. „Sbohem a díky!“ prořekl s úsměvem a slzy mu vhrkly do očí. Chtěl vykročit, ale honem se zase posadil s kloboukem a holí v ruce, neboť zpozoroval, že mu kolena vypovídají službu. „Hopla!“ pomyslil si, to, zdá se, nepůjde! A přesně v jedenáct mám být v jídelně na přednášce! Zdejší procházky mají své krásy, ale také své obtíže, jak pozoruji. Ba. Ale zůstat tady nemohu. Patrně mi ležením ztuhly údy. Až se rozchodím, půjde to.“ A znova se pokusil postavit na nohy; a ježto si dal velice záležet, šlo to.

Byl to žalostný návrat po tak smělém nástupu. Cestou musil stále znovu odpočívat; cítil, jak mu líce náhle blednou, jak mu na čele vyráží studený pot a nepravidelný buchot srdce mu bere dech. S námahou zdolal serpentiny, ale když posléze nedaleko lázeňského domu sešel do údolí, poznal jasně a zřetelně, že už ten kousek cesty k Berghofu pěšky nedojde, a protože silniční dráha tam nejezdila, a ani nájemný povoz nebyl nikde nablízku, poprosil kočího, který dostavníkem vezl prázdné bedny do Lázní, aby ho svezl. Opíraje se zády o hřbet kočího, seděl s nohama spuštěnýma s vozu; tak jel, sledován zvědavou a udivenou účastí chodců, kymáceje se a pokyvuje v poloviční dřímotě hlavou pod nárazy vozu. Před přejezdem přes trať slezl, zaplatil vozkovi, nevěda kolik, zda málo či mnoho, a chvátal vzhůru po silnici.

„Dépechez-vous, monsieur!“ uvítal ho francouzský portýr. „La conférence de Monsieur Krokowski vient de commencer.“ Hans Castorp hodil klobouk a hůl do šatny a s opatrným chvatem, se zaťatými rty vklouzl pootevřenými skleněnými dveřmi do jídelny, kde lázeňská společnost seděla v řadách na židlích; u pravé užší stěny stál doktor Krokowski v kabátě před prostřeným stolkem, na němž stála láhev s vodou, a řečnil…

Analysa

Blízko u dveří v rohu bylo na štěstí ještě volné místo. Přikradl se tam se strany a tvářil se, jako by tam seděl už od začátku. Obecenstvo, ulpívající s vážnou pozorností na rtech doktora Krokowského, si ho nevšímalo; to bylo dobře, neboť vypadal hrozně. Obličej měl bledý jako křída a šaty potřísněné krví, takže se podobal vrahu, který se vrací od čerstvého skutku. Dáma, která seděla před ním, po něm samozřejmě obrátila hlavu, když usedal, a přejela ho přimhouřeným pátravým pohledem. Byla to paní Chauchatová – poznal ji s pocitem hořkosti. K čertu! Což nebude mít pokoje? Těšil se, že tu u cíle v klidu posedí a maličko se zotaví, a teď ji musí mít zrovna před nosem – byla to náhoda, z které by se byl možná za jiných okolností radoval, ale nač mu je to teď, když je tak uštván a unaven? Darmo to jeho srdci ukládá novou práci a bude ho to po celou přednášku udržovat v napětí. Podívala se po něm přibyslavovskýma očima, pohlédla mu do obličeje, potom na skvrny na jeho šatech – pohledem dost nešetrným a dotěrným, který se hodil k způsobům dámy, která bouchá dveřmi. Jak špatně se drží! Ne jako ženy z kruhů Hansovi známých, které sedají se vzpřímenými zády a obracejí k společníku jenom hlavu, neotvírajíce při řeči téměř ústa. Paní Chauchatová seděla zhrouceně a mdle, s kulatými zády, ramena dopředu; a k tomu ještě předkláněla hlavu, takže jí nad výstřihem bílé blůzy vystouply obratle. Přibyslav držel hlavu podobně. Ale Přibyslav byl vzorný žák, žijící v poctách (ač to opravdu nebyl důvod, proč si od něho Hans vypůjčil tužku), kdežto zde bylo očividné a zřejmé, že nedbalý postoj paní Chauchatové, její bouchání dveřmi, bezohlednost jejích pohledů souvisí s její chorobou; vyjadřovala se v tom ona nevázanost, ony sice ne čestné, zato však bezmezné výsady, jimiž se holedbal mladý pan Albin…

Při pohledu na ochablá záda paní Chauchatové pomátly se Hansovy myšlenky, přestaly být myšlenkami a proměnily se v sny, do nichž jako z veliké dálky zazníval doktorův táhlý baryton, jeho lehce vyrážené r. Ale ticho v sále a hluboká pozornost, která poutala všechny kolem něho, na ndho působila a přímo ho vytrhla ze snění. Rozhlédl se… Vedle něho seděl, paže zkřížené, pianista s prořidlými vlasy a poslouchal s ústy otevřenými. Kousek dál byla učitelka slečna Engelhartová; měla lačné oči a na lících palčivě rudé skvrny – stejně rozpálené byly i tváře jiných dvou dam, které náhodou zahlédl, paní‘ Salomonové, která seděla vedle pana Albina, a paní Magnusové, ženy sládka, která pozbývala bílkovin. V obličeji paní Stöhrové, sedící opodál vzadu, zračila se tak sprostá blouznivost, že to až bolelo, kdežto Leviovou, s tváří jako ze slonoviny, s očima přivřenýma, s rukama položenýma na plocho na opěradlech křesla, jste mohli pokládat za mrtvou, nebýt prudkého a pravidelného zdvíhání a klesání hrudi, čímž Hansu Castorpovi připomínala spíše ženskou voskovou figurínu s mechanickým strojkem v hrudi, kterou viděl kdysi v panoptiku. Několik hostů drželo dlaň u ucha, anebo tento posunek aspoň naznačovali, zdvíhajíce ruku skoro k uchu, tak jako by jim ruka uprostřed pohybu ztrnula samou pozorností. Státní zástupce Paravant, osmahlý muž a na pohled zdravý silák, si dokonce ukazováčkem protřepával ucho, aby lépe slyšel, a pak je opět nastavil proudu slov doktora Krokowského.

O čem hovořil doktor Krokowski? Který myšlenkový chod sledoval? Hans Castorp vzal rozum do hrsti, aby pochopil, oč běží, což nebylo snadné, protože začátek neslyšel a pokračování promeškal úvahami o ochablých zádech paní Chauchatové. Běželo o sílu… o onu sílu… zkrátka a dobře o sílu a moc lásky! Bodejť! Thema bylo přece pro celý přednáškový cyklus dáno; o čem jiném by doktor Krokowski přednášel, když tohle přece byl jeho obor? Hansovi bylo sice divné, že najednou slyší přednášku o lásce, byl zvyklý, že se přednášelo jen o převodovém soustrojí v lodním stavitelství. Jakpak si počínáme, chceme-li mluvit o předmětu tak choulostivém a tajném za jasného dopoledne před společností dam a pánů? Doktor Krokowski používal při rozboru předmětu smíšeného vyjadřovacího způsobu, poetického a zároveň vědeckého, mluvil s vědeckou bezohledností, ale tónem zpěvně okřídleným, což působilo na Hanse Castorpa jaksi neurovnaně, ač právě to asi byl důvod, proč dámy měly tak rozpálené tváře a pánové si protřásali uši. Řečník užíval především slova „láska“ v jakémsi vratkém smyslu, takže jste nikdy nevěděli, na čem vlastně jste, znamená-li to lásku zbožnou či vášnivě tělesnou – což v posluchačích vyvolávalo neurčitý pocit mořské nemoci. Hans Castorp neslyšel toto slovo nikdy tak často vyslovovat jako dnes zde, ba když o tom uvažoval, připadalo mu, že je předtím sám ještě nikdy nevyslovil a také z cizích úst nezaslechl. Možná že se mýlil – ale dojista shledal, že časté opakování slovu neprospívá. Naopak, tyto dvě slabiky se sykavkou uprostřed se mu zakrátko náramně zprotivily, připomínaly mu vodnaté mléko – cosi namodrale bělavého, hadrovitého, hlavně ve srovnání se všemi silnými výrazy, jichž doktor Krokowski při svém výkladu užíval. Bylo zřejmé, že lze opravdu říci až příliš a nezaplašit posluchače, jestliže si kdo při tom počínal jako on. Nespokojoval se tím, že s jakýmsi opojným rytmem odíval do slov všeobecně známé věci, o kterých se obvykle nemluví; rozbíjel iluse, zjednával neúprosně úctu poznání, neponechal místečka citlivé víře v důstojnost šedin a andělskou nevinnost útlého dětství. Měl ostatně i ke kabátu měkký, přehnutý límeček a přes vlněné šedivé ponožky obvyklé sandály a vyhlížel v tomto úboru velmi zásadově a idealisticky, až to Hanse Castorpa trochu polekalo. Opíraje své výroky o různé příklady a anekdoty z knih a z papírů, které měl před sebou na stolku a z kterých několikrát recitoval i verše, vykládal doktor Krokowski o hrůzných formách lásky, o podivných, strastiplných a příšerných obměnách její podoby a o její všemohoucnosti. Ze všech přírodních pudů, pravil doktor Krokowski, je láska pudem nejkolísavějším a nejvíce ohrožovaným, svou podstatou náchylným k poblouzení a k nevyléčitelným zvrácenostem, což prý není žádný div. Neboť tento mohutný impuls není jednoduchý, je svou přirozeností svrchovaně složitý, a třebaže má jako celek plnou oprávněnost – je nicméně složen ze samých zvráceností. Ježto však právem odmítáme – pokračoval doktor Krokowski – ze zvrácenosti jednotlivých složek usuzovat na zvrácenost celku, musíme volky nevolky z oprávněnosti celku (t. j. z jeho některých složek) vyvozovat a přiznat oprávněnost i jednotlivým zvrácenostem. Toť požadavek logiky, a je třeba, aby si jej p. t. posluchačstvo vštípilo. Jsou to pak duševní odpory a korektivy, slušnostní a urovnávající instinkty, aby se tak řeklo, měšťáckého rázu, jejichž vyrovnávající a usměrňující vliv jednotlivé zvrácené složky stmeluje v pravidelný, užitečný celek – což je proces dozajista hodně častý a vítaný, jehož výsledek však se (jak prohlásil s jistým opovržením doktor Krokowski) lékaře a myslitele netýká. V případě opačném se tento proces nedaří a zdařit nemůže; a kdo se opováží popírat, ptal se doktor Krokowski, že právě tento případ je možná vznešenější a duševně cennější? V tomto případě jsou totiž obě skupiny sil, pud lásky i jeho odporující podněty – máme na mysli především stud a hnus – nadány mimořádnou, obvyklou měšťáckou míru převyšující dávkou napětí a vášně, a zápas odehrávající se v podzemí duše brání onomu zajištění, umravnění a smíření zbloudilých pudů, které obvykle vede k harmonii, k projevu lásky podle předpisu. Tento boj mezi mocnostmi cudnosti a lásky – neboť o ten jde – jaký je jeho výsledek? Končí se zdánlivě vítězstvím cudnosti, strach, slušnost, stydlivý odpor, úzkostlivý požadavek čistoty potlačovaly lásku, držely ji spoutanou v temnotách, připouštěly její spletité požadavky do vědomí a k činnosti nanejvýš jen částečně, nikdy však v celé její mnohotvárnosti a síle. Avšak toto vítězství cudnosti je pouze zdánlivé, je to vítězství Pyrrhovo, příkaz lásky nelze spoutat ani znásilňovat, potlačovaná láska není mrtva, ona žije, snaží se hluboko skryta v temnotách o své naplnění, zlomí pouta cudnosti zjeví se opět, byť i k nepoznání změněna… a jaká je tedy ta podoba a maska, v níž se potlačovaná a nedovolená láska objevuje? Tak se tázal doktor Krokowski, těkaje očima od řady k řadě, jako by očekával odpověď od svých posluchačů. Inu, to musí také ještě sám vysvětlit, když už toho tolik řekl. Nikdo kromě něho to neví, on však to zcela jistě ví, to je na něm poznat. Vypadal se svýma palčivýma očima, voskově bledou tváří, černým vousem a mnišskými sandály na šedivých vlněných ponožkách, jako by sám osobně ztělesňoval onen zápas mezi cudnosti a láskou, o němž mluvil. Aspoň se tak Hansu Castorpovi zdálo, když jako všichni ostatní v nejvyšším napětí očekával odpověď na otázku, v které podobě se nedovolená láska znovu objevuje. Ženy ledva dýchaly. Státní zástupce Paravant si honem ještě protřepal ucho, aby bylo v rozhodujícím okamžiku otevřeno a schopno slyšet. Tu řekl doktor Krokowski: v podobě choroby! Symptom choroby je zakuklená činnost lásky a všechny nemoci jsou pozměněnou formou lásky.

Nuže, teď to věděli, třebaže to všichni jaksepatří neocenili! Sálem proběhl vzdech a státní zástupce Paravant přikývl významně na souhlas, zatím co doktor Krokowski pokračoval v rozvíjení své these. Hans Castorp svěsil hlavu, aby promyslil, co slyšel, a poznal, rozumí-li tomu. Ale byl v podobných myšlenkových pochodech necvičený a po té neosvěžující procházce rozptýlený a neschopný příliš myslit, a jeho pozornost počala ihned zase těkat jinam a byla záhy upoutána pohledem na šíji a paži paní Chauchatové, na paži pozdviženou a dozadu ohnutou, která těsně před Hansovýma očima odspodu podpírala zapletené vlasy.

Bylo skličující mít tu ruku tak těsně před očima – Hans na ni chtěj nechtěj musil hledět, musil ji zkoumat se všemi jejími chybami a lidskými nedostatky, tak jako by ji měl pod zvětšovacím sklem. Ne, nebyla ani trochu aristokratická, tato příliš silná ruka školačky s nehty jen halabala zastřiženými – Hans si ani nebyl jist, je-li na kloubech prstů úplně čistá, a podél nehtů byla kůže nepochybně okousaná. Hans Castorp se ušklíbl, jeho oči však na ruce paní Chauchatové ulpěly a myslí mu prošlehla nejasná, neurčitá vzpomínka na to, co doktor Krokowski řekl o měšťáckém odporování, které se staví lásce v cestu… Krásnější byla paže, ta paže měkce ohnutá za hlavu a skoro nezahalená, neboť rukáv byl z tenčí látky než blůza – z lehounkého, průsvitného tylu, který paži jaksi vzdušně prozařoval – kdyby nebyla zahalená, působila by bezpochyby méně svůdně. Byla útlá a zároveň plná a chladná, podle všeho chladná… Pokud šlo o tuto paži, nemohlo jistě být řeči o měšťáckém odporu…

Hans Castorp se zasnil s pohledem upřeným na paži paní Chauchatové. Jak se ženy oblékají! Ukazují to a ono ze své šíje a ňader, prozařují paže průsvitným tylem… Dělají to tak po celém světě, aby v nás vzbudily žádostivou touhu. Bože, jak je život krásný! Je krásný právě pro takové samozřejmosti, jako že se ženy svůdně oblékají – je to docela samozřejmé, zvyk tak obecný a uznávaný, že na to už nikdo ani nemyslí a všichni to nevědomky přijímají, aniž s tím dělají mnoho hluku. Ale měli bychom na to myslit, uvažoval Hans, abychom se jak náleží radovali ze života a uvědomili si, co je to za šťastné a v podstatě téměř pohádkové zařízení. Má to ovšem svůj účel, proč se ženy smějí pohádkově strojit a nás tím obšťastňovat, aniž se tím provinily proti slušnosti; jde tu o příští pokolení, o pokračování lidského rodu, ano. Ale co když je žena vnitřně nemocná, tak že se k mateřství nehodí – co potom? Má i potom smysl nosit průsvitné rukávy a vzbuzovat v mužích zvědavost na své tělo, na své uvnitř choré tělo? Ne, v takovém případě to nemá vůbec smyslu, v takovém případě by se to mělo vlastně pokládat za neslušnost a zakázat. Jestliže se muž zajímá o nemocnou ženu, není v tom dojista o nic víc rozumu než… než bylo dejme tomu v Hansově zájmu o Přibyslava Hippa. To bylo hloupé přirovnání a vzpomínka poněkud trapná. Ale dostavila se nevolána a bez jeho přičinění. Na tomto bodě ostatně snové úvahy Hansovy končily, hlavně proto, že jeho pozornost byla opět upoutána doktorem Krokowským, který nápadně zvýšil hlas. Opravdu, stál za stolkem s rozpřaženými pažemi, s hlavou nakloněnou na stranu a vypadal i přes svůj dlouhý kabát skoro jako Pán Ježíš na kříži!

Ukázalo se, že doktor Krokowski dělá na konci své přednášky velkou propagandu pro pitvu duše a vyzývá všechny s otevřenou náručí, aby k němu přišli. Přijďtež ke mně, říkal jinými slovy, kdož jste nešťastni a obtíženi! A nikterak se netajil přesvědčením, že všichni bez výjimky jsou nešťastní a obtížení. Mluvil o tajném utrpení, o studu a soužení, o osvobozujícím účinku analysy; doporučoval prosvětlovat podvědomí, nabádal, že je třeba proměnit nemoc opět v onen známý afekt, vyzýval, aby v něho měli důvěru, sliboval uzdravení. Pak paže spustil, narovnal hlavu, sebral knihy a papíry, z kterých si při přednášce vypomáhal, a tiskna levou rukou balíček k rameni, docela jako učitel, odešel se vztyčenou hlavou krytou promenádou.

Všichni vstali, odsunovali židle a postupovali pomalu k témuž východu, kterým odešel lékař. Vypadalo to, jako by se za ním se všech stran, váhavě sice, ale bez vůle, soustředěně hrnuli v jednomyslném omámení jako myši za krysařem. Hans Castorp zůstal v proudu stát, opíraje se rukou o lenoch židle. Já tu jsem jen na návštěvě, pomyslil si; jsem zdráv, nepřicházím, bohudík, v úvahu, a příští přednášku už zde nebudu. Viděl vycházet paní Chauchatovou, plíživě, s hlavou dopředu nachýlenou. Zdalipak se dá i ona pitvat? pomyslil si a srdce se mu rozbušilo… Přitom si nevšiml, že Joachim se k němu mezi židlemi prodírá, a škubl sebou nervosně, když ho bratranec oslovil.

„Přišels zrovna na poslední chvíli,“ mínil Joachim. „Byls daleko? Jaká byla procházka?“

„Hezká,“ odpověděl Hans Castorp. „Ano, byl jsem dost daleko. Ale musím se přiznat, že mi to neposloužilo, jak jsem si myslil. Bylo to asi předčasné, anebo to vůbec byla chyba. Prozatím to nebudu opakovat.“

Joachim se neptal, jestli se mu přednáška líbila, a Hans se o ní nevyslovil. A jako by se mlčky byli dohodli, nezmínili se o přednášce doktora Krokowského ani nikdy později.

Pochyby a úvahy

V úterý byl tomu tedy týden, co náš hrdina meškal „nahoře“, a když se ráno vrátil z procházky, našel ve svém pokoji účet, první týdenní účet, bezvadně vyhotovenou obchodní listinu, zalepenou v zelenavé obálce s ilustrovaným záhlavím (budova Berghofu byla tam překrásně zobrazena), vlevo po straně vyšperkovanou úzkým sloupečkem citátů z prospektů, v nichž byla zmínka také o „psychickém ošetření podle nejmodernějších zásad“. Krasopisně vypsané položky představovaly skoro přesně sto osmdesát franků a to: denní pense, k níž se počítalo i lékařské ošetření, činila 12 franků denně, za pokoj se počítalo osm franků denně, 20 franků „vstupného“, 10 franků za desinfekci; a menší položky za prádlo, pivo a víno, které první den vypili k večeři, zaokrouhlovaly číslici.

Hans Castorp neshledal v účtu závady, když s Joachimem přepočítávali součet. „Lékařského ošetření nepoužívám,“ pravil, „ale to je moje věc; je započítáno do pense a nemohu žádat, aby je odečetli, to nejde. Při desinfekci se řízli, k vykouření Američanky nemohli spotřebovat H2CO za deset franků. Ale celkem vzato se mi to zdá spíše laciné než drahé, vzhledem k tomu, co člověku poskytují.“ Před druhou snídaní zašli na „ředitelství“ účet zaplatit.

„Ředitelství“ bylo v přízemku; šlo-li se na druhé straně proti hale chodbou kolem šatny a podél kuchyňských a přípravných místností, nebylo možno zmýlit se ve dveřích a kromě toho byly označeny porculánovým štítkem. Hans Castorp tam se zájmem nabyl jakési představy o obchodním ústředí ústavní správy. Byla to opravdová malá obchodní kancelář; pracovala tam slečna na stroji a tři mužské síly. Seděli skloněni nad svými pulty, kdežto ve vedlejší místnosti úřadoval nějaký pán vznešenějšího vzhledu, cosi jako šéf nebo ředitel, u samostatného stolu, a vrhl přes brýle na klienty jen chladný, věcný, pátravý pohled. Zatím co u pokladny vyřizovali účet, měnili bankovku, přijímali peníze a potvrzovali příjem, zachovávali bratranci vážný, skromný, mlčelivý, ba podřízený postoj jako mladí Němci, kteří úctu k úřadům, k úřadovně přenášejí na pisárnu a služební místnost; ale venku, na cestě k snídani a také později během dne si leccos povídali o správě ústavu Berghof, při čemž Joachim, jako usedlík a člověk s poměry obeznámený, odpovídal na bratrancovy otázky.

Dvorní rada Behrens nebyl majitelem a vlastníkem ústavu – ač se tak na první pohled mohlo zdát. Nad ním a za ním stály neviditelné mocnosti, které se projevovaly do jisté míry právě jen v podobě té kanceláře: dozorčí správní rada, akciová společnost, o jejíž členství je prý co stát, neboť podle Joachimova hodnověrného tvrzení vyplácí svým členům ročně tučné dividendy, přestože lékaři mají vysoké platy a že společnost se řídí nejliberálnějšími hospodářskými zásadami. Dvorní rada není tedy samostatný muž, není nic víc než agent, funkcionář, příbuzný vyšších mocí, ovšem funkcionář nejvyšší a nejpřednější, duše celého podniku, a jeho vliv rozhoduje u celé ústavní organisace, nevyjímajíc intendanci, i když je samozřejmě jako vedoucí lékař nad každou práci obchodního rázu povznesen. Pochází ze severozápadního Německa a dostal se, jak je všeobecně známo, na toto místo proti svému úmyslu a životnímu plánu před lety přes svou ženu, jejíž pozůstatky dávno už ve svém klíně chová hřbitov ve „vsi“ – ten malebný hřbitůvek „vsi“ Davosu na pravém svahu, tam dál vzadu, kde začíná údolí. Podle fotografií rozestavených všude v služebním bytě dvorního rady i podle olejových podobizen, rozvěšených po stěnách a zhotovených jeho vlastní milující rukou, byla jeho choť zjev neobyčejně líbezný, byť asthenický. Když mu darovala dvě děti, syna a dceru, bylo její lehké, horečkami zachvácené tělo vysláno sem, do našich krajin, a za několik měsíců byl stravující proces dokonán. Lidé říkají, že ji Behrens zbožňoval a že ho tato rána zasáhla tak hluboce, že upadl na čas do trudnomyslnosti a podivínství a vzbuzoval na ulicích pozornost pochichtáváním, posunkováním a samomluvou. Nevrátil se už do svého původního životního kruhu, nýbrž zůstal, kde byl; také jistě proto, že se nechtěl odloučit od ženina hrobu; ale rozhodující nebyl snad ani tento sentimentální důvod, jako spíše ta okolnost, že on sám tělesně sešel a že sem podle vlastního vědeckého názoru vlastně patřil. I usadil se tu jako jeden z lékařů, kteří jsou druhy v utrpení těm, na jichž pobyt dozírají; ne jako lékaři, kteří, jsouce sami na chorobě nezávislí, jí vzdorují a potírají ji se stanoviska osobní neporušenosti, nýbrž jako ti, kdož jsou jí sami poznamenáni – zvláštní, ale nikterak ojedinělý případ, který má nepochybně své přednosti i vady. Kamarádství mezi lékařem a pacientem lze jen vítat a je pochopitelno, že pouze trpící může být trpícím vůdcem a uzdravitelem. Ale je možno, aby někdo vpravdě ovládal moc, jejímž otrokem sám je? Může osvobozovat ten, kdo sám je poroben? Nemocný lékař je pro prostý cit paradoxem, zjevem problematickým. Není tomu spíše tak, že rozumové vědomosti o chorobě se zkušeností ani tak neobohacují a neupevňují jako spíš matou a zatemňují? Nemocný lékař nehledí chorobě do očí jako přímý soupeř, je zaujatý a jako strana ne docela jednoznačný; a musíme se se vší možnou opatrností ptát, může-li mít lékař náležející do obce nemocných takový zájem o uzdravení anebo jen o uchování ostatních lidí jako člověk zdravý…

O těchto pochybách a úvahách se po svém způsobu rozhovořil Hans Castorp, když mluvili s Joachimem o Berghofu a jeho lékařském řediteli, ale Joachim namítal, že se přece vůbec určitě neví, je-li dvorní rada Behrens ještě dnes pacientem – patrně je už dávno zdráv. Je tomu už dávno, co zde zahájil praxi – nejprve ji vykonával nějaký čas na vlastní pěst a získal si značné jméno jako jemný znalec poslechu a spolehlivý operatér plic. Pak si ho zajistil Berghof, ústav, s kterým byl nyní už téměř deset let tak těsně srostlý… Vzadu na konci severozápadního křídla je jeho byt (doktor Krokowski bydlí nedaleko od něho) a ta stará šlechtická dáma, vrchní sestra, o níž se Settembrini s takovým posměchem vyjadřuje a kterou Hans doposud jen zběžně zahlédl, mu vede ovdovělou domácnost. Jinak je dvorní rada docela sám, jeho syn studuje po německých universitách, dceru má už vdanou za nějakého advokáta ve francouzské části Švýcarska. Někdy o prázdninách přijede sem mladý Behrens, jak už se to jednou stalo za Joachimova pobytu, to prý bývají dámy z celého ústavu ve velkém napětí, jejich teplota stoupá, dochází k žárlivým výbuchům a k hádkám v lehárně a vzrůstá nával k audiencím doktora Krokowského…

Asistent měl pro svou privátní ordinaci svůj vlastní pokoj, který byl, stejně jako velká ordinace, laboratoř, operační sál a roentgenová komora v dobře osvětleném podzemí ústavní budovy. Říkáme v podzemí, protože kamenné schůdky, které tam z přízemí vedly, skutečně přispívaly k zdání, že člověk sestupuje do sklepa – ale byl to klam. Za prvé totiž ležely tyto sklepní místnosti dosti vysoko, za druhé však byla celá budova Berghofu postavena na srázném pozemku na kopci a „sklepní místnosti“ měly vyhlídku dopředu, do zahrady a do údolí; na tyto okolnosti se pro schůdky zapomínalo. Člověk měl dojem, že po nich sestupuje pod zem, ale dole byl pořád ještě v přízemí anebo jen nepatrný kousek pod ním. Hansu Castorpovi to připadalo žertovné, když jednou odpoledne doprovázel bratrance, který se měl dát lázeňským zvážit, „dolů“ do těchto podzemních sfér. Panovala tam klinická čistota a jas; všechno bylo bílé, dveře svítily bílým lakem, i ty k přijímacímu pokoji doktora Krokowského, na nichž byla rýsováčkem přibita visitka s učencovým jménem a k nimž vedly ještě dva stupínky z chodby, takže místnost za dveřmi měla podzemní ráz. Tyto dveře byly od schodů vpravo, na konci chodby; je zejména si Hans Castorp prohlížel, když se, čekaje na Joachima, procházel po chodbě. Viděl z nich vycházet dámu, která přijela teprve nedávno a jejíž jméno dosud neznal, malé a drobné postavy s kudrnami na čele a se zlatými náušnicemi. Když vystupovala po těch dvou schodech, hluboko se shýbla zvedajíc si sukni a druhou malou ručkou, pokrytou prsteny, tiskla k ústům kapesníček a přes něj zírala ze svého shýbnutého postoje velkýma,

bledýma, poplašenýma očima do prázdna. Tak pospíchala, šustíc spodničkou, malými krůčky ke schodišti; najednou se zastavila, jako by se na něco rozpomínala, znovu se cupitavě rozběhla a zmizela na schodišti, stále skloněná, kapesníček u úst.

Když otevřela dveře, bylo za ní mnohem víc tma než venku na bílé chodbě: klinický jas těchto podzemních prostor zřejmě až tam dovnitř nevnikal. V analytickém kabinetě doktora Krokowského panoval – pokud Hans Castorp zahlédl – tlumený přísvit, hluboké šero.

Rozhovory u stolu

U tabule v pestré jídelně pociťoval Hans Castorp jisté rozpaky, protože mu z procházky, na kterou se vydal na vlastní pěst, zbyla dědečkova třaslavost hlavy – a zrovna u stolu se vždy téměř pravidelně dostavila a nedala se přemoci a jen těžko zakrýt. Kromě důstojné opory pro bradu, s kterou si trvale nemohl vypomáhat, vymýšlel si různé prostředky na zamaskování své slabosti – udržoval na příklad hlavu ustavičně v pohybu, konversuje napravo a nalevo, anebo tiskl – nesa k ústům polévkovou lžíci – levé předloktí pevně na stůl, aby dodal svému držení pevnosti; také opíral v přestávkách mezi jednotlivými jídly lokty o stůl a podpíral hlavu rukou, třebaže to byla – podle jeho vlastního názoru – klackovitost, která prošla jedině v nevázané společnosti pacientů. Všechno to mu bylo velmi na obtíž a málem mu to docela zprotivilo společnou tabuli, o kterou jinak stál, protože přinášela různá napětí a lecjakou podívanou.

Ale věc byla taková – a Hans Castorp si toho byl také dobře vědom – že tento hanlivý zjev, s kterým se potýkal, nebyl jen původu tělesného a důsledkem zdejšího vzduchu a aklimatisačních potíží, nýbrž souvisel přímo s výrazem vnitřního vzrušení a s napětím a s podívanou, jež se mu u stolu naskýtaly.

Paní Chauchatová přicházela ke stolu skoro vždy pozdě, a než přišla, Hans seděl a nemohl nohy pod stolem udržet v klidu, protože čekal na zařinčení a bouchnutí skleněných dveří, kterým byl její příchod naprosto nutně provázen, a věděl, že sebou škubne a že mu ustydne tvář, což se také pravidelně stávalo. Z počátku vždycky jen trhl rozezleně hlavou a provázel nedbalou opozdilkyni zlostnými pohledy až k jejímu místu u „jemného ruského stolu“, ba často i polohlasitě zanadával a poslal za ní mezi zuby slůvko plné rozhořčení. Teď to už nedělal, jen schýlil hlavu nad talíř a kousal se do rtů, nebo obrátil hlavu schválně na druhou stranu; připadalo mu, že už mu nepřísluší se zlobit, že už nemá tak docela právo kárat, že je spoluviníkem při tomto pohoršení a odpovědný za ně před ostatními, zkrátka a dobře styděl se, ale bylo by nepřesné, kdybychom řekli, že se styděl za paní Chauchatovou, nikoliv, on se styděl za sebe, styděl se před lidmi – což si ostatně mohl uspořit, neboť v sále se o nezpůsob paní Chauchatové ani o Hansův stud nikdo nestaral, vyjma snad jeho sousedku po pravici, učitelku slečnu Engelhartovou.

Ta ubohoučká bytost totiž pochopila, že se v Hansovi Castorpovi vlivem jeho citlivosti k bouchání dveří vyvinul vůči Rusce jakýsi citový vztah, pochopila, že na charakteru takového vztahu pramálo záleží, jen když vůbec existuje, pochopila, že konec konců jeho předstíraná lhostejnost – lhostejnost velmi špatně předstíraná, neboť se mu nedostávalo hereckého nadání i cviku v přetvářce – neznamená oslabení vztahu, nýbrž zesílení a jakousi vyšší fázi. Bez nároků a nadějí pro svou vlastní osobu rozplývala se slečna Engelhartová v stálých nesobeckých nadšených chválách paní Chauchatové – a nejpodivnější na celé věci bylo, že Hans velmi dobře prohlédl, ač ne hned, její podněcování a že ho její ponoukání dokonce odpuzovalo, aniž ovšem byl proto méně povolný dávat jím na sebe působit a nechat se jím mámit.

„Bum-ho!“ řekla stará panna. „To je ona. Netřeba ani vzhlédnout a hned víme, že přišla. No, ovšem, tamhle jde – a jak rozkošně kráčí – plíží se jako kočička k misce s mlékem! Kdybyste si mohl sednout na mé místo, abyste ji mohl tak pohodlně a nenuceně pozorovat jako já. Chápu, že se po ní nemůžete neustále ohlížet – bůhví, co by si nepomyslela, kdyby to zpozorovala… Teď pozdravuje svou společnost… Měl byste se tam přece jednou podívat, věřte, pohled na ni člověka přímo osvěží. Když se tak usmívá a hovoří, jako právě teď, naskočí jí v jedné tváři důlek, ale ne po každé, jenom když chce. To je žena-zlatoušek, rozhýčkané stvoření, proto je taková nedbalá. Takové lidi musíme mít rádi, ať chceme nebo nechceme, i když se na ně hněváme pro jejich nedbalost, znamená náš hněv jen o vydražďující půvab víc, tím více jsme jim nakloněni, je to takový obšťastňující pocit, hněvat se, a musit přesto milovat…“

Takhle a podobně učitelka s rukou u úst, aby to druzí neslyšeli, šeptem za opřenou rukou mluvila, zatím co pýřivý ruměnec na jejích staropanenských tvářích svědčil o nadprůměrné tělesné teplotě, a její rozkošnické řeči vnikaly ubohému Hansovi Castorpovi až do krve a morku. Určitá nesamostatnost vzbudila v něm potřebu, aby ho někdo třetí ujistil, že paní Chauchatová je žena okouzlující; kromě toho chtěl být náš mladý muž zvenčí podněcován k tomu, aby se oddal pocitům, kterým se jeho rozum i svědomí stavěly rušivě na odpor.

Tyto řeči se ostatně ukázaly málo plodnými po stránce věcné, protože slečna Engelhartová při nejlepší vůli nemohla Hansovi o paní Chauchatové říci nic bližšího, nevěděla o ní o nic víc než kdokoliv v sanatoriu; neznala ji a nemohla se ani pochlubit nějakou známostí, kterou by s ní měla společnou; jediná věc, která ji mohla v Hansových očích poněkud povznést, byla okolnost, že pocházela z Královce – tedy nepříliš daleko od ruských hranic – a že uměla trochu rusky. – Byly to okolnosti hodně nedostatečné, nicméně Hans Castorp byl ochoten spatřovat v nich jakési osobní, byť i vzdálenější vztahy k paní Chauchatové.

„Nenosí prsten,“ řekl jednou. „Vidím, že nemá snubní prsten. Jak to? Je přece vdaná, říkala jste?“

Učitelka upadla do rozpaků, jako by ji byl zahnal do úzkých a ona se musila vymlouvat. Tak velice se cítila za paní Chauchatovou odpovědnou.

„Nesmíte to tak přísně brát,“ pravila. „Určitě je vdaná. O tom není pochybnosti. Neříká si ,paní, jen aby si dodala větší vážnosti, jak to dělávají slečny z ciziny, jsou-li už poněkud v letech, ale my všichni víme, že má opravdu tam někde v Rusku muže, to zde ví každý. Rodné jméno má jiné, ruské, nikoliv francouzské, na -anov nebo -ukov, znala jsem je, ale zase jsem je zapomněla; přejete-li si, pozeptám se na to; je tu jistě několik lidí, kteří to jméno znají. Prsten? Ne, nenosí prsten, také jsem si toho už všimla, božíčku, možná že jí nesluší, že jí dělá moc širokou ruku. Anebo jí připadá měšťácké nosit prsten, takový hladký kroužek… k tomu už jen svazek klíčů k pasu… ne, na to je jistě příliš velkorysá… Znám to, ruské ženy mají v sobě všechny cosi volného a velkorysého. Kromě toho působí prsten odmítavě a střízlivě, řekla bych, že je to přece jen symbol poddanství a dělá z ženy učiněnou klášternici, netýkavku. Pranic se nedivím, že to není ve stylu paní Chauchatové… Žena tak rozkošná, v rozkvětu let… Patrně nemá příčiny ani chuti, aby každému muži, kterému podá ruku, dala zároveň hned pocítit svůj manželský závazek…“

Milý bože, jak se jí ta učitelka zastávala! Hans Castorp jí pohlédl zděšeně do očí, ale ona vzdorovala jeho pohledu s divokými rozpaky. Pak oba chvíli mlčeli, aby si odpočinuli. Hans Castorp jedl a přemáhal třaslavost hlavy. Konečně řekl:

„A co její muž? Což se o ni vůbec nestará? Nikdy ji tady nenavštěvuje? Čím vlastně je?“

„Úředníkem. Ruským administračním úředníkem v kterési odlehlé gubernii, v Dagestanu, víte, to je na východ od Kavkazu, tam byl přeložen. Ne, vždyť vám říkám, že ho tady ještě nikdo neviděl. A ona je zde přece už zase třetí měsíc,“

„Není zde tedy po prvé?“

„Ne, už po třetí. Mezitím bývá zase někde jinde, na podobných místech. – Naopak; ona někdy jede za ním, ne často, tak jednou za rok – na krátkou dobu. Může se říci, že žijí odloučeně a ona ho někdy navštíví.“

„No, když je nemocná…“

„Nemocná ovšem je. Ale ne tak. Ne tak vážně, aby ustavičně musila žít v sanatoriu a odloučena od muže. To má jistě ještě jiné důvody. Tady se všeobecně předpokládá, že to má ještě jiné důvody. Možná že se jí v Dagestanu za Kavkazem nelíbí, v takové divoké, odlehlé končině, to by konečně nebyl žádný div. Ale ten muž musí mít také vinu na tom, že se jí u něho zhola nic nelíbí. Má sice francouzské jméno, ale je přece jen ruským úředníkem, a to jsou surovci, věřte mi! Viděla jsem jednou takového ruského úředníka, měl licousy v barvě železa a rudý obličej… Všichni jsou hrozní úplatkáři a všichni pijí tu vodku, kořalku… dají si maličkost k jídlu, aby se neřeklo, pár nakládaných hříbků nebo kousek jesetera, a k tomu pijí – jako duhy! Tomu pak říkají přesnídávka…“

„Vy svádíte všechno na něho,“ řekl Hans Castorp. „Kdož ví, není-li to třeba její vina, že spolu dobře nežijí. Člověk musí být spravedlivý. Když se tak na ni dívám a vzpomenu si na ten nezpůsob s boucháním dveří… nepokládám ji za anděla, nemějte mi za zlé, nedal bych za ni… Ale vy nejste nestranná, jste pro ni zaujata, nadržujete jí…“

Takhle si počínal. S chytrostí, jež mu jinak byla cizí, snažil se vzbudit zdání, že učitelčino horování pro paní Chauchatovou není tím, čím, jak dobře věděl, ve skutečnosti bylo, nýbrž samostatným žertovným zjevem, kterým on, nezávislý Hans Castorp, může s chladným a humoristickým odstupem starou pannu škádlit. A ježto si byl jist, že jeho pomocnice v nouzi si toto smělé překroucení nechá líbit a nebude je vyvracet, nevydával se tím v nebezpečí.

„Dobré jitro!“ pozdravil ji. „Spala jste dobře? Zdálo se vám o vaší krásné Mince?… Jak se rdíte, když se o ní jen zmíním! Jste do ní zblázněná, jen nezapírejte!“

A učitelka, která se vskutku začervenala a sklonila hluboko nad talíř, zašeptala z levého koutku úst:

„Fuj, pane Castorpe! Není od vás hezké, že mne svými narážkami uvádíte takhle do rozpaků. Vždyť si toho každý všimne, že na ni máme spadeno a že mi říkáte věci, nad nimiž se musím rdít…“

Bylo to zvláštní, co ti dva sousedé tropili. Oba věděli, že dvojnásobně, trojnásobně lžou, že Hans Castorp škádlí učitelku s paní Chauchatovou jen proto, aby o ní mohl mluvit, při tom však pociťoval jakousi druhotnou a chorobnou rozkoš, mohl-li o tom se starou pannou žertovat – a ta zase pro svou osobu na to přistoupila: za prvé z důvodů kuplířských, za druhé proto, že se kvůli mladému muži skutečně do paní Chauchatové trochu zakoukala, a konečně proto, že uboze využívala příležitosti a že jí bylo vhod, když ji škádlil a sváděl k červenání. Oba to o sobě i o tom druhém věděli, věděli také, že druhý to o sobě a o tom druhém ví, a všechno to bylo zamotané a necudné. Ale třebaže měl Hans Castorp jinak odpor a hnus k věcem zamotaným a necudným a cítil se i tentokráte zhnusen, přece jen se v tom kalném živlu šplouchal dál, říkaje si na uklidněnou, že je tady jen na návštěvě a že co nevidět odjede. S vyumělkovanou věcností posuzoval zevnějšek „nedbalé“ paní, shledal, že zpředu vypadá rozhodně mladší a hezčí než z profilu, že její oči leží příliš daleko od sebe, že se hrbí, ale její paže že jsou krásné a „měkce formované“. A zatím co to říkal, snažil se zakrýt třaslavost hlavy, při čemž mu však neušlo, že učitelka jeho marnou námahu pozoruje, ba s největším odporem zpozoroval, že i jí se třese hlava. Nazval-li paní Chauchatovou „krásnou Minkou“, nebylo to nic jiného než chytrá politika, neboť se mohl ptát dál:

„Říkám ,Minka‘, ale jak se vlastně křestním jménem jmenuje? Jste do ní tak zamilována, jistě znáte její jméno!“

Učitelka uvažovala.

„Počkejte, vím to,“ pravila. „Věděla jsem to. Nejmenuje se Taťána? Ne, Taťána ne, ani Nataša. Nataša Chauchatová? Ne, tak jsem to neslyšela. Už vím! Jmenuje se Avdoťa. Anebo nějak podobně. Protože Katěnka nebo Ninočka se určitě nejmenuje. Opravdu, zapomněla jsem to. Ale snadno se to dovím, záleží-li vám na tom.“

Opravdu, druhého dne to věděla. Pronesla to jméno u oběda, když bouchly dveře. Paní Chauchatová se jmenovala Klaudie.

Hans Castorp hned neporozuměl. Dal si jméno několikrát opakovat a slabikovat, než je pochopil. Pak je sám několikrát opakoval, pohlížeje zarudlýma očima na paní Chauchatovou a zkoušeje jaksi, zdali se jméno k ní hodí.

„Klaudie,“ řekl konečně, „ano, to by šlo, to se k ní docela dobře hodí.“ Netajil se radostí nad tímto intimním poznatkem a od té chvíle mluvil vždy už jen o Klaudii, když se o paní Chauchatové zmiňoval. „Vaše Klaudie válí kuličky z chleba. Teď jsem to zahlédl. To není zrovna slušné…“ – „Přijde na to, kdo to dělá,“ odpověděla učitelka. „Klaudii to sluší.“

Ano, tabule v jídelně o sedmi stolech byly Hansovou největší rozkoší. Litoval, skončila-li se jedna, útěchou však mu bylo, že zakratičko, za dvě nebo dvě a půl hodiny, bude zde sedět znovu, a když tam potom seděl, zdálo se mu, že odtud nikdy nevstal. Co bylo mezi tím? Nic. Krátká procházka k potoku nebo do anglické čtvrti, trochu odpočinku na lehátku. To nebylo žádné vážné přerušení, žádná vážná překážka. Jinak by bylo, kdyby se mezi ně položily nějaké starosti, nějaká práce, které by v duchu tak lehce nepřešel a nepominul. Ale nic takového v denním rozvrhu Berghofu, tak moudře uspořádaném, nebylo. Vstal-li Hans Castorp od společné tabule, mohl se ihned zase těšit na další – pokud ovšem slůvko „těšit se“ je pravým, a nikoliv příliš lehkým, veselým, prostým a obyčejným výrazem pro onen druh očekávání, s kterým hleděl setkání s nemocnou paní Chauchatovou vstříc. Možná že čtenář je nakloněn spojovat s osobou Hanse Castorpa a jeho vnitřním životem jen takové zábavné a obyčejné výrazy a pokládá je za vhodné a přípustné; my nicméně připomínáme, že se Hans jako rozumný, svědomitý mladý muž nemohl na blízkost paní Chauchatové prostě „těšit“, a protože my to musíme vědět, tvrdíme, že by toto slůvko s pokrčením ramenou zavrhl, kdyby mu je někdo nabídl.

Ano, ohrnoval nos nad jistými výrazovými prostředky – to je podrobnost stojící za zmínku. Chodil si po sanatoriu a prozpěvoval si, zatím co mu tváře žhnuly v suché horečce, zpíval si pro sebe, neboť byl v musikálním a sensitivním rozpoložení. Broukal si písničku, kterou slyšel kdysi bůhvíkde ve společnosti nebo na dobročinném koncertě zpívat slabým sopránovým hláskem a kterou teď v sobě našel – takový sladký nesmysl, který začínal:

Jak tvé slovo udiví často přesladce,

a chtěl právě doplnit:

když s tvých rtů se tiše schví mně až do srdce –

ale najednou pokrčil rameny, řekl „směšné“ a zapudil písničku jako nevkusnou a titěrnou – zapudil ji s jistou dávkou přísnosti a melancholie. V takové vroucí písničce může snad nalézt uspokojení a zalíbení mladý muž, který, jak se říká, „daroval své srdce“ dovoleným, pokojným, nadějným způsobem nějaké zdravé husičce dole v nížině a oddává se svým dovoleným, nadějným a rozumným pocitům. Pro něho a pro jeho poměr k paní Chauchatové – slovo „poměr“ jde na jeho účet, odmítáme jakoukoliv odpovědnost – se taková básnička rozhodně nehodí; leže na lehátku pronesl o tom svůj estetický úsudek: „hloupost“! a přestal v půli, ohrnuje nos, třebaže neměl nic lepšího, čím by takovou hloupost nahradil.

Ale jedna věc mu působila zadostučinění, když tak ležel a dával pozor na srdce, na své tělesné srdce, které kvapně a slyšitelně bušilo do ticha hlavní ležené, předepsané domácím řádem, jež vládla celým Berghofem. Bušilo tvrdošíjně a dotěrně, to srdce, jako téměř stále od té doby, co tu byl, ale Hans Castorp se už nad tím tolik nepozastavoval jako ty první dny. Teď už se nemohlo říci, že tluče na vlastní pěst, bez příčiny a bez souvislosti s duší. Souvislost tu byla, nebo ji alespoň nebylo těžké zjistit; prudké pohnutí mysli, jež mohlo značit obranu, podrobilo se dobrovolně exaltované tělesné činnosti. Stačilo, aby si Hans Castorp jen vzpomněl na paní Chauchatovou – a on na ni vzpomínal – a měl k tlučení srdce náležitý pocit.

Vzrůstající úzkost. Dva dědové a jízda člunem za soumraku

Počasí bylo pod psa – v tom směru neměl Hans Castorp štěstí za svého letmého pobytu v těchto krajinách. Nepadal sice sníh, zato celé dny hustě a ošklivě pršelo, husté mlhy naplňovaly údolí a směšně zbytečné bouřky – neboť bylo do té míry chladno, že se musila vytápět i jídelna – vybíjely se se zdlouhavě dohřmívající ozvěnou.

„Škoda,“ prohlásil Joachim. „Myslil jsem, že si některý den po snídani uděláme výlet na Schatzalpu nebo podnikneme něco jiného. Ale zdá se, že to nepůjde. Doufejme, že se tvůj poslední týden lépe vydaří.“

Ale Hans odpověděl:

„Nevadí, netoužím po vycházkách. Ta první mi zvlášť neposloužila. Zotavím se nejlépe, když budu žít ze dne na den, bez mnoha změn. Změna je dobrá pro ty, kdož jsou tu dlouho. Nač já potřebuji změnu – se svými třemi nedělemi?“

Takové to s ním bylo, cítil se spokojen a nenudil se tam, kde byl. Choval-li nějaké naděje, mohlo mu splnění i zklamání vzejít jedině zde, a ne někde na Schatzalpě. Nuda ho netrápila: naopak začínal se bát, že konec jeho pobytu přikvačí příliš náhle. Druhý týden pokročil, co nevidět budou dvě třetiny pryč, a jakmile se načne třetí týden, už aby se pomýšlelo na balení. První osvěžení Hansova časového smyslu bylo dávno to tam; dny už začínaly letem kvapit a skutečně letěly, i když se každý jednotlivý napínal novým a novým očekáváním a zrál tichými, mlčenlivými zážitky… Ano, čas je záhadný a těžko vysvětlitelný element!

Je třeba tyto mlčenlivé prožitky, které dny Hanse Castorpa zatěžovaly a zároveň povznášely, nějak blíž označovat? Vždyť je každý zná, tyto zcela obyčejné zážitky v jejich citové nicotnosti, které by nebyly jiné, ani kdyby šlo o rozumnější a nadějnější případ, na který by se ta nevkusná písnička „Jak tvé slovo udiví – “ hodila.

Není možné, aby paní Chauchatová nebyla zpozorovala některá z vlakem, jež se od jistého stolu napínala ke stolu jejímu; a Hans měl ten bezuzdný úmysl, aby z nich zpozorovala leccos, ba pokud možná co nejvíc. Pravíme „bezuzdný“, neboť si byl velmi dobře vědom, že to nemá žádný smysl. Ale s kým je to takové, jaké to začínalo být s ním, ten chce, aby druhá strana o jeho stavu zvěděla, i když to nemá smysl a špetky rozumu v tom není. Takový je člověk.

Nuže, když se paní Chauchatová během jídla dvakrát nebo třikrát náhodou nebo pod magnetickým vlivem Hansových pohledů obrátila k jeho stolu a setkala se po každé s Hansovýma očima, pohlédla tam po čtvrté úmyslně a střetla se i tentokráte s jeho pohledem. Po páté ho sice nepřistihla přímo; nebyl zrovna na stráži. Okamžitě však pocítil, že se na něho dívá, a pohlédl jí tak horlivě vstříc, že se s úsměvem odvrátila. Ten úsměv jej naplnil nadšením i nedůvěrou. Mýlila se, jestliže ho pokládala za dětinského. Měl silně vyvinutou potřebu zjemnělosti. Po šesté, když tušil, cítil a byl vnitřní zprávou upozorněn, že paní Chauchatová se směrem k němu dívá, dělal, že si s důraznou nelibostí prohlíží uhrovitou dámu, která zrovna přistoupila k jeho stolu, aby si pohovořila s Marusjinou starou tetou, vydržel to s ocelovou pevností asi dvě až tři minuty a nepovolil, dokud si nebyl jist, že se kirgizské oči od něho odvrátily – zvláštní komedie, kterou nejenže mohla paní Chauchatová snadno prokouknout, Hans si dokonce přál, aby ji prohlédla, aby se musila nad Hansovou jemností a značným sebeovládáním zamyslit. Co se nestalo; v přestávce mezi jídlem se paní Chauchatová nedbale poobrátila a přehlížela sál. Hans Castorp byl na stráži: jejich pohledy se setkaly. Zatím co se na sebe dívají, pacientka s výrazem neurčité číhavosti a posměchu, Hans Castorp vzrušeně, ale pevně (zaťal dokonce rty a čelil jejímu pohledu) – chce jí upadnout ubrousek, a už jí klouzá s klína na zem. Ona sebou nervosně škubne a natáhne po něm ruku, zároveň však sebou trhne on, vyskočí napolo se židle a chce se slepě vrhnout přes osm metrů vzdálenosti a okolo stolu, který mezi nimi stojí, jí na pomoc, jako by to byla katastrofa, kdyby ubrousek spadl na zem… Těsně nad podlahou jej Ruska ještě zachytí. Ale z jejího schýleného postoje, jak je šikmo nakloněna nad podlahou a zamračena svírá v ruce cíp ubrousku, jsouc zřejmě dopálena, že trochu nerozumně podlehla panice, za niž mu, zdá se, dává vinu – ještě se jednou po něm poohlédne, vidí, že se vymrštil ze židle, všimne si jeho zdviženého obočí a odvrátí se s úsměvem.

Nad touto příhodou Hans až rozpustile jásal. Ale zpětný účinek se dostavil, paní Chauchatová se po celé dva dny, tedy během deseti společných tabulí, do sálu neohlédla, ba přestala se dokonce při příchodů „presentovat“, jak bývalo jejím zvykem. To bylo kruté. Ale poněvadž se toto chování nesporně vztahovalo na něho, bylo na bíledni, že mezi nimi vztah trvá, byť zatím ve formě negativní. To stačilo.

Poznal, že Joachim měl zcela pravdu, když tvrdil, že není snadné s někým se seznámit kromě sousedů u stolu. Neboť po dobu té necelé hodiny po diner, která byla zpravidla vyhrazena jakési společenské zábavě a která se většinou scvrkla na pouhých dvacet minut, sedávala paní Chauchatová uprostřed svého kroužku – náležel k němu tichý doktor Blumenkohl, pán s vpadlým hrudníkem, ta veselá, vlasatá dívka, mládenec s pokleslými rameny – v pozadí malého salonu, který byl, jak se zdálo, vyhrazen pro „jemný ruský stůl“. Kromě toho pobízel Joachim po každé k odchodu, aby, jak říkával, nezkracovali večerní leženou, a snad ještě i z jiných dietetických důvodů, o nichž se nezmiňoval, ale které Hans Castorp respektoval. Nařkli jsme ho z bezuzdnosti, ale ať měl jakákoliv přání, o to, aby se s paní Chauchatovou seznámil, nikdy neusiloval a souhlasil celkem s okolnostmi, které se tomuto seznámení stavěly na odpor. Onen neurčitý, napjatý vztah mezi ním a Ruskou, vyvolaný jejich pohledy a chováním, byl nespolečenského rázu, nezavazoval k ničemu a nesměl k ničemu zavazovat. Naopak se k němu moc dobře hodilo určité společenské odmítání s jeho strany a okolnost, že mu při pomyšlení na „Klaudii“ buší srdce, zdaleka nestačila k tomu, aby ve vnukovi Hanse Lorenze Castorpa zviklala přesvědčení, že ve skutečnosti, to jest kromě těchto tajných vztahů, nesmí nic mít s touto cizinkou, která žije odloučeně od muže v různých lázeňských místech, která nemá snubní prsten, která se hrbí, bouchá dveřmi, u stolu dělá kuličky z chleba a podle všeho si kouše nehty – že jeho a její existenci dělí hluboké propasti a že by s ní před žádnou uznávanou kritikou neobstál. Abychom byli spravedliví, Hans neměl žádnou osobní pýchu; měl však na čele i kolem očí ospale hledících vepsánu všeobecnější a zdaleka odvozovanou hrdost, jíž se při pohledu na bytost a existenci paní Chauchatové nemohl zbýt. Je zvláštní, že si tento pocit dalekosáhlé převahy uvědomil – po prvé vlastně – až jednoho dne, když zaslechl, jda kolem, že paní Chauchatová mluví německy – stála po obědě v jídelně, obě ruce zabořeny do kapes svetru, a snažila se s jinou pacientkou, patrně družkou se společné lehárny, způsobem ostatně roztomilým, mluvit německy, Hansovou mateřštinou, jak Hans pojednou s pýchou předtím nikdy nepoznanou pocítil – ačkoliv byl současně ochoten obětovat tuto pýchu nadšenému okouzlení, které v něm její půvabné lámání a pitvoření slov vyvolávalo.

Hans Castorp zkrátka spatřoval v svém mlčenlivém poměru k nedbalé člence „těch nahoře“ pouhé prázdninové dobrodružství, které si naprosto nesmělo dělat nároky na schválení tribunálem rozumu – jeho vlastního, rozumného svědomí – zejména proto ne, že paní Chauchatová byla nemocná, malátná, horečná a vnitřně červivá, kterážto okolnost úzce souvisela s dvojsmyslností její existence a přispívala hlavně k Hansovým opatrnickým a zdrželivým pocitům… Ne, ani mu nenapadlo, aby usiloval o skutečné seznámení, a pokud běželo o to ostatní, to bez následků skončí chtěj nechtěj samo za půl druhého týdne, jakmile Hans nastoupí praxi u firmy Tunder a spol.

Prozatím ovšem to s ním bylo takové, že začínal pokládat ono napětí a hnutí mysli, splnění tužeb i zklamání, jež mu vyrůstaly z jeho něžného vztahu k nemocné, za vlastní smysl a obsah prázdninového pobytu, že žil jen jim a činil svou náladu závislou na nich. Okolnosti podporovaly tyto vztahy co nejblahovolněji, neboť hosté žili pospolu v omezeném prostoru pod pevným domácím řádem, jímž byli všichni spoutáni, a i když paní Chauchatová bydlila v jiném poschodí – v prvním – (mimochodem – k ležené chodila, jak Hans Castorp od učitelky slyšel, do společné lehárny na střeše, ve které onehdy kapitán Miklosich vypjal světlo), byla přece jen už těmi pěti společnými tabulemi, ale i jinak ještě dána skoro na každém kroku od rána do večera možnost, ba nevyhnutelná nutnost setkání. A to, jakož i všechno ostatní, naprostý nedostatek starostí a jakékoliv práce, připadalo Hansu Castorpovi báječné, ačkoliv v tom bylo zároveň i cosi tísnivého, být zamčen s touto příznivou nejistotou.

Ale sám tomu ještě trochu napomáhal, zapřáhl rozum a počítal, jak by své štěstí zdokonalil. Protože paní Chauchatová obvykle chodila ke stolu pozdě, snažil se také chodit pozdě, tak aby ji cestou potkal. Omeškával se při toaletě, nebýval hotov, když Joachim pro něho přišel, a posílal ho napřed s podotknutím, že přijde hned. Poslouchaje hlasu svého instinktu, vyčkal jistého okamžiku, který mu připadal pravý, a spěchal do prvního patra; odtud pak nešel po týchž schodech dál, nýbrž prošel skoro celou chodbu k druhému schodišti, které bylo blizoučko dveří, jež mu byly dávno povědomé; byly to dveře číslo 7. Na této cestě chodbou, od schodiště k schodišti, skýtal – abychom tak řekli – každý krok naději – vždyť se ty známé dveře mohly každým okamžikem otevřít – a vskutku se tak nejednou stalo: dveře lomozně bouchly za zády paní Chauchatové, která oproti tomu sama nehlučně vyšla a nehlučně zamířila ke schodišti… Šla před ním – rukou si podepírala vlasy – nebo naopak Hans kráčel před ní a cítil její pohled v zádech, údy mu při tom trnuly a po zádech mu přebíhal mráz; aby si však před ní dodal významu, dělal, že o ní neví, že vede svůj vlastní, zcela nezávislý život – vnořil ruce do kapes u kabátu, nakrucoval zbytečně ramena nebo prudce pokašlával a bouchal se přitom rukou do prsou – a to všechno jen proto, aby jí dal najevo lhostejnost.

Dvakrát hnal tuto prohnanost ještě dál. Když už seděl u stolu, zvolal pojednou zaraženě a pohoršeně, hledaje oběma rukama v kapsách: „Tak! Zapomněl jsem kapesník! Abych šel ještě jednou nahoru!“ – A šel – aby Klaudie a on se potkali, což je zase přece něco jiného, nebezpečnějšího a dráždivějšího, než když jde ona před ním nebo za ním. Při prvním takovém manévru si ho Klaudie sice z určité vzdálenosti od hlavy k patě změřila pohledem dosti bezohledným a málo stydlivým, ale potom, když přišla blíž, lhostejně se odvrátila a přešla kolem něho, jako by výsledek bližšího setkání nestál za podívanou. Ale po druhé na něho pohlédla, a nejen z dálky – zírala na něho po celý ten čas, co se míjeli, pohlédla mu pevně a dokonce trochu chmurně do očí a ještě se za ním otočila – chudáka Hanse to zasáhlo až do ledví. Nemusíme ho ostatně litovat, vždyť tomu sám chtěl a sám se o to přičinil. Toto setkání však jím prudce otřáslo, hned když se událo, a hlavně potom, dodatečně; teprve když bylo po všem, uvědomil si vlastně, jaké to bylo. Ještě nikdy neměl tvář paní Chauchatové tak blizoučko před sebou, aby mohl všechny jednotlivosti jasně rozeznat; rozeznal krátké vlásky, jež se odpoutaly ze spleti plavých, kovově nazrzlých copů, ovinutých prostě kolem hlavy, a jenom nepatrná vzdálenost byla mezi jeho obličejem a její tváří toho podivuhodného, jemu už odedávna důvěrně známého tvaru, která se mu líbila jako hned tak nic na světě, cizokrajné a charakteristické (jen cizí typ nám připadá charakteristický), seversky exotické a záhadné, vyzývající k rozluštění. Ale znaky a úměrnost této tváře se daly těžko určit. Rozhodující v celém obličeji bylo beze sporu zdůraznění partie lícních kostí, vysoko posazených. Stlačovaly oči, neobyčejně ploché a položené hodně daleko od sebe, a vháněly je do polohy trochu šikmé; zároveň byly příčinou měkce prohnuté linie líček, která zase formovala bujnou, lehce narýsovanou křivku rtů. A viděl ovšem především její oči, úzké, kirgizské oči kouzelného tvaru (jak se zdálo Hansovi), šedomodré a modrošedé jako hory v dálce, oči, které se chvílemi, když pohlédly stranou, aniž vlastně na něco přímo zíraly, zatemňovaly jako za závojem noci – Klaudiiny oči, které na něho bezohledně a trochu zamračeně z největší blízkosti pohlédly a které se polohou, barvou i výrazem podobaly tak nápadně a děsivě očím Přibyslava Hippa! „Podobaly se“ – není pravé slovo – byly to tytéž oči; též šířka horní partie obličeje, stlačený nos, zkrátka všechno – i zarůžovělá bělost, zdravá barva tváří, která však u paní Chauchatové jako u všech zdejších lidí zdraví pouze předstírala a byla jen povrchním výsledkem ležení na vzduchu – všechno bylo jako u Přibyslava Hippa, a Přibyslav na něho právě tak pohlédl, když se na školním dvoře potkali.

To bylo v každém směru otřásající. Hans Castorp byl nadšen tímto setkáním, ale zároveň pocítil cosi jako vzmáhající se strach, jakousi tíseň podobnou oné stísněnosti, kterou v něm vzbuzovalo vědomí, že je zamčen v úzkém prostoru s příznivou nejistotou. To, že se mu dávno zapomenutý Přibyslav postavil zde nahoře znovu do cesty v podobě paní Chauchatové a zíral na něho kirgizskýma očima, bylo totéž, jako by tu byl zamčen s čímsi nevyhnutelným a neodvratným, z čehož není úniku, neodvratným ve smyslu obšťastňujícím i děsivém. Byl to pocit nadějný, ale zároveň příšerný, ba hrozivý, a mladý Hans Castorp pocítil najednou nutnost přátelské pomoci – v jeho duši se rozpoutala neurčitá pudová hnutí, jež by se dala nazvat ohlížením, tápáním, hledáním rady, pomoci i podpory; vzpomněl si po řadě na několik osob, na které myslit by snad bylo prospěšné.

Především na Joachima po svém boku, dobrého, poctivého Joachima, jehož oči nabyly v těchto měsících tak smutného výrazu a který někdy tak odmítavě a prudce pokrčil rameny, jak to předtím nikdy nedělal – Joachima, který nosil v kapse „modrého Jindřicha“, jak paní Stöhrová tu nádobku nazývala: a říkala to s tak zarputile nestoudným výrazem, že se Hans Castorp po každé až do hloubi duše ulekl… především tu tedy byl poctivec Joachim, který nepřestával mořit dvorního radu Behrense a hartusit na něho, aby ho nechal co nejdřív odjet do „nížiny“ nebo do „kraje“ – jak tady s tichým, ale znatelným přízvukem pohrdání nazývali svět zdravých lidí – konat vytouženou službu. Aby se k ní rychleji dostal a ušetřil času, s kterým se zde tak plýtvalo, dodržoval především co nejsvědomitěji vše, co patřilo k lázeňské službě, dělal to nepochybně proto, aby se brzy uzdravil, ale také trochu pro službu samu (jak Hans správně vycítil), neboť to byla konec konců služba jako každá jiná a splněná povinnost je splněná povinnost. Joachim tedy večer vždycky už po čtvrthodině naléhal na odchod ze společenské zábavy a vybízel k večernímu odpočinku, a to bylo dobře, neboť jeho vojenská přesnost v jistém smyslu pomáhala civilní povaze Hanse Castorpa, který by se byl jinak docela nesmyslně a bezvýhledně účastnil společenské zábavy – s vyhlídkou na ruský balónek. Ale Joachim měl i jiný, tajný důvod, proč tak důrazně na zkrácení večerní zábavy trval, důvod, který Hans Castorp přesně chápal od té chvíle, kdy viděl, jak se Joachimův obličej od zblednutí pokryl skvrnami, a kdy porozuměl, proč se mu v některých okamžicích tak žalostně křiví ústa. I Marusja totiž, ten věčný smíšek Marusja s malým rubínem na krásném prstě, s pomerančovou voňavkou a s vysokou červivou hrudí, byla většinou přítomna společné zábavě a Hans Castorp věděl, to že Joachima vyhání, protože ho to přespříliš a přímo strašně vábí. Byl snad Joachim také „zamčen“, a to těsněji a hůře než on sám, protože Marusja se svým kapesníčkem s pomerančovou vůní s ním ještě navíc pětkrát za den sedala u téhož stolu? Joachim měl vlastně až moc co dělat sám se sebou, aby jeho přítomnost mohla Hansovi vnitřně prospět. Jeho každodenní únik ze společnosti působil na Hanse sice počestně, ale nikterak uspokojivě, a kromě toho ho chvílemi napadalo, že Joachimův dobrý příklad vzhledem k povinné lázeňské službě a zkušený návod k jejímu vykonávání je vlastně povážlivý.

Hans Castorp tu nebyl ještě ani čtrnáct dní, ale připadalo mu, že je tu už mnohem déle, a denní řád „zdejších“, který jeho druh Joachim s takovou služební oddaností zachovával, začínal se mu jevit jako cosi posvátně a samozřejmě neporušitelného, takže mu s tohoto hlediska připadal život v nížině skoro podivný a převrácený. Získal už skvělou zručnost v zacházení s oběma pokrývkami, jejichž pomocí se člověk za studeného počasí při ležené proměnil v souměrný balík, v učiněnou mumii; už nechybělo mnoho, aby v tomto umění a zručnosti dostihl Joachima, a skoro se v duchu divil, když si vzpomněl, že dole v kraji nemá nikdo o této zručnosti a o takovém zařízení ani potuchy. Ano, bylo to divné; ale Hans se zároveň divil, že se mu to zdá divné, a onen nepokoj, který ho měl k tomu, aby se poohlížel po radě a podpoře, ozval se v něm znovu.

Vzpomněl si na dvorního radu Behrense a na jeho radu, udělenou mu sine pecunia, aby žil docela tak jako všichni ostatní pacienti, aby se měřil, a také na Settembriniho, který se dal této lékařově radě do tak pronikavého smíchu a hned nato zarecitoval úryvek z „Kouzelné flétny“. Ano, i tito dva lidé mu přišli na mysl, a chtěl se přesvědčit, budou-li mu co platni. Dvorní rada Behrens byl starý bělovlasý muž, mohl by být jeho otcem. A k tomu byl přednostou ústavu, nejvyšší autoritou – a po otcovské autoritě Hansovo srdce v svém neklidu prahlo. ‘Přesto se mu nepodařilo – ač to chtěl – myslit na dvorního radu s dětinnou důvěrou. Je to muž, který zde pochoval ženu, který ze žalu nad tím na čas zpodivínštěl a pak už tady zůstal, jelikož se nechtěl odloučit od ženina hrobu, a snad také proto, že sám byl trochu chycen na plíce. Je teď už zdráv? Je zdráv a jednoznačně odhodlán uzdravovat lidi, aby se mohli co nejdřív vrátit do nížiny a konat službu? Má ustavičně modré tváře a vypadá, jako by měl vlastně pořád zvýšenou teplotu. Ale snad je to klam a ta barva v obličeji je jen od vzduchu: i Hans Castorp každodenně cítil, jak mu ve tvářích žhne suchá palčivost, a neměl horečku, pokud se bez teploměru dalo soudit. Arciť slyšíte-li dvorního radu mluvit, snadno vám může připadat, že má horečku; s jeho způsobem řeči není cosi v pořádku: mluví tak břitce, vesele a bodře, ale v jeho slovech je něco zvláštního, exaltovaného, zejména všimnete-li si jeho modrých tváří a uslzených očí, jakoby pořád ještě plačících pro nebožku ženu. Hans Castorp si vzpomněl, co Settembrini řekl o Behrensově „trudnomyslnosti“ a „neřestnosti“ a že ho nazval „zmatenou duší“. Možná že to byla zlomyslnost a mlácení hubou; Hans shledal, že vzpomínka na Behrense zrovna neposiluje.

A pak by tu byl ovšem sám Settembrini, oposičník, větroplach a „homo humanus“, jak sám sebe nazýval, který mu mnoha pružnými slovy zakázal pokládat spojení nemoci a hlouposti za protiklad a dilemma pro lidské cítění. Jakpak to je s ním? Pomohlo by mu pomyšlení na něho? Hans Castorp si dobře pamatoval, jak se v několika nadmíru živých snech, které zde nahoře naplňovaly jeho noci, pohoršoval nad Italovým jemným, suchým úsměvem, který se vlnil pod zakrouceným knírkem, jak mu nadával flašinetářů a chtěl ho odehnat, protože jen zbytečně vyrušuje. Ale to bylo ve snu a bdící Hans Castorp byl trochu jiný člověk a méně nespoutaný, než když snil. V bdění je to něco jiného – snad bude dobře zkusit to s Italovou moderní osobností – s jeho nevraživostí a kritikou – i když je to kritika larmoyantní a žvanivá. Sám o sobě prohlásil, že je pedagog; zřejmě chce tedy vykonávat vliv; a mladý Hans Castorp si upřímně přál být ovlivňován – ovšem ne do té míry, aby si dal od Settembriniho namluvit, že bude dobře, když sbalí kufry a předčasně odjede – jak mu to Ital nedávno docela vážně navrhl.

Placet experiri, pomyslil si s úsměvem, neboť tolik z latiny rozuměl, ačkoliv proto ještě se nemohl nazývat „homo humanus“. Myslil tedy na Settembriniho, vyslechl po každé svolně a s pátravou pozorností vše, co dával Ital k dobrému během setkání, k nimž docházelo na krátce vymezených lázeňských procházkách k lavičce na stráni nebo do Lázní, anebo při různých jiných příležitostech, na příklad když Settembrini po skončené tabuli první vstal a loudal se v kostkovaných kalhotách, s párátkem v ústech přes celou jídelnu se sedmi stoly k jejich stolu, aby si proti všemu zvyku a předpisům s bratranci trochu popovídal. Stanul v půvabném postoji se zkříženýma nohama a hovořil, gestikuluje párátkem. Jindy si přitáhl židli, sedl si na roh mezi Hanse Castorpa a učitelku na jedné straně, anebo naopak mezi Hanse Castorpa a miss Robinsonovou, a přihlížel, jak devět spolustolovniků pojídá desert, kterého on se patrně vzdal.

„Dovolte mi vstoupit v tento vznešený kroužek,“ spustil, potřásaje bratrancům rukou a ukláněje se ostatním. „Tamhle… ten sládek… a o zoufalém pohledu na paní sládkovou raději pomlčím… Ale ten pan Magnus – zrovna k nám pronesl národopsychologickou přednášku. Nechcete si poslechnout? ,Naše milé Německo jsou velká kasárna. O tom není sporu. Ale vězí za tím mnoho zdatnosti a já bych naši ryzost nezaměnil za zdvořilost jiných národů. Co je mi platná zdvořilost, když mě okrádají vpředu i vzadu?‘ Asi v tomhle stylu mluvil. Síly mi docházejí. Naproti mně sedí taková ubožačka, smrt jí kouká z očí, stará panna odněkud ze Sedmihradska – ta vypravuje stále o ‚švagrovi‘, člověku, o kterém tady nikdo nic neví a vědět nechce. – Zkrátka jsem to už nevydržel a utekl jsem.“

„K útěku jste zdvihl korouhev,“ řekla na to paní Stöhrová, „to si dovedu představit.“

„To je exaktní!“ zvolal Settembrini. „Korouhev! Ach, vidím, zde vane jiný vítr, trefil jsem na pravé dveře. Ano, k útěku jsem ji pozdvihl… Kdo dovede takto volit slova! – Smím se ptát, jak se vám daří, milostivá?“

Nebylo k vydržení, jak se paní Stöhrová upejpala. „Bože,“ pravila, „je to pořád stejné, však pán ví. Dostanete se o dva kupředu a o tři zpátky – máte-li pět měsíců odsezených, naloží vám starý ještě dalšího půl roku. Jsou to Tantalova muka. Tlačíte, tlačíte, a když myslíte, že jste už nahoře…“

„Och, to je od vás hezké! Popřáváte ubohému Tantalovi konečně trochu změny! Necháváte ho zase jednou valit na chvíli proslulý mramor! Tomu říkám dobrota srdce. Ale jak je to s vámi vlastně, madame, s vámi se dějí prapodivné věci. Slyšeli jsme už mnoho historií o dvojnících, astrálních tělech… Já jim doposud nepřikládal víry, ale to, co se děje s vámi, mě mate…“

„Zdá se, že se pán chce na můj účet bavit.“

„Naprosto ne! Ani pomyšlení! Nejprve mě upokojte, co se týče některých temných stránek vašeho bytí, a pak budeme moci mluvit o zábavě! Včera večer mezi půl desátou a desátou hodinou se procházím v zahradě, pokukuji po balkónových loggiích – a vidím, lampička na vašem balkoně září do noci. Odpočívala jste tedy podle předpisu rozumu a povinnosti. ,Tam leží naše krásná pacientka,‘ povídám si, ,poslušna svědomitě předpisů, aby se brzy mohla vrátit do náruče pana Stöhra.‘ Ale před několika minutami – co neslyším! Že vás v touž hodinu viděli v cinematógrafu (pan Settembrini vyslovil to slovo italsky s přízvukem na čtvrté slabice) – v cinematógrafu pod podloubím lázeňského domu a potom ještě v cukrárně při sladkém víně a pusinkách a to…“

Stöhrová kroutila rameny, pochichtávala se do ubrousku, strkala loktem do Joachima a do doktora Blumenkohla, pomžikávala lstivě a důvěrně očima a dávala vůbec najevo tak hloupou samolibost, že to až bučelo. Postaví prý večer rozsvícenou lampičku na balkon, aby oklamala lékaře, který má dozor, a jde se tajně pobavit do anglické čtvrti. Její muž v Cannstattu na ni čekal. Nebyla ostatně jedinou z pacientů, která si tak počínala.

„… a to,“ pokračoval Settembrini, – „pochutnávala jste si na pusinkách v čí společnosti? – ve společnosti pana kapitána Miklosiche z Bukurešti! Tvrdili mi, že ten pan kapitán nosí šněrovačku, ale božínku, jako by na tom záleželo! Madame, zapřísahám vás, kde jste byla? Vy máte dvojníka! Jistě jste usnula, a zatím co pozemská část těla ležela osamělá na balkoně, kochala se spirituální část vaší bytosti společností kapitána Miklosiche a jeho pusinek…“

Paní Stöhrová se svíjela a kroutila jako někdo, koho lechtají.

„Nevím, měl-li bych si přát raději opak,“ pokračoval Settembrini. „Abyste pusinek požívala sama a leženou konala s kapitánem Miklosichem…“

„Hi, hi, hi…“

„Je panstvu známo, co se předevčírem přihodilo?“ ptal se Ital bez přechodu. „Pro kohosi přišli – odnesl si ho čert, vlastně ne čert, nýbrž matka, energická paní, ta se mi líbila. O Antonína Schneermanna jde, mladého Schneermanna, který sedával tamhle vpředu u stolu slečny Kleefeldové – vidíte, jeho místo je prázdné! Obsadí se co nejdřív, o to nic, ale Antonín je pryč, na křídlech větru, v mžiku, ani se nenadál. Byl zde už půl druhého roku, on při svých šestnácti letech – a zrovna mu zase šest měsíců přidali. A co se vám nestalo? Nevím, kdo upozornil paní Schneermannovou, zřejmě však z větřila něco o synáčkových spádech in Baccho et ceteris. Neohlášena objeví se na dějišti – matrona o tři hlavy vyšší než já, bělovlasá, rozhněvaná, beze slova vlepí panu Antonínovi pár políčků, chytí ho za límec a posadí ho do vlaku. ,Má-li zajít,‘ řekla, ,zajde i dole.‘ A jede se domů.“

Všichni okolo, kdo to slyšeli, se rozesmáli, neboť pan Settembrini vypravoval náramně žertovně. Ukázalo se, že je dobře zpraven o posledních novinkách, ačkoli se choval tak odmítavě a kriticky – pohrdavě k společnému životu „zdejších“. Nic mu neušlo. Znal jména a přibližně i životní poměry nově přibylých hostů; vypravoval, že byla včera u toho či onoho provedena resekce žeber a z bezpečného pramene se doslechl, že prý se od podzimku už nebudou přijímat pacienti s horečkou nad 38,5. Dnes v noci se pejsek paní Kapatsouliasové z Mytilen posadil na knoflík světelného signálu na jejím nočním stolku a povstal z toho velký hon a panika, zejména když paní Kapatsouliasovou nenatrefili samotnou, nýbrž ve společnosti asesora Düstmunda z Friedrichssagenu. I doktor Blumenkohl se této příhodě smál, hezká Marusja se div neudusila v svém pomerančovém kapesníčku a paní Stöhrová hlasitě kvičela, tisknouc si oběma rukama pravý prs.

Ale s bratranci mluvil Lodovico Settembrini také o sobě a o svém původu, buďto na procházkách, nebo večer během společenské hodiny, někdy také po obědě, když většina hostí z jídelny už odešla a ti tři ještě chvíli zůstali sedět na konci stolu, zatím co servírky sklízely se stolů a Hans Castorp pokuřoval svou Marii Mancini, jejíž kořennou chuť ve třetím týdnu konečně zase trochu cítil. Pozorně a ostražitě, udiveně, avšak ochoten se dát ovlivnit, naslouchal Italovu vypravování, které mu otevřelo zvláštní, docela nový svět.

Settembrini mluvil o svém dědečkovi, který byl advokátem v Miláně, především však velkým vlastencem a jakýmsi politickým agitátorem, řečníkem a spolupracovníkem různých časopisů. Byl to oposičník jako jeho vnuk, jenže – prováděl oposici ve větším a smělejším měřítku. Neboť zatím co se Lodovico, jak sám s hořkostí podotkl, spokojoval tím, že pomlouval a vochloval život a způsoby v mezinárodním sanatoriu Berghofu, že je výsměšně kritisoval a snažil se jménem krásné a činorodé lidskosti proti takovému životu ohrazovat, měl jeho děd co dělat s vládami, kul pikle proti Rakousku a svaté alianci, která tehdy držela jeho rozkouskovanou vlast v tupé porobě, a byl horlivým členem jistých tajných společností, tehdy v Itálii rozšířených – karbonářem, jak vysvětloval Settembrini hlasem pojednou sníženým, jako by ještě teď bylo nebezpečno o tom mluvit. Zkrátka, tenhle Giuseppe Settembrini se jevil podle vnukova vypravování oběma posluchačům jako temná, vášnivá a podvratná existence, jako buřič a spiklenec, a při vší úctě, o niž se ze zdvořilosti snažili, nepodařilo se jim nadobro vyhladit s tváří výraz nedůvěřivé nechuti, ba odporu. Byly to ovšem podivné věci: to, co slyšeli, událo se už dávno, skoro před sto lety, byly to dějiny, a z dějin, hlavně ze starých dějin, byla jim theoreticky povaha, o které se tu doslýchali, úkaz zoufale odhodlané svobodomyslnosti a nezlomné nenávisti k tyranům známa, nikdy jim však nenapadlo, že se s ní dostanou do takového lidsky blízkého styku. Kromě toho se pojila k dědečkovu buřičství a spiklenectví – jak slyšeli – převeliká láska k otčině, kterou chtěl vidět svobodnou a svornou – ba, jeho podvratná činnost byla výplodem a projevem tohoto úctyhodného spojení, a ať už se tato směs buřičství a vlastenectví zdála bratrancům, jednomu jako druhému, jakkoliv divná – neboť si nedovedli představit vlastenecký cit bez spojitosti s tvořivým smyslem pro pořádek – musili si v duchu přece jen přiznat, že jak se tenkrát věci v Itálii měly – ztotožňovala se rebelie s občanskou ctností, kdežto loyální umírněnost znamenala línou lhostejnost k veškerému postupu veřejných záležitostí.

Ale děd Settembrini nebyl jen italským vlastencem, nýbrž spoluobčanem a spolubojovníkem všech národů, toužících po svobodě. Po ztroskotání pokusu o státní puč, podniknutý v Turínu, jehož se slovem i skutkem zúčastnil a po němž jen s bídou unikl katům knížete Metternicha, využil doby svého vyhnanství k tomu, aby bojoval a krvácel ve Španělích za konstituci a v Řecku za neodvislost helénského národa. Tam se narodil Settembriniův otec – proto byl asi Settembrini takovým velkým humanistou a milovníkem klasického starověku – narodil se ostatně z německé matky, neboť Giuseppe se ve Švýcarech oženil s německou dívkou, a ta ho od té doby provázela na všech jeho dobrodružstvích. Později, po desetiletém vyhnanství, směl se vrátit do vlasti a působil v Miláně jako advokát, nikterak však nepřestal vyzývat národ slovem i písmem, veršem i prózou k svobodě a k zbudování jednotné republiky, nepřestal s vášnivou diktátorskou ohnivostí navrhovat státoborné programy a zvěstovávat jasným slohem spojení osvobozených národů k všeobecnému blahu. Na mladého Hanse Castorpa učinila dojem zejména jedna podrobnost, o níž se vnuk Settembrini zmínil, že totiž dědeček Giuseppe po celý život chodil mezi své spoluobčany v černých smutečních šatech, neboť tvrdil, že je truchlícím po Itálii, své vlasti, která úpěla v bídě a porobě. Přitom si Hans Castorp, jako už předtím, srovnávaje, několikrát vzpomněl na svého vlastního dědečka, který chodil také pořád v černých šatech, aspoň pokud si ho Hans pamatoval, ale z docela jiných příčin než tenhle dědeček: vzpomněl si na staromódní kroj, jímž se osobnost Hanse Lorenze Castorpa, náležející minulé době, jenom výpomocně a naznačujíc svou nepříslušnost k přítomnosti přiodívala až do oné chvíle, kdy ve smrti slavnostně přešla v svou pravou a přiměřenou podobu (se španělským okružím). To byli jářku dva docela odlišní dědečkové! O tom uvažoval Hans Castorp, když upíral oči na řečníka a vrtěl opatrně hlavou – což mohlo znamenat právě tak obdiv pro Giuseppa Settembriniho jako úžas a odmítání. Chránil se poctivě, aby toho cizího děda odsuzoval – srovnával jen a konstatoval. Viděl starého Hanse Lorenze v saloně, jak zamyšleně sklání úzkou hlavu na bledězlatý okraj křtitelnice – toho nehybného rodového dědictví, jež putovalo, stojíc na jednom místě, s otců na syny – s ústy okrouhle našpulenými, protože rty právě utvářely předponu „pra-“, onen temný, nábožný zvuk, upomínající na místo, kde člověk kráčí uctivě nakloněný vpřed po špičkách. A viděl Giuseppa Settembriniho s trikolorou na rukávu, s napřaženou šavlí, černé oči pozdviženy k nebesům s výrazem slibující přísahy, hnát v čele hloučku bojovníků za svobodu útokem proti šiku despotismu. Obě tyto postavy jsou krásné a čestné, pomyslil si, vynasnažuje se být tím spravedlivější, čím více cítil, že je osobně nebo do jisté míry osobně poněkud stranický. Dědeček Settembrini se bil za politická práva, kdežto jeho dědovi, lépe ještě – jeho předkům, původně všechna práva náležela a byla jim během čtyř století násilím luzou vyrvána… A pak chodili oba dědové stále v černých šatech, děd ze severu i děd z jihu, oba proto, aby mezi sebe a bezbožnou přítomnost položili přísný odstup. Jenže ten jeden to udělal ze zbožnosti, aby uctil minulost a smrt, jimž jeho bytost náležela, kdežto druhý to dělal z rebelie a na počest pokroku, který je nepřítelem zbožnosti. Ano, to byly dva světy nebo světové strany, pomyslil si Hans Castorp, a jak – během Settembriniova vypravování stál – tak říkajíc – někde uprostřed a nahlížel zkoumavě brzy do jedné, brzy do druhé, vzpomněl si náhle, že to už jednou zažil. Připomněl si osamělou projížďku v člunu na holštýnském jezeře, kterou před několika lety pozdě v létě za soumraku podnikl. Bylo sedm hodin, slunce už zapadlo, na východě nad křovinatými břehy stál měsíc blízký úplňku. A tehdy panovala asi deset minut – zatím co Hans Castorp vesloval po tiché hladině, snivá a spletitá konstelace. Na západě byl jasný den, skelně střízlivé, určité denní světlo; ale když se ohlédl, byla za ním stejně určitá noc. Skoro čtvrt hodiny trval tento zvláštní stav, než zvítězila noc a luna, a Hansovy oslněné a ošálené oči těkaly s radostným údivem z jednoho osvětlení do druhého, z krajiny do krajiny, ze dne do noci a z noci zpět do dne. Na to si nyní bezděčně vzpomněl.

Advokát Settembrini byl při svém způsobu života a činnosti tak rozsáhlé stěží asi velkým právním učencem, uvažoval dále Hans Castorp. Ale obecná zásada práva, vysvětloval Settembrini-vnuk, živila ho od dětství až na sám konec života, a třebaže Hans Castorp neměl v tu chvíli moc bystrou hlavu a jeho organismus byl značně obtížený „berghofským“ obědem o šesti chodech, přece jen se snažil porozumět, jak asi to Settembrini myslí, když tuto zásadu nazývá „studánkou svobody a pokroku“. Pod slovem pokrok rozuměl Hans Castorp do nedávna cosi jako vývoj pákové soustavy v devatenáctém století; a přesvědčil se, že ani Settembrini nebere takové věci na lehkou váhu a že je patrně ani jeho děd nepodceňoval. Ital vzdával otčině obou svých posluchačů mnoho cti se zřetelem na to, že v ní byl vynalezen střelný prach, který rozbil pancíř feudalismu, a tiskařský lis, jímž bylo umožněno demokratické rozšíření idejí – to jest: rozšíření demokratických idejí. V tom směru tedy Německo chválil, pokud šlo o minulost, nicméně měl za to, že není neskromný, když vlastní zemi přičítá palmu vítězství za to, že první rozvinula – v době, kdy ostatní národy tonuly ještě v tmách pověry a poroby – korouhev osvícenství, vzdělání a svobody. Ale i když vzdával technice a dopravě (vlastnímu poli Hansovy působnosti) mnoho poklon, jak se o tom zmínil hned při prvním setkání s bratranci na lavičce na stráni, bylo přece ihned zřejmo, že si těchto oborů neváží pro ně samé, nýbrž pouze pro význam, který mohou mít a mají pro mravní zdokonalení člověka – neboť takový význam jim radostně připisoval. Tím, že si technika čím dál víc podmaňuje přírodu, tím, že výstavbou silniční sítě, telegrafů atd. přemáhá rozdíly podnebí, je zároveň nejspolehlivějším prostředkem k sbližování národů, k jejich vzájemnému poznávání a lidskému vyrovnávání, k rozbíjení předsudků a posléze k všelidskému sjednocení. Lidské pokolení přichází z temnoty, strachu a nenávisti, kráčí však zvolna po zářivé cestě vzhůru a vpřed ke konečnému stavu sympatie, vnitřní jasnosti, dobroty a štěstí; a na této cestě je technika nejužitečnějším dopravním prostředkem. Ale zatím co tak hovořil, slučoval jedním dechem kategorie, na které Hans Castorp byl až dosud zvyklý myslit odděleně. Technika a mravnost! říkal. A pak mluvil skutečně o Spasiteli křesťanství, který první zvěstoval princip rovnosti a sjednocení, tiskařský lis prý pak tento princip mohutně podpořil a velký francouzský státní převrat pak z něho učinil zákon. Toto připadalo Hansu Castorpovi – ač pro to neměl žádných určitých důvodů – přece jen dokonalou konfusí, i když ji Ital odíval v slova velmi jasná a pružná. Jednou, vypravoval Settembrini, pouze jednou za celý svůj život byl jeho dědeček opravdu šťasten, a to na začátku svých mužných let, v době pařížské červencové revoluce. Veřejně a nahlas pronesl prý tehdy mínění, že lidstvo bude jednou klást tři pařížské dny vedle oněch šesti dnů, v kterých byl stvořen svět. To se už Hans Castorp nezdržel, aby nepraštil pěstí do stolu a nedivil se z hloubi duše. Že by někdo mohl klást tři letní dny roku 1830, kdy si Pařížané dali novou ústavu, vedle oněch šesti dnů, kdy Bůh Otec oddělil souš od vody, stvořil věčná světla nebeská, květiny, stromy, ptáky, ryby a všechen život, to se mu zdálo příliš silné. A i později, když o tom výslovně sami s Joachimem mluvili, shledával, že je to příliš silné, ba přímo pohoršlivé!

Měl však dobrou vůli dávat se ovlivňovat ve smyslu výroku, že je příjemno konat pokusy, proto nepovolil uzdu protestu, který v něm rozpoutala jeho zbožnost a jeho dobrý vkus vůči Settembriniovu pohledu na stav věcí, a povážil, že to, co se zdá rouhavostí, lze také nazvat smělostí, a to, co mu připadá jako nevkus, že může být – aspoň někdy – ušlechtilou a velkodušnou přemrštěností: na příklad, když dědeček Settembrini nazýval barikády „trůnem lidu“ a když prohlásil, že jde o to, „zasvětit píku občana na oltář lidstva“.

Hans Castorp věděl, proč Settembrinimu naslouchá, ne snad výslovně, ale věděl to. Kromě jisté prázdninové neodpovědnosti hospitanta a cestujícího, který se před žádnými dojmy nezavírá a nechává věci přistoupit až k sobě – u vědomí, že zítra nebo pozítří roztáhne křídla a vrátí se opět k obvyklému pořádku, byl v tom ještě jakýsi cit povinnosti, jakýsi předpis svědomí. Přesněji vzato: předpis a napomenutí jakoby špatného svědomí ho měly k tomu, aby vsedě s nohama zkříženýma a kouře svou Mancini anebo cestou z procházky ve třech z anglické čtvrti poslouchal Italovy řeči.

Podle Settembriniova návodu a líčení byly to hlavně dva principy, které sváděly zápas o svět: moc a právo, tyranie a svoboda, pověra a věda, princip setrvávání a princip kvasícího pohybu, pokroku. Mohli bychom ten jeden princip nazvat principem asiatským, druhý pak evropským, neboť Evropa je zemí rebelie, kritiky a přetvářející činnosti, kdežto východní světadíl představuje nehybnost, nečinný klid. Nemůže být pochybností o tom, které z obou těchto mocností nakonec připadne vítězství – samozřejmě principu osvícenství, rozumového zdokonalení. Neboť lidstvo sbírá na své zářivé cestě stále nové a nové národy, dobývá v Evropě stále většího prostoru a začíná pronikat do Asie. K plnému vítězství arciť chybí ještě mnoho a těm dobře smýšlejícím, těm, kteří udrželi světlo, bude třeba vykonat ještě velké, vznešené námahy, než nastane den, kdy také v zemích našeho světadílu, v zemích, které ve skutečnosti neprožily ještě osmnácté století ani rok 1789, se říše a náboženství zhroutí. Ale ten den přijde, pravil Settembrini, a jemně se pod svým knírkem usmál, ne-li na křídlech holubičích, tedy přiletí na perutích orla, vzejde a rozbřeskne se jako jitřenka obecného sbratření národů ve znamení rozumu, vědy a práva; ten den přinese nám svatou alianci občanské demokracie, zářivý protějšek k oné třikrát hanebné alianci knížat a kabinetů, jejichž úhlavním osobním nepřítelem byl dědeček Giuseppe – přinese nám zkrátka světovou republiku. Ale pro tento konečný cíl je třeba v prvé řadě zasáhnout asiatský, otrocký princip setrvávání v samém středu a životním nervu jeho odporu, to jest ve Vídni. Rakousko musí být na hlavu poraženo a zničeno, aby jednou došlo pomsty za vše, co předcházelo, a aby se vládě práva a štěstí na zemi dopomohlo k uplatnění.

Tento poslední obrat a závěr Settembriniových libozvučných výlevů Hanse Castorpa už vůbec nezajímal, nelíbil se mu, ba dotýkal se ho trapně jako osobní či národnostní zavilost – kdykoliv se v Settembriniově řeči opakoval – o Joachimovi ani nemluvě, neboť ten se po každé zamračeně odvrátil, když se Italovy řeči dostaly do těchto vod, neposlouchal a začal nabádat, aby se odebrali ležet, snaže se změnit thema hovoru. Ani Hans Castorp nebyl nakloněn poslouchat takové scestné řeči – ležely zřejmě mimo okruh myšlenek, které mu jeho svědomí kázalo poslouchat, a to tak naléhavě, že často sám pana Settembriniho, při setkání anebo když si k nim přisedl, požádal, aby hovořil o svých názorech.

Tyto ideje, ideály a snahy, poznamenal Settembrini, dostal věnem z domova jako rodové dědictví. Neboť všichni tři, děd, otec i vnuk, zasvětili jim svůj život a své duchovní síly, byť každý po svém: otec o nic méně než děd Giuseppe, ačkoliv nebyl jako děd politickým agitátorem a bojovníkem za svobodu, nýbrž tichým a jemným učencem, humanistou u psacího stolu. Ale co vlastně je humanismus? Humanismus není ničím jiným než láskou k lidstvu a v tom smyslu je i on politikem a rebelem proti všemu, co ideu lidství poskvrňuje a zneuctívá. Předhazovali mu, že dbá přemrštěně na formu, ale krásnou formu také prý nepěstuje pro nic jiného než pro lidskou důstojnost, jako zářivý protiklad ke středověku, který se utápěl nejen v pověře a nepřátelství k lidstvu, nýbrž též v zlehčujícím nedostatku formy; on, Lodovico, se odjakživa bije za věc lidstva, za jeho pozemské zájmy, odjakživa hájí svobodu myšlení a životní radost a je toho názoru, že blaženost nebeskou je lépe přenechat vrabcům… Prometheus! Prometheus byl prvním humanistou a je totožný s oním ďáblem, na kterého Carducci napsal svou hymnu… Ach Bože, toho starého odpůrce církve měli bratranci slyšet, když v Bologni uštěpačně brojil a hřímal proti křesťanské citlivosti romantiků! Proti Manzoniho posvátným zpěvům! Proti té stínové a měsíční poesii romanticismu, kterou přirovnával k „bledé nebeské klášternici Luně“! Per Baccho, pánové, to byl požitek! A měli slyšet, jak Carducci vykládal Danta – jak ho oslavoval coby občana velkoměsta, který hájil převratnou a svět napravující činorodost proti askesi a zapírání světa. Nebyl to chorobný a mystagogický stín Beatricin, který básník jménem „Donna gentile e pietosa“ uctíval; naopak, tak se jmenovala jeho manželka, která v básni ztělesňuje princip pozemského poznání a praktické životní práce…

Hans Castorp se tedy dozvěděl leccos o Dantovi, a to z nejlepšího pramene. Příliš pevně na to nespoléhal vzhledem k informátorovu větroplašství; ale přece jen stálo za to slyšet, že byl Dante probudilý velkoměšťák. A poslouchal dál, když Settembrini mluvil sám o sobě a vysvětloval, že v jeho osobě, v osobě vnuka Lodovica, se spojily tendence jeho přímých předků, státně občanská tendence dědova i otcova humanistická tím, že se stal literátem, svobodným spisovatelem. Vždyť literatura není ničím jiným než spojením humanismu a politiky, spojením, k němuž dochází o to lehčeji, že humanismus sám už je politikou a politika humanismem… Při těch slovech Hans Castorp nastražil uši a snažil se to pochopit, ježto směl doufat, že teď pochopí úplnou neznalost sládka Magnusa a dozví se, jak dalece je literatura čímsi víc než „krásnými charaktery“. Slyšeli páni posluchači, ptal se Settembrini, někdy o panu Brunettovi? Brunetto Latini, městský písař z Florencie, žijící kolem roku 1250, který napsal knihu o ctnosti a neřesti? Tento mistr vštípil Florenťanům ponejprv jistou vybroušenost, naučil je mluvit, naučil je řídit republiku podle pravidel politiky. „Tady to máte, pánové!“ volal Settembrini. „Tady to máte!“ A rozhovořil se o „slově“, o kultu slova, o elokvenci, kterou nazýval triumfem lidstva. Neboť slovo je ctí člověka a jen slovo dělá život důstojným. Nejen humanismus – ale humanitu vůbec, starou úctu k člověku a lidskou sebeúctu nelze odloučit od slova, jsou v těsné spojitosti s literaturou – („Vidíš,“ řekl později Hans Castorp bratranci, „vidíš, že jsem měl pravdu, když jsem ti říkal, že v literatuře záleží všechno jen na krásných slovech? Poznal jsem to hned.“) – a tím zároveň s politikou, či spíše: jsou výsledkem jejich spojení, výsledkem jednoty humanity a literatury, neboť krásné slovo plodí krásný skutek. „Před dvěma sty lety žil ve vaší vlasti básník,“ pokračoval Settembrini, „nádherný, starý povídálek, který kladl velkou váhu na krásný rukopis, protože se domníval, že krásný rukopis vede a napomáhá ke krásnému slohu. Měl jít o krok dál a říci, že krásný sloh vede ke krásným činům.“ Krásně psát je už skoro totéž jako krásně myslit a od krásného myšlení ke krásnému jednání je už jen pouhý krok. Všechno umravnění a mravní zušlechtění pochází z ducha literatury, z onoho ducha lidské cti a důstojnosti, který je zároveň duchem humanity a politiky. Ano, to všechno je jedno a totéž, jedna a táž moc a idea, a dá se shrnout jediným jménem. A kterým? Nu, to jméno se skládá ze známých slabik, jichž smysl a majestát páni bratranci v celém dosahu ještě nepochopili – a zní: Civilisace! A Settembrini, vypustiv to slůvko ze rtů, pohodil svou malou žlutou pravicí do výše, jako by pronášel přípitek.

To všechno Hans Castorp shledával zajímavým, nezávazně sice, a spíše jen jako na zkoušku, ale přece jen zajímavým, a také to řekl Joachimovi Ziemsenovi; jenže ten měl právě v ústech teploměr, a proto mohl odpovědět jen nezřetelně, později zas byl příliš zaměstnán zjišťováním teploty a zapisováním číslice na tabulku, takže se o tom, co si o Settembriniových výlevech myslí, nevyjádřil. Hans Castorp, jak už jsme podotkli, je dobrovolně poslouchal a dokonce jim na zkoušku otevřel své nitro; z toho především vysvítá, do jaké až míry a jak příznivě se člověk bdící liší od člověka hloupě zasněného. Ve snu Settembriniovi mnohdy nadával flašinetářů rovnou do očí a snažil se ho vší silou zahnat pryč, protože „ruší“, ve bdění ho pozorně a zdvořile poslouchal a snažil se spravedlivě vyrovnat a potlačit odpor, jenž se v něm při humanistových mentorských příkazech a vývodech probouzel. Nepopíráme, že v jeho duši vyvstával určitý odpor, částečně tam byl už z dřívějška a odjakživa, částečně byl výslovně vyvoláván daným stavem věcí, „zdejšími“ zážitky, dílem sdělitelnými a dílem zamlčovanými.

Co je člověk, jak lehce lze jeho svědomí oklamat! Jak dovede i z hlasu povinnosti zaslechnout svolení k vášni! Smysl pro povinnost to byl, smysl pro spravedlivé vyrovnání nutil Hanse, aby Settembriniho poslouchal a blahovolně prozkoumával jeho názory o rozumu, republice i krásném slohu a byl ochoten dát se jimi ovlivňovat. Tím spíše ale připouštěl, že smí ponechat volný průchod myšlenkám a snům také směrů opačných – ba, abychom zde naplno vyslovili své podezření nebo názor, domníváme se, že pana Settembriniho poslouchal jen proto, aby dosáhl od svědomí jakéhosi schválení, které mu původně poskytnout nechtělo. Co nebo kdo však byl na té druhé straně, na opačném konci všeho vlastenectví, lidské důstojnosti a krásné literatury, kam Hans Castorp směl nyní zase, jak se domníval, své myšlenky a touhy upnout? Tam byla… Klaudie Chauchatová – malátná, červivá, s kirgizskýma očima; a zatím co na ni Hans Castorp myslil („myslit“ je ostatně příliš ukázněný výraz pro způsob, jakým se k ní vnitřně obracel), opět mu připadalo, že sedí v člunu na holštýnském jezeře a hledí osleplým a ošáleným zrakem ze skelného denního jasu západního břehu na druhou stranu do mlhou protkané měsíčné noci východního nebe.

Teploměr

Hansův týden zde probíhal od úterka do úterka, neboť v úterý přijel. Už před několika dny zaplatil na ředitelství druhý týdenní účet – nízký týdenní účet přibližně na sto šedesát franků, nízký a levný – podle jeho úsudku – i bez ohledu na to, co se při zdejším pobytu zaplatit nedalo a nač člověk, právě proto, že se to nedalo zaplatit, ani nepomyslil, a bez ohledu na to, že i jinak se poskytovalo leccos, co by se započítat dalo, kdyby na tom správě ústavu záleželo, na příklad čtrnáctidenní lázeňský koncert nebo přednášky doktora Krokowského, nýbrž výlučně jen vlastní zaopatření a hostinský výkon, pohodlné bydlení a pět přenáramných tabulí.

„Není to mnoho, je to spíše laciné, nemůžeš si naříkat, že mají tady nahoře přemrštěné ceny,“ pravil hospitant k usedlíku. „Spotřebuješ tedy měsíčně přibližně šest set padesát franků za byt a stravu a v tom je už započítáno i lékařské ošetření. Dobře. Dejme tomu, že vyhodíš ještě třicet franků měsíčně za spropitné, jsi-li slušný člověk a potrpíš-li si na vlídné tváře. To je šest set osmdesát franků. Dobrá. Namítneš, že jsou ještě různé výlohy a drobné výdaje: za nápoje, kosmetiku, doutníky, občas výlet kočárem, máš-li chuť, jednou za čas účet od ševce nebo od krejčího. Dobře, to všecko nedělá při nejlepší vůli ani celých tisíc franků do měsíce. Necelých deset tisíc franků ročně! Víc to určitě není. Za to žiješ.“

„Počty zpaměti – chvalitebně,“ prohlásil Joachim. „Ani jsem nevěděl, že se v nich tak vyznáš. A děláš hned rovnou roční kalkulaci, to je náramně velkorysé, je vidět, že ses tady už lecčemu přiučil. Kalkuluješ ostatně příliš vysoko. Vždyť nekouřím a šaty si zde, doufám, také nebudu dávat šít, to bych se poděkoval!“

,Dokonce tedy ještě méně,“ řekl Hans Castorp, jsa trochu zmaten. Ale jak to, že bratranci započítal do účtu i doutníky a nové šaty? Pokud jde o jeho rychlé počítání z hlavy, byla to jen komedie a klamné posuzování jeho přirozených schopností. Hans Castorp byl, jako ve všem, i v počítání spíš pomalý a bez ohně a jeho rychlý přehled v daném případě nebyl pohotovým výkonem spatra, nýbrž výsledkem přípravy, písemné přípravy; jednou večer, když ležel na balkoně (lehal nyní večer také venku, když to dělali všichni), vstal schválně s výborného lehátka, a poslušen okamžitého nápadu, šel si do pokoje pro papír a tužku. S jejich pomocí potom zjistil, že jeho bratranec spotřebuje, lépe řečeno že se tady spotřebuje všeho všudy dvanáct tisíc franků ročně, a uvědomil si v duchu – jen tak žertem– že on by zde pro svou osobu s hlediska hospodářského mohl být krásně živ, ježto se směl pokládat za muže s osmnácti až devatenácti tisíci franků ročního příjmu.

Jeho druhý týdenní účet byl tedy – obdržel potvrzení s projevem díků – před třemi dny zaplacen, což znamená, že Hans tu byl už třetí týden, jenž měl být podle plánu poslední. Příští neděli si tedy ještě poslechne lázeňský koncert, který zde bývá každou druhou neděli, a v pondělí ještě jednu z obvyklých čtrnáctidenních přednášek doktora Krokowského – říkal sám sobě i bratranci; ale v úterý nebo ve středu odjede a zanechá tu Joachima samotného – chudáka Joachima, kterému Rhadamanth nadiktoval ještě bůhvíkolik měsíců a jehož mírné, černé oči se po každé bolestně zakalily, když se mluvilo o Hansově kvapem se blížícím odjezdu. Milý bože, kam se poděl ten prázdninový čas! Odplynul, uletěl, prchl – nedá se věru říci jak. Bylo to přece jedenadvacet dní, které spolu měli prožít, dlouhá řada dní, z počátku se nedala ani přehlédnout. A najednou zbyly už jen tři čtyři bezvýznamné dny, nevalný zbytek, arciť trochu zatěžkané dvěma periodickými změnami vsouvanými do normálních dnů, ale přece jen už zaplněné myšlenkami na balení a loučení. Tři neděle jsou zde nahoře tolik co nic – vždyť mu to všichni od počátku říkali. Nejmenší časovou jednotkou je zde měsíc, tvrdil Settembrini, a protože Hansův pobyt této délky nedosahoval, nebyl to vlastně ani pobyt, jenom taková návštěva na skok, jak se vyjádřil dvorní rada Behrens. Byla snad zvýšená výměna látek příčinou, že tu čas tak na obrátku míjel? Toto rychlé žití bylo vlastně útěchou Joachimovi vzhledem k těm pěti měsícům, které měl ještě před sebou, ačli ovšem při těch pěti zůstane. Měli však během těchto tří týdnů dávat lepší pozor na čas, asi jako při měření, kdy se sedm předepsaných minut měnilo ve významný časový úsek… Hansu Castorpovi bylo bratrance vřele líto, četl mu z očí smutek nad blížící se ztrátou lidského společníka – měl s ním opravdu veliký soucit, když pomyslil, že tu, chudák, zůstane teď stále sám, kdežto on, Hans, bude zase žít v nížině a pracovat ve službách dopravní techniky, která spojuje národy: jeho soucit byl přímo palčivý, až mu v některých chvílích způsoboval fysickou bolest na prsou, byl zkrátka tak živý, že chvílemi zcela vážně pochyboval, dokáže-li ho tu vůbec zanechat samotného. Tak tuze ho tedy soucit někdy pálil a to také byl asi důvod, proč stále méně a řidčeji mluvil o nastávajícím odjezdu; spíše Joachim na něj tu a tam přivedl řeč. Zdálo se, že Hans Castorp naň nechce z přirozeného taktu a jemnocitu, jak jsme pravili, až do poslední chvíle myslit.

„Doufejme alespoň,“ prohlásil Joachim, „že ses u nás zotavil a že po návratu tam dole pocítíš, jak ses osvěžil!“

„Ano. Budu všechny pozdravovat,“ odpověděl Hans Castorp, „a řeknu, že se nejdéle do pěti měsíců vrátíš. Jestli jsem se zotavil? Ptáš se, zdali jsem se tu za těch pár dní zotavil? Myslím, že ano. Jisté zotavení musilo i v tak krátké době nakonec nastat. Byly tu ovšem nové dojmy, nové v každém směru, vzrušující, ale zároveň hodně namáhavé pro duši i pro tělo, a nezdá se mi, že už jsem se s nimi vypořádal a že bych se byl aklimatisoval, což by byl přece první předpoklad pro zotavení. Maria se, bohudík, nezměnila, už několik dnů jí přicházím zase na chuť. Ale tu a tam mívám ještě zakrvácený kapesník a té zatracené horkosti a nesmyslného bušení srdce se už do konce nezbavím, jak je vidět. Ne, ne, nedá se říci, že jsem se aklimatisoval – a jak by také v tak krátké době! Aby se člověk aklimatisoval a vyrovnal se všemi dojmy, k tomu by bylo třeba mnohem delší doby, potom by se možná začal zotavovat a střádat bílkoviny. Škoda! Říkám ,škoda‘, protože byla rozhodně chyba, že jsem si pro pobyt u vás neponechal více času – byl bych jej měl. Takhle mám dojem, že se budu musit doma v nížině napřed zotavit ze svého zotavení a tři neděle spát, tak si připadám přepracovaný. A ke všemu ještě jako na zlost ten katar…“

Opravdu, zdálo se, že se Hans Castorp vrátí do nížiny s prvotřídní rýmou. Nachladil se, patrně při ležené, a to, jak se ještě dále domníváme, při večerní ležené na balkoně, které se už asi týden účastnil přes chladné, sychravé počasí, jež se do jeho odjezdu už zřejmě nehodlalo změnit. Nicméně se dověděl, že toto špatné počasí se nepovažuje za špatné; „nahoře“ vůbec neuznávali pojem špatného počasí, žádného počasí se nebáli, nebrali na počasí zřetel, a Hans Castorp si počínal tuto lhostejnost k počasí osvojovat se vší poddajnou učelivostí mládí, s celou jeho přizpůsobivostí k myšlenkám a zvykům okolí, do něhož je právě zasazeno. Když cedilo jako z konve, ne abyste byli myslili, že vzduch je proto méně suchý. A jistě nebyl, neboť vaše hlava byla stále rozpálená, jako když sedíte v přetopeném pokoji nebo vypijete hodně vína. A co se týče zimy, která byla značná, nemělo smyslu před ní utíkat do světnice; vždyť nepadal sníh, tudíž se netopilo, a sedět ve studeném pokoji není o nic pohodlnější než ležet v teplém svrchníku na balkoně, umně zabalen do dvou přikrývek z velbloudí srsti. Naopak a obráceně: to druhé bylo neporovnatelně pohodlnější, byla to, stručně řečeno, nejpříjemnější životní poloha, jakou Hans Castorp – pokud se pamatoval – kdy zakusil a jeho míněním neotřáslo ani to, že ji nějaký spisovatel a karbonář se zlomyslným spodním a vedlejším přízvukem nazval „horizontální životní polohou“. Zejména večer byla příjemná, když vedle na stolku svítila lampička a Hans ležel zabalen v přikrývce, v ústech Marii, která měla zase svou chuť – a oddával se požitku všech těžko vystižitelných předností zdejšího lehátka, nos měl přitom sice jako led a ruce, které držely knihu (byly to pořád ještě „Oceán Steamships“), mrazem ztuhlé a naběhlé – a pohlížel přes oblouky loggií do šeřícího se údolí, v němž blikala tu rozptýlená, tam zas hustě shluklá světla, a odkud skoro každodenně alespoň hodinu zaznívala hudba, příjemně ztlumené, důvěrně melodické zvuky: operní úryvky z „Carmen“, „Troubadoura“ nebo „Čarostřelce“, dobře komponované vervní valčíky, pochody, při nichž člověk pyšně pohazoval hlavou, a veselé mazurky. Mazurka? Jmenovala se vlastně Marusja, ta dívka s malým rubínem! A ve vedlejší loggii, za tlustou stěnou z mléčného skla, ležel Joachim – Hans Castorp vyměnil s ním tu a tam opatrně pár slov – s přísnou šetrností k ostatním horizontálům. Joachim to měl ve své loggii stejně pěkné, třebaže nebyl musikální a nedovedl mít tak velkou radost z večerních koncertů. Jeho škoda! Četl si zato v své ruské gramatice. Ale Hans Castorp nechal „Oceán Steamships“ ležet na přikrývce a poslouchal s upřímným zájmem hudbu, pronikal s potěšením do průhledné hloubky její stavby a pociťoval nad některým rázovitým anebo dojímavým melodickým nápadem tak vroucí radost, že si jen s nenávistí v některé chvíli připomněl Settembriniovy výroky o hudbě, pohoršlivé výroky, jako třeba ten, že hudba je politicky podezřelá – kterýžto výrok nebyl věru o nic lepší než řeči dědečka Giuseppa o červencové revoluci a šesti tvůrčích Božích dnech…

Joachim neměl tedy z hudby takový požitek a kořenná rozkoš kouření mu byla rovněž cizí; ale jinak ležel ve své loggii stejně bezpečně a spokojeně. Den skončil, všecko bylo pro tentokrát u konce, člověk byl jist, že dnes se už nic nepřihodí, že nedojde k žádným otřesům, že na srdeční svalstvo nebudou už kladeny žádné požadavky. Ale byl si zároveň jist, že zítra zase všechno – s pravděpodobností danou těsností, přízní a pravidelností poměrů – začne nanovo, a tato dvojnásobná jistota i skrytost byla velmi pohodlná a spolu s hudbou a obnovenou chutí doutníku vytvářela z večerní ležené nejšťastnější životní situaci pro Hanse.

Jenže tohle všecko nijak nezabránilo, aby se náš hospitant a choulostivý nováček při večerní ležené (nebo někde jinde) silně nenachladil. Dostával zřejmě těžkou rýmu, sedělo mu to nad očima, čípek v krku byl citlivý a bolestivý, vzduch neprocházel jako jindy průduchem k tomu předurčeným, nýbrž vnikal tam s překážkami, studený a chladný, a dráždil nepřetržitě ke kašli; hlas nabyl přes noc přízvuku dutého a jakoby silnými alkoholickými nápoji spáleného basu, a podle vlastních slov nezamhouřil celou noc oka, protože mu tak vysychalo v krku, že se až dusil a musil každou chvíli zdvíhat hlavu s podušky.

„To je opravdu k zlosti,“ usoudil Joachim, „to je skoro trapné. Víš, my nachlazení neuznáváme, popíráme je, nachlazení se oficiálně v našem suchém ovzduší nevyskytuje; jako pacient pochodil by člověk u Behrense moc špatně, kdyby hlásil, že ,je nastuzen‘. Ale u tebe je to něco jiného, ty na to snad máš dokonce právo. Bylo by dobře, kdybychom přece jen ten katar předešli, dole v kraji znají různé praktiky, ale zde – pochybuji, že o to projeví dostatečný zájem. Tady člověk raději nemá stonat, protože se o to nikdo nestará. To je staré ponaučení, nakonec to taky ještě poznáš. Když jsem sem přišel, byla tu jedna dáma, ta si celý týden držela ucho, naříkala na bolesti, až se jí Behrens konečně na ně podíval. ,Buďte klidná, tuberkulosní není,‘ řekl jí. A na tom zůstalo. Inu, uvidíme, co se dá dělat. Zítra ráno, až ke mně přijde lázeňský, oznámím mu to. To je úřední postup. On už to poví dál, snad pro tebe přece jen něco udělají.“

Tolik Joachim; a úřední cesta se osvědčila. Už v pátek, když se Hans Castorp vrátil z ranní procházky do svého pokoje, zaklepal kdosi na dveře a hned nato se Hans seznámil osobně se slečnou z Mylendonků čili – jak jí říkali, s „vrchní sestrou“ – doposud tu ustavičně zaměstnanou dámu zahlédl vždy jen zpovzdáli, když vyšla z některého pokoje, přešla přes chodbu a vešla zase do pokoje naproti, nebo ji zběžně spatřil někde v jídelně a zaslechl její vřískavý hlas. Nyní tedy přišla navštívit jeho; přivolána jeho katarem, zaklepala kostnatou rukou tvrdě a krátce na dveře a skoro ještě dřív, než stačil zvolat „dále“, vešla, ještě na prahu se zaklánějíc, aby se ujistila, že se nezmýlila v čísle.

„Čtyřiatřicet,“ zavřískala pronikavě. „Správně. Člověče, on me dit, que vous aves pris froid, I hear, you have caught a cold, Vy, kažetsja, prostudilis, Slyšela jsem, že jste nachlazen? Jak s Vámi mám mluvit? Aha, německy, už vím. To je ten pán, co je na návštěvě u mladého Ziemsena, vidím, vidím. Spěchám na sál k operaci. Tam leží jeden, který má dostat narkosu, a najedl se fazolového salátu. Když nemáte oči všude… A vy, člověče, jste se tady nachladil?“

Hans Castorp zkoprněl nad mluvou starošlechtické dámy. Když mluvila, pomíjela vlastní slova, otáčela neklidně hlavou jakýmsi koulivým, smyčkovitým pohybem a zdviženým nosem jako by větřila, tak jak to dělají dravci v kleci, a pihovatou, lehce sevřenou pravicí, s palcem vztyčeným, třepala lehce v zápěstí, jako by chtěla říci: „Honem! Honem! Honem! Neposlouchejte, co říkám, mluvte sám, ať se hnu dál!“ Bylo jí asi čtyřicet let, měla ubohoučkou postavu, bez tvarů; oblečena byla v bílou, opásanou, ošetřovatelskou zástěru; na prsou jí ležel granátový kříž. Pod sesterským čepcem vylézaly řídké, nazrzlé vlasy; vodově modré, zanícené oči, na nichž k nadbytku krásy trůnilo ječné zrno v značně pokročilém stadiu, hleděly neklidně, nos byl ohrnutý, ústa žabí se šikmo vyčnívajícím dolním rtem, kterým při řeči pohybovala jako lopatou. Hans Castorp však na ni pohlížel s veškerou skromnou, trpělivou a důvěřivou přívětivostí a laskavostí, jež mu byla vrozená.

„Jaké je to nachlazení, co?“ zeptala se vrchní sestra po druhé, snažíc se mu pohlédnout pronikavě do očí, což se jí však nepodařilo, protože její vlastní oči uhnuly. „Taková nachlazení nemáme rádi. Býváte často nachlazen? Nebýval váš bratranec také často nastuzen? Kolik je vám vlastně let? Čtyřiadvacet? Tenhle věk! A teď jste přišel sem nahoru a jste nastuzen? O ,nastuzení‘ bychom vůbec neměli mluvit, vážený člověče, to jsou plky z nížiny.“ (Slovo plky se v jejích ústech vyjímalo krajně ohyzdně a dobrodružně, když je vyřkla, šoupajíc dolním rtem jako lopatou.) „Máte ten nejkrásnější katar dýchacích cest, to připouštím, to je vidět na očích.“ – (A zase se mu pokusila pohlédnout pronikavě do očí a opět se jí to nezdařilo.) „Ale katary nejsou ze zimy, nýbrž z infekce, k níž je člověk náchylný, a jde jen o to, je-li to infekce nevinná či méně nevinná – všechno ostatní jsou plky.“ (Už zase to strašné slovo!) „Snad máte sklon spíše k té nevinné,“ dodala a pohlédla na něho ječným zrnem tak divně, že až nevěděl, co je to za pohled. „Dám vám neškodné antiseptikum. Možná že vám pomůže.“ Vytáhla z černé kožené tašky, která jí visela u pasu, balíček a položila jej na stůl. Byl to formamint. „Vypadáte ostatně hodně vzrušeně; jako byste měl horečku!“ A nepřestávala mu pohlížet do očí – přestože její oči klouzaly ustavičně stranou. „Měřil jste se?“

Odpověděl, že ne.

„Proč ne?“ ptala se a vystrčila křivý dolní ret…

Hans mlčel. Dobrák Hans byl ještě tak mladý, uchoval si ještě způsoby školáka, který stojí v lavici, neví, co by řekl, a mlčí:

„Vy se nikdy neměříte?“

„Ale ano, vrchní sestro. Když mám horečku.“

„Člověče, měříme se především proto, abychom zjistili, máme-li horečku. Teď podle vašeho mínění horečku nemáte?“

„Nevím, vrchní sestro; nemohu to dobře rozeznat. Je mi pořád trochu horko a zima od té doby, co jsem sem přijel.“ „Aha. Kde máte teploměr?“

„U sebe žádný nemám, sestro. K čemu? Vždyť jsem zdráv. Jsem tu jen na návštěvě.“

„Plky! Dal jste mě zavolat proto, že jste zdráv?“

„To ne,“ zasmál se zdvořile, „nýbrž proto, že jsem se trochu –“

,,– nachladil. S podobným nastuzením se nesetkáváme ponejprv. Počkejte!“ řekla a začala se zase hrabat v tašce. Vytáhla dvě kožená pouzdra, jedno černé, druhé červené, a položila je rovněž na stůl. „Tenhle stojí tři franky padesát, a ten druhý pět franků. Lépe ovšem pochodíte s tím za pět franků. To je něco pro život, budete-li s ním dobře zacházet.“

Uchopil s úsměvem červené pouzdro a otevřel je. Jako hezký lesklý šperk ležel skleněný nástroj v červené sametové prohlubni, vytlačené přesně podle jeho tvaru. Celé stupně byly naznačeny červenými čarami, desetiny černými. Číslice byly červené, dolní, zúžený konec byl naplněn zrcadlově lesklou rtutí. Sloupec stál nízko, v chladu, hluboko pod normální teplotou živočišného tepla.

Hans Castorp věděl, co je dlužen sobě a své cti.

„Vezmu si tenhle,“ prohlásil, aniž si všiml toho druhého. „Tenhle za pět franků. Mohu jej hned za–…“

„Dobrá!“ zavřískla vrchní sestra. „Jen ne škrtit na důležitých věcech! To nespěchá, to přijde na účet. Sem s ním! Napřed ještě jaksepatří setřepat – a je to.“ A vzala mu jej z ruky, několikrát jím ve vzduchu zatřepala a setřásla rtuť ještě níž, až na pětatřicet. „Však on stoupne, však on povyleze, náš Merkurius!“ mínila. „Zde máte, čeho jste nabyl! Víte přece, jak se to u nás dělá? Pod ctěný jazyk s ním, čtyřikrát za den, na sedm minut, a dobře nad ním semknout vážené rty! Sbohem, člověče! Přeji dobré výsledky!“ A byla ze dveří.

Hans Castorp, který se uklonil, stál u stolu a hleděl na dveře, v nichž zmizela, i na teploměr, který mu tam nechala. „To tedy je vrchní sestra z Mylendonků,“ pomyslil si. „Settembrini ji nemůže vystát a má pravdu, je celkem nepříjemná. To ječné zrno není hezké, ale snad je nemá pořád. Ale proč mi říká ,člověčec, a ještě k tomu s ,ť uprostřed, človětče? Je to buršikosní a podivínské. Prodala mi teploměr, nosí prý vždy dva nebo tři u sebe v kapse. Jsou tu prý všude k dostání, ve všech obchodech, i tam, kde by se jich člověk nenadál, říkal Joachim. Ale já se ani nemusil namáhat, sám od sebe mi spadl do klína.“ Vyňal hezounký nástroj z pouzdra, prohlédl si jej a prošel s ním pak několikrát neklidně pokojem. Srdce mu rychle a hlasitě bušilo. Pohlédl k otevřeným balkónovým dveřím a vykročil ke dveřím pokojovým; chtěl zajít k Joachimovi, ale pak si to rozmyslil, znovu se zastavil u stolu a zakašlal, aby vyzkoušel svůj hlas, zní-li stále ještě tak dutě. Potom zakašlal doopravdy. „Ano, musím se přesvědčit, mám-li z rýmy horečku,“ řekl si a rychle vložil teploměr do úst, rtuťový konec pod jazyk, takže mu nástroj čouhal šikmo vzhůru mezi rty, které za ním pevně sevřel, aby tam vzduch zvenčí nemohl. Potom pohlédl na své náramkové hodiny: bylo šest minut po půl desáté. A čekal, až uplyne sedm minut.

„Ani o vteřinu víc, ani méně,“ pomyslil si. „Na mne je spolehnutí, ať směrem dolů nebo nahoru. Mně nemusí nikdo teploměr zaměňovat s němou sestrou jako té osobě, Otilii Kneiferové, o které nám vypravoval Settembrini.“ A chodil po pokoji sem tam, přidržuje teploměr pod jazykem.

Čas se vlekl, lhůta se zdála nekonečná. Teprve dvě a půl minuty uplynuly od chvíle, co se díval na rafičky, a už měl strach, aby pravou chvíli nezmeškal. Dělal tisíc věcí, bral do ruky různé předměty a kladl je zase zpět na místo, vyšel na balkon, na Joachima však nezavolal, přehlédl krajinu, to horské údolí, jeho mysli už důvěrně známé, se všemi horskými útvary: štíty, hřebeny, stráněmi, kulisou „Brehmenbühlu“, vlevo trochu blíž vpředu, jehož zadní stěna spadala šikmo do Lázní a jehož úbočí pokrýval les, kopcovité útvary vpravo, jichž jména rovněž už znal, alteinskou stěnu, která s této strany zdánlivě uzavírala údolí směrem k jihu – spočinul pohledem na cestičkách a záhonech v zahradě, na skalní jeskyni, na stříbrné, šlechtěné jedli, poslouchal šepot ozývající se ze společné lehárny, kde se konala léčba, a vrátil se zase do pokoje, při čemž se snažil polohu teploměru v ústech zlepšit; poté se pokusil odhrnout rukáv se zápěstí a ohnout spodní paži před obličej. S nesmírnou námahou, takřka posunováním, postrkáváním a kopanci zapudil šest minut. Ale najednou se zastavil uprostřed pokoje, zasnil se a nechal myšlenky bloudit; a poslední, zbývající minuta přemihla se nepozorovaně na kočičích tlapkách, nový pohyb paže mu prozradil její tajný únik; bylo už trochu pozdě, osmá minuta už náležela třetinou minulosti, když Hans vyškubl teploměr z úst, říkaje si, že to nevadí, že to na výsledku nic nemění, a zmatenýma očima se na něj zahleděl.

V prvé chvíli nebyl z něho moudrý, lesk rtuti splýval se světelným odrazem plochého kulatého skleněného pláště; brzy se mu zdálo, že sloupec je až docela nahoře, a hned nato jej neviděl vůbec Dal si nástroj těsně k očím, otáčel jím sem a tam, a nepoznal nic. Konečně po jakémsi šťastném obratu byl obraz zřetelný. Hans jej zadržel a chvatně zpracovával rozumem. Vskutku, Merkurius se roztáhl, hodně se roztáhl, sloupec povyjel vysoko, byl o několik desetin nad hranicí průměrné teploty. Hans Castorp měl 37,6.

Za bílého dopoledne, mezi desátou a půl jedenáctou hodinou 37,6 – to bylo hodně, to byla „teplota“, horečka z infekce, k níž měl sklony, a šlo jen o to, jaká infekce to je. 37,6 – víc neměl ani Joachim, víc neměl žádný z pacientů, který nebyl pokládán za těžce nemocného nebo neležel v posteli jako moribundus, víc neměla ani Kleefeldová s pneumothoraxem, ani… ani paní Chauchatová. V jeho případě to ovšem není to pravé – je to jen horečka z rýmy, jak se tomu v kraji říká. Ale přesně odlišit se to nedá a Hans Castorp pochyboval, že nabyl této teploty až při nachlazení, a litoval, že se neotázal Merkuria už dřív, hned tenkrát, když mu to dvorní rada radil. Jeho rada byla velmi rozumná, jak se teď ukázalo, a Settembrini vůbec neměl pravdu, když se tomu pohrdavě smál – Settembrini se svou republikou a krásným slohem. Hans Castorp opovrhoval republikou i krásným slohem, zatím co přezkoumával znovu a znovu výsledek měření, jenž se mu v oslnění světlem několikrát ztratil a který po chvilce horlivým otáčením nástroje opět našel: výsledek zněl: 37,6 – tak časně dopoledne!

Zmocnilo se ho velké vzrušení. Přešel několikrát pokojem s teploměrem v ruce, ale držel jej vodorovně, aby snad kolmým postavením nepřivodil otřes nebo poruchu, a pak jej velmi opatrně položil na desku umyvadla a šel se svrchníkem a přikrývkami ležet na balkon. Vsedě přehodil si přes sebe pokrývky, jak se tomu naučil, se strany i zdola, jednu po druhé zkušenou rukou, a pak tiše ležel, očekávaje hodinu druhé snídaně a Joachimův příchod. Chvílemi se usmál a vypadalo to, jako by se usmál na kohosi. Chvílemi se mu prsa úzkostlivě zachvěla a potom se ze svých katarálních plic rozkašlal.

Když v jedenáct hodin po zazvonění gongu Joachim pro něho přišel, aby šel k přesnídávce, Hans ještě ležel.

„Co je?“ zeptal se udiveně přistupuje k lehátku…

Hans Castorp ještě chvíli mlčel a zíral před sebe. Pak odpověděl:

„Nejnovější novinkou je, že mám trochu horečku.“ „Co to znamená?“ zvolal Joachim. „Cítíš, že máš horečku?“

Hans Castorp ho nechal zase chvíli čekat na odpověď a prohlásil pak trochu lenivě:

„Že mám horečku, cítím už dávno, můj milý, celou tu dobu tady. Ale teď už nejde o subjektivní pocity, nýbrž o přesné zjištění. Měřil jsem se.“

„Ty ses měřil? Čím?!“ zvolal s úlekem Joachim.

„Teploměrem, čím jiným,“ odpověděl Hans Castorp ne bez přísnosti a posměchu. „Vrchní sestra mi jej prodala. Proč každému říká ,člověče‘, to nevím; slušné to není. Ale ve spěchu mi prodala dobrý teploměr, a chceš-li se přesvědčit, kolik ukazuje, jdi se podívat, leží nahoře na umyvadle. Je to nepatrné zvýšení.“

Joachim se rychle obrátil a vešel do pokoje. Když se vrátil, prohlásil váhavě:

„Ano, sedmatřicet celých a půl!“

„To tedy už trochu opadl!“ řekl rychle Hans Castorp. „Bylo to 37,6.“

„Pro dopoledne to nemůžeme rozhodně považovat za nepatrné zvýšení,“ řekl Joachim. „Pěkné nadělení!“ dodal ještě. Stál u bratrancova lůžka, jak už člověk nad „pěkným nadělením“ stává, s rukama opřenýma v bok a s hlavou svěšenou. „Musíš do postele.“

Hans Castorp měl na to připravenu odpověď.

„Nechápu, proč bych musil se 37,6 stupni ležet v posteli, když ty a tolik jiných, kteří nemají o nic méně – když vy všichni si tu vesele chodíte.“

„Ale to je přece něco docela jiného,“ namítal Joachim. „U tebe je to akutní a nevinné. Ty máš horečku z rýmy.“

„Za prvé nechápu,“ odpověděl Hans Castorp a rozděloval svou řeč dokonce na „za prvé“ a „za druhé“ – „proč se má s nevinnou horečkou – dejme tomu, že něco takového existuje – proč se má s nevinnou horečkou ležet v posteli a s jinou nikoliv. Za druhé opakuji, že mě rýma nerozpálila víc, než jsem byl už předtím. Trvám na stanovisku,“ zakončil, „že 37,6 se rovná 37,6. Můžete-li s touto teplotou chodit vy, mohu já také.“

„Ale já musil napřed čtyři neděle ležet, když jsem sem přišel,“ namítal Joachim; „a teprve když se ukázalo, že horečka klidem na lůžku nepomíjí, směl jsem vstát.“ Hans Castorp se usmál.

„No a?“ zeptal se. „Já myslím, že je to u tebe něco jiného. Mně se zdá, že si odporuješ. Nejprve rozlišuješ a pak zase srovnáváš. To jsou plky…“

Joachim se obrátil na podpatku, a když se po chvíli otočil k bratranci zpátky, byl jeho osmahlý obličej o stín tmavší.

„Nesrovnávám,“ řekl, „ty popleto. Vím jen, že jsi hanebně nastuzen, je to slyšet na hlase; měl by sis lehnout, abys průběh urychlil, chceš-li jet příští týden domů. Ale jestli nechceš – totiž, nechceš-li si lehnout, nemusíš. Já ti nic nepředpisuji. Tak jako tak musíme k snídani. Dělej, beztak je pozdě!“

„To je pravda! Pojďme!“ řekl Hans Castorp a odhodil přikrývky. Zašel do pokoje, aby si trochu přikartáčoval vlasy, a zatím co se česal, Joachim ještě jednou pohlédl na teploměr na umyvadle a Hans ho při tom z dálky pozoroval. Pak mlčky šli a seděli opět na svých místech v jídelně, kde se to jako vždycky v tuto hodinu bíle třpytilo samým mlékem.

Když donesla trpaslice Hansovi kulmbašské, vážně je odmítl. Děkuje, dnes nebude pít pivo, dnes nebude pít nic, nejvýš doušek vody. To vzbudilo pozornost. Proč to? Co je to za novoty! Proč ne pivo? – Má trochu horečku, prohodil Hans. 37,6. Minimální.

Začali mu hrozit prstem – bylo to velmi podivné. Tvářili se šelmovsky, nakláněli hlavy na stranu, mhouřili oči, zdvíhali ukazováček do výše ucha, jako by o Hansovi, který si hrál na nevinného, vycházely najevo smělé, pikantní věci. „No, no, vy, vy,“ řekla učitelka a tváře se jí zarděly, když mu s úsměvem pohrozila. „To jsou mi pěkné věci, to slyším pěkné věci! Počkejte, počkejte, vy jeden! – Aj, aj, aj,“ ozvala se paní Stöhrová a pohrozila mu svým krátkým červeným pahýlem, držíc jej u nosu. „Koukejme se, náš pan návštěvník má tempus! Vy jste mi ten pravý!

Kumpáne jeden!“ – Dokonce i stará teta na horním konci stolu mu žertovně a zchytrale pohrozila, když se zpráva donesla až k ní; a hezká Marusja, která si ho doposud skoro nevšímala, naklonila se směrem k němu, pohlédla na něho kulatýma hnědýma očima, a tisknouc ke rtům kapesníček vonící pomeranči, zahrozila; také doktor Blumenkohl, kterému to sdělila paní Stöhrová, musil ten všeobecný posunek opakovat, ale při tom se na Hanse nepodíval; jenom Miss Robinsonová seděla jako vždy lhostejně a nevšímavě a tvářila se nepřístupně. Joachim měl oči slušně sklopeny.

Hans Castorp, polichocen tolikerým škádlením, měl za to, že musí tuto velkou čest skromně odmítnout. „Ne, ne,“ vysvětloval, „mýlíte se, můj případ je zcela nevinný, mám, jak vidíte, rýmu; oči mi slzí, plíce mám ucpané, polovinu noci prokašlu, je to krajně nepříjemné…“ Ale jeho omluvy nebyly přijaty. Všichni se smáli, umlčovali ho posunkem a volali: „Ano, ano, ano, plané výmluvy a vytáčky, horečka z rýmy, to známe, to známe!“ A najednou všichni žádali, aby se Hans Castorp neprodleně přihlásil k prohlídce. Tato zpráva je náramně oživila; ze všech sedmi stolů panovala při této snídani nejčilejší zábava u stolu Hansova. Hlavně paní Stöhrová s rudým zarputilým obličejem a popraskanou pletí na tvářích nad svým nabíraným límečkem se téměř divoce rozřečnila a líčila příjemnosti kašle – ano, kašel je rozhodně příjemný, je to požitek, když se tak na dně hrudi hromadí a roste lechtání a člověk se křečovitým tlakem dostává až nevím jak hluboko, aby vyhověl dráždění; je to podobná legrace jako kýchání, když ve vás chuť ke kýchnutí k neodolání navře a člověk se zmámeným výrazem několikrát prudce vdechne a vydechne, blaženě povolí a zapomene nad spasným výbuchem na celý svět. A někdy to přijde dvakrát třikrát po sobě. To jsou bezplatné životní požitky, jako na příklad když vás z jara tak nasládle svrbí omrzliny a vy si je krutě, s chutí, ve vzteku do krve škrábete – panečku, podívat se při tom do zrcadla, to byste uzřeli ďábelskou karikaturu!“

Takhle příšerně podrobně hovořila nevzdělaná paní Stöhrová, dokud neskončila kratičká, avšak vydatná přesnídávka, po níž se bratranci vydali na druhou dopolední procházku do Lázní. Joachim byl celou cestu zamyšlen a Hans frkal rýmou a chrchlal ze zarezavělých prsou. Cestou zpět Joachim prohlásil:

„Něco bych ti navrhl. Dnes je pátek – zítra po obědě jdu na měsíční vyšetření. Není to generální prohlídka, Behrens si mě jen trochu proklepe a nadiktuje Krokowskému pár poznámek. Mohl bys jít se mnou a požádat, aby si tě při té příležitosti také poslechl. Vždyť je to směšné – kdybys byl doma, poslal by sis pro Heidekinda. Tady jsou v domě dva specialisté a ty tu běháš a nevíš, co s tebou vlastně je, jak hluboko to u tebe sedí a zda bys neudělal lépe, kdyby sis lehl.“

„Dobře,“ řekl Hans Castorp. „Jak myslíš. Proč ne, to mohu udělat. A bude to pro mne i zajímavé, zúčastnit se takové prohlídky.“

Tak se shodli. Když došli nahoru před sanatorium, náhoda tomu chtěla, že potkali dvorního radu Behrense. Měli tedy dobrou příležitost přednést mu na místě svou žádost.

Behrens přicházel od průčelí, dlouhý, s vystouplou šíjí, tvrdý klobouk posunutý hodně s čela, s doutníkem v ústech, modrými tvářemi a uslzenýma očima, v plném proudu činnosti – chystal se konat privátní praxi, návštěvy ve „vsi“, a na sále zrovna skončil operaci, jak vysvětloval.

„Dobrou chuť, pánové!“ řekl. „Pořád na vandru. Měli jste se hezky v širém světě? Jdu právě od nerovného souboje s nožem a pilkou na kosti – vážná věc, víte – resekce žeber. Dříve nám při tom zůstávalo padesát procent pod nožem. Dnes už je to lepší, ale ještě dost často musíme mortis causa předčasně sbalit. No – ten dnešní rozuměl špásu, první chvíli to docela rázně vydržel… K zbláznění – takový lidský hrudník, který už není. Měkké části, neúhledný, víte, lehké zkalení myšlenky, abych tak řekl. No, a vy? Jak se daří ctěnému zdravíčku? To se to chodí ve dvou, co, Ziemsene, starý chytráku? Pročpak pláčete, vy cestovateli ze zábavy?“ obrátil se pojednou na Hanse Castorpa. „U nás není dovoleno veřejně plakat. Domácí řád to zakazuje. To by mohl přijít každý.“

„To dělá rýma, pane dvorní rado,“ odpověděl Hans Castorp. „Nevím, jak je to možné, ale mám hromský katar. Mimo to kašlu a na prsou mě to dusí.“

„Tak?“ prohodil Behrems. „Měl byste se poradit s rozumným lékařem.“

Bratranci se dali do smíchu a Joachim, srážeje podpatky, pravil:

„To právě chceme, pane dvorní rado! Zítra mám prohlídku. Tak jsme se chtěli zeptat, jestli byste byl tak laskav a prohlédl i mého bratrance. Jde nám o to, bude-li moci v úterý odcestovat…“

„S. r.!“ řekl Behrens. „S. r. u.! S radostí uděláme! Měli jsme už dávno udělat! Když už jste tady, máte toho využít. My se ovšem nechceme nabízet. Tedy zítra ve dvě hodiny, hned jak půjdete od jeslí!“

„Mám totiž také trochu horečku,“ dodal Hans Castorp.

„Nepovídejte!“ zvolal Behrens. „Mně chcete vypravovat novinky? Myslíte, že nemám oči v hlavě?“ A ukázal si svým mohutným ukazováčkem na obě své krví podlité, modré, přetékající, uslzené oční bulvy. „Kolik?“

Hans Castorp skromně jmenoval číslo.

„Dopoledne? Hm, to není špatné. Pro začátek rozhodně ne bez nadání. Nuže, zítra ve dvou nastoupit! Bude mi ctí. Požehnané přijetí potravy!“ S křivými koleny, vesluje rukama nakračoval těžce po srázné cestě; praporek kouře z jeho doutníku vál za ním.

„To jsme tedy ujednali podle tvého přání,“ řekl Hans Castorp. „Lépe jsme to ani nemohli chytit. Teď jsem ohlášen. Behrens v tom sice také dohromady nemůže nic dělat, předepíše mi patrně jen syrup z lékořice nebo prsní čaj, ale je-li člověku tak jako mně, je příjemné mít trochu lékařské útěchy. Jen kdyby ten Behrens nemluvil pořád tak přemrštěně řízně! ,Požehnané přijetí potravy!‘ Co je to za hantýrku! Můžeme říci ,požehnaná chuť. Chuť je téměř poetické slovo, asi jako ,chléb vezdejší‘ a ,požehnaný‘ se k němu docela dobře hodí. Ale přijetí potravy je čistá fysiologie a přát požehnání mi při něm připadá jako pustý výsměch. Dále nevidím rád. když kouří, budí to ve mně jisté obavy, asi proto, že vím, že kouření mu nesvědčí a dělá ho trudnomyslným. Settembrini říkal, že jeho veselost je vynucená, a Settembrini je kritik, člověk soudný, to mu musíme nechat. Já snad bych měl také usuzovat, a ne brát všechno, jak to je, v tom má on docela pravdu. Jenže někdy začneš s usuzováním, káráním a spravedlivým rozhorlováním, ale najednou ti do toho přijde něco jiného, co nemá s usuzováním pranic společného, a je s přísností mravů konec a republika i krásný sloh ti připadají jenom nevkusné…“

Ještě něco nesrozumitelného zamumlal, bylo vidět, že sám jasně neví, co chce říci. Joachim na něho jen se strany pohlédl, řekl „na shledanou“ a každý se odebral do svého pokoje a na svůj balkon.

„Kolik?“ ozval se za chvíli tlumeně Joachim, ač neviděl, že se Hans opět měřil… A Hans Castorp lhostejně odpověděl:

„Nic nového.“

Skutečně, jen vešel do pokoje, vzal s umyvadla ozdobný teploměr, který dnes ráno vyzískal, zrušil kolmými otřesy 37,6, které teď už svou úlohu dohrály, a se skleněným cigárkem v ústech, docela jako starý usedlík, uchýlil se na balkon na lehátko. Leč proti všemu dalekosáhlému očekávání neroztáhl se Merkurius dál než zase jen na 37,6, ač ho Hans držel plných osm minut pod jazykem; 37,6 byla ostatně horečka, i když ne vyšší, než měl časně dopoledne. Po obědě vystoupil třpytivý sloupec na 37,7, ale k večeru, když byl pacient vzrušením a novinkami dne hodně unaven, setrval na 37,5 a druhého dne zrána ukazoval dokonce jen rovných 37; k polednímu však opět dosáhl včerejší výše. Za takových výsledků se přiblížil oběd příštího dne a současně s jeho ukončením stanovená hodina schůzky s Behrensem.

Hans Castorp si později vzpomněl, že paní Chauchatová měla toho dne při obědě nový zlatožlutý svetr s velkými knoflíky a lemovanými kapsami, nový alespoň pro Hanse Castorpa, a že se v něm při příchodu – pozdním jako vždy – způsobem, jejž Hans už dobře znal, na okamžik obrátila čelem k obecenstvu v sále. Potom se odplížila, jak to dělala pětkrát za den, ke svému stolu, měkkými pohyby usedla a hovoříc dala se do jídla. Tak jako každodenně, nicméně obzvlášť pozorně a bystře, viděl Hans Castorp, jak pohybuje při hovoru hlavou, všiml si opět zakulacené šíje a malátného držení zad, když pohlédl mimo Settembriniův stůl, který stál za stolem postaveným napříč k „jemnému ruskému stolu“. Během tohoto oběda se paní Chauchatová ani jednou neohlédla do sálu. Ale když se podával desert a velké pendlovky na úzké stěně jídelny, vpravo, tam, kde stál „horší ruský stůl“, odbily dvě hodiny, se to přece jen stalo a Hansem to záhadně otřáslo: mezitím co hodiny odbíjely dvě, první a druhou – půvabná pacientka pootočila pomalu hlavu a maličko i trup a ohlédla se přes rameno zřetelně a nepokrytě k Hansovu stolu – a nejen obecně k jeho stolu, nýbrž jednoznačně a přísně osobně k němu a okolo zavřených rtů i v úzkých Přibyslavových očích měla úsměv, jako by se ptala: „Tak co? Je čas. Půjdeš?“ (Když mluví jen oči, lidé si tykají, i když ústa ještě ani neřekla „vy“) – a to byla příhoda, která Hanse v hloubi duše zmátla a poděsila – nevěřil svým smyslům a zahleděl se jako bez ducha paní Chauchatové nejdřív na tvář, potom zvedl pohled nad její čelo a vlasy někam do prázdna. Což ona ví, že je na druhou hodinu ohlášen k prohlídce? Navlas tak to vypadalo. A bylo přece velmi nepravděpodobné, že by o tom mohla vědět, jako nemohla vědět, že právě teď, v poslední vteřině, se v duchu sama sebe ještě ptal, jestli by nebylo lepší, kdyby dvornímu radovi po Joachimovi vzkázal, že jeho nastuzení už polevilo a že pokládá prohlídku za zbytečnou; výhody tohoto pomyšlení po tom tázavém úsměvu ovšem rázem povadly a proměnily se v odpuzující nudu. V příští vteřině položil totiž Joachim svinutý ubrousek na stůl, vyhrnul obočí, mrkl na Hanse, vstal, uklonil se spolustolovníkům a šel – Hans Castorp rovněž vstal a následoval ho krokem navenek zdánlivě pevným, ale vnitřně potácivým a u vědomí, že na něm stále ještě ten pohled i úsměv leží.

Od včerejšího dopoledne už o svém předsevzetí s Joachimem nemluvili a také nyní kráčeli v mlčenlivě shodě. Joachim spěchal, prý se už tak jako tak opozdili a dvorní rada si potrpí na přesnost. Z jídelny šli chodbou v přízemí kolem „ředitelství“ a pak po čistých schodech, pokrytých naleštěným linoleem, „dolů“ do suterénu. Hned proti schodům zaklepal Joachim na dveře s porculánovým štítkem, který označoval, že je to vchod ordinace.

„Dá-le!“ zvolal Behrens, klada silný důraz na první slabiku. Stál uprostřed místnosti v lékařském plášti, držel v pravé ruce černé sluchátko a poklepával jím na stehno.

„Tempo, tempo,“ pobízel vcházející a pohlédl přetékajícíma očima na hodiny na stěně. „Un poco piu presto, signori! Nejsme tu výhradně jen pro Vaše Vysokoblahorodí!“

Před oknem seděl u dvojitého psacího stolu s lokty opřenými doktor Krokowski, bledý ve srovnání s černou listrovou košilí; v jedné ruce držel pero, druhou rukou si prohraboval vousy. Před sebou měl jakési papíry, patrně chorobopisy. Pohlédl na vstupující bratrance tupým pohledem muže, který jen asistuje.

„No tak sem s konduitou!“ odpověděl dvorní rada na Joachimovy omluvy a vzal mu tabulku z ruky, aby si ji prohlédl, zatím co pacient se honem snažil do půli těla svléknout a pověsit šaty na věšák vedle dveří. Hanse Castorpa si nevšímali. Stál chvíli a přihlížel, potom usedl do malého, staromódního křesla s třásněmi na opěradlech vedle stolku, na němž byla láhev na vodu. Podél stěn byly regály s širokohřbetými lékařskými knihami a fascikly listin. Jiného nábytku tam nebylo, jen pohovka, potažená bílým voskovaným plátnem, která se dala šroubovat výš i níž a přes jejíž podhlavník byl rozprostřen bílý papírový ubrousek.

„Komma 7, komma 9, komma 8,“ četl Behrens, listuje v týdenních záznamech, kde Joachim měl poctivě zapsány výsledky svých denodenních pěti měření. „Pořád ještě trochu illuminovaný, milý Ziemsene, vlastně se nedá říct, že jste oproti posledně o moc solidnější („posledně“, to bylo před čtyřmi nedělemi). Pořád se nemůžete odtoxinovat, pořád ještě ne,“ dodal. „Inu, přes noc se to nepoddá, čarovat ani my neumíme.“

Joachim přikývl a pokrčil nahými rameny, ač mohl namítnout, že tu není teprv od včerejška.

„Copak dělá to píchání na pravém hilu, kde to vždycky znělo tak zostřeně? Je to lepší? No tak pojďte sem! Dovolíme si u vás zdvořile zaklepat!“ A auskultace začala.

Dvorní rada Behrens, rozkročený, dozadu nakloněný, sluchátko pod paždím, klepal nejprve docela nahoře na Joachimově pravém rameni, pohyb při poklepu vycházel ze zápěstí, a používaje při tom prohnutého prostředního prstu jako kladiva a levé ruky jako opory. Potom sestoupil dolů k lopatce a proklepával záda se strany, dole i uprostřed, při čemž Joachim, který už byl vycvičen, zvedl paži, aby ho mohl Behrens proklepat i pod ní. Pak se to všechno opakovalo na straně levé, a když s tím byl hotov, poručil Behrens „Obrátit!“ a začal ho proklepávat vpředu. Klepal hned pod krkem u klíční kosti, klepal nad prsy a pod prsy nejprve vpravo, pak vlevo. Když se dosyta naklepal, začal poslouchat; maje ucho na mušli, nasazoval Joachimovi sluchátko na záda i na prsa, na všechna místa, která předtím proklepával. Joachim musil střídavě zhluboka dýchat a uměle pokašlávat, a to ho zřejmě velmi namáhalo, neboť jen stěží popadal dech a do očí mu vstoupily slzy. Ale dvorní rada hlásil všechno, co uvnitř slyšel, krátkými, obsažnými slovy asistentovi u psacího stolu – Hansu Castorpovi to připadalo – nemohl si pomoci – jako scéna u krejčího, kde dobře oblečený pán bere zákazníkovi míru na šaty a v obvyklém postupu mu na různá místa trupu i na končetiny přikládá metr a zjištěná čísla diktuje pak shrbenému tovaryši do pera. „Krátký“, „zkrácený“, diktoval dvorní rada Behrens. „Sklípkový“ řekl a ještě jednou: „Sklípkový“

(to bylo zřejmě dobře). „Drsný“, řekl a zkřivil tvář. „Velmi drsný.“ „Šelest.“ A doktor Krokowski všechno zapisoval, jako tovaryš zapisuje krejčímu míry.

Hans Castorp sledoval události s hlavou na stranu a zamyšleně pozoroval Joachimův trup, jehož žebra (bohudík, Joachim měl žebra) se při vdechnutí vysoko zvedala pod napjatou kůží nad vpadlým žaludkem – ten štíhlý, zažloutlý – snědý jinošský trup s černými chloupky na prsou a pažích, které byly ostatně silné – a z nichž jedna byla na zápěstí ozdobena zlatými náramkovými hodinkami. To jsou paže borce, pomyslil si Hans Castorp; Joachim odjakživa rád cvičil, kdežto já o to nikdy nestál, to souviselo i s jeho zálibou pro vojančinu. Vždycky býval tělesně mnohem víc v kondici než já nebo alespoň jinak; já byl odjakživa civilista, vždycky jsem si potrpěl spíše na teplou koupel a dobré jídlo a pití, kdežto jemu šlo o mužné požadavky a výkony. A teď vstoupilo jeho tělo docela jiným způsobem do popředí, osamostatnilo se a nabylo důležitosti svou chorobou. Je iluminován, ne a ne se odtoxinovat, ne a ne být solidní, ač by tak rád v nížině vojákoval. Hleďte – je urostlý, jak stojí v knize psáno, učiněný Apollo Belvederský, až na ty vlasy. Uvnitř je však chorý a navenek příliš teplý od nemoci; vždyť nemoc dělá člověka mnohem tělesnějším, dělá z něho pouhé tělo… Když si tohle pomyslil, ulekl se, rychle a pátravě zvedl oči s Joachimova nahého trupu až k jeho očím, k těm velikým, černým, mírným očím, uslzeným od nuceného dýchání a pokašlávání, které během prohlídky hleděly smutně přes Hanse kamsi do prázdna.

Dvorní rada Behrens skončil.

„Tak tedy, Ziemsene,“ řekl, „pokud to je vůbec možné, je všechno v pořádku. Do příště (to jest za čtyři neděle) se to jistě zase zlepší.“

„Pane dvorní rado, jak dlouho myslíte, že –“ „Zase už chcete naléhat? V rozjařeném stavu nemůžete přece prohánět své chlapíky! Minule jsem řekl půl roku – pro mne za mne počítejte půl roku ode dneška, ale pokládejte to za minimum. Vždyť se u nás konec konců nežije právě nejhůř, buďte také trochu zdvořilý! Cožpak jsou to nějaké galeje nebo sibiřské doly? Nebo vám to tak připadá? Dobře, Ziemsene! Odchod! Dál – kdo má ještě chuť!“ Při těch slovech napřáhl paži a podával doktoru Krokowskému sluchátko; ten je vzal a vstal, aby jako asistent na Joachimovi vykonal malou dodatečnou prohlídku.

Hans Castorp vyskočil, a upíraje oči na dvorního radu Behrense, který stál rozkročen, s otevřenými ústy a zdánlivě zamyšlený, začal se rychle svlékat. V kvapu se pomátl a nevysoukal si dost rychle puntičkovanou košili s manžetami, když si ji stahoval přes hlavu. A potom stál bílý, plavý, útlý před dvorním radou Behrensem – jsa vzezření mnohem civilnějšího než Joachim Ziemsen.

Ale dvorní rada, stále ještě zamyšlený, ho nechal stát. Doktor Krokowski seděl už zase chvilku u psacího stolu a Joachim se oblékal, když se Behrens pojednou rozhodl vzít na vědomí toho, který stál před ním a měl také chuť.

„Ach tak, teď jste to vy!“ zvolal, uchopiv Hanse Castorpa obrovskou rukou za nadloktí. Odsunul si ho kousek od sebe a ostře si ho prohlížel. Nehleděl mu do tváře, jako hledíme člověku, díval se mu na tělo; otáčel jím, jako otáčíme tělem, a prohlížel si také jeho záda. „Hm,“ řekl. „No, uvidíme, co ve vás je!“ A začal proklepávat stejně jako prve.

Klepal všude jako u Joachima a k některým místům se vracel vícekrát. Delší dobu poklepával pro porovnání střídavě vlevo nahoře u klí ční kosti a kousek níž.

„Slyšíte?“ ptal se přitom doktora Krokowského. A doktor Krokowski, na pět kroků vzdálený u svého psacího stolu, přikývl, že slyší: vážně sklonil bradu na prsa, takže si stlačil vousy a jejich konečky se ohnuly vzhůru.

„Zhluboka dýchat! Kašlat!“ velel dvorní rada a opět vzal do ruky sluchátko; Hans Castorp asi osm až deset minut těžce pracoval, zatím co dvorní rada poslouchal. Nepromluvil jediného slova, jen nasazoval sluchátko hned zde, hned tam a poslouchal hlavně na místech, ke kterým se už předtím při klepání vracel. Posléze strčil sluchátko pod paži, založil ruce na zádech a zahleděl se na podlahu mezi sebe a Hanse.

„Ano, Castorpe,“ prohlásil – bylo to po prvé, co oslovil mladého muže prostě příjmením – „věc se má tak praeterpropter, jak jsem si ji od první chvíle představoval. Teď už vám to mohu přiznat – já vás měl na mušce hned od první chvíle, kdy se mi dostalo nezasloužené cti, že jsem vás poznal – a tušil jsem s velkou určitostí, že jste v skrytu náš člověk a že to jednou uznáte, jako to už leckdo uznal, kdo přišel nahoru pro švandu, rozhlížel se, ohrnoval nos, až se pak jednoho dne dověděl, že udělá dobře – a nejen ,udělá dobře‘ – rozumějte mi, prosím – když se tu bez hraní na nezúčastněného zvědavce usadí k vydatnějšímu pobytu.“

Hans Castorp zbledl a Joachim, který si právě zapínal šle, ztrnul uprostřed pohybu a poslouchal…

„Máte tady takového milého, sympatického bratrance,“ pokračoval dvorní rada, ukazuje posunkem hlavy na Joachima a houpaje se přitom na podpatcích a na špičkách, „o němž už co nejdříve, doufám, budeme s to říci, že byl kdysi nemocen; ale i když dospějeme tak daleko, zůstane přece jen vždycky pravdou, že nemocen byl, váš pan vlastní bratranec – a to už vrhá a priori, jak praví myslitel, jisté světlo i na vás, milý Castorpe…“

„Ale on je jenom nevlastní bratranec, pane dvorní rado.“

„No, no, snad byste svého bratránka nezapíral! Vlastní nebo nevlastní, je pokrevní příbuzný. S čí strany?“

„S matčiny, pane dvorní rado. Je synem nevlastní sestry mé -“

„A vaše paní matka je zdráva?“

„Ne. Je mrtva. Umřela už dávno, když jsem byl ještě malý.“

„Ale – a na co?“

„Na srdeční infarkt, pane dvorní rado.“ „Na infarkt? No, to už je dávno. A váš pan otec?“ „Ten umřel na zápal plic,‘ řekl Hans Castorp, „– a dědeček také –,“ připojil.

„Tak? Ten také? No, tolik o vašich předcích. No, a pokud se týče vás – vy jste asi býval odjakživa silně chudokrevný, viďte? Ale nebýval jste unaven po tělesné nebo duševní práci? Ano? Míváte bušení srdce? Teprve od nedávna? No vidíte – a kromě toho máte zřejmě náchylnost ke katarům dýchacích cest. Jestlipak víte, že jste byl už jednou dřív nemocen?“

„Já?“

„Ano, vy. Vás osobně mám na mysli. Slyšíte ten rozdíl?“ A dvorní rada mu střídavě poklepal vlevo nahoře na prsou a potom kousek dál dole.

„Tady to zní trochu dutěji než zde,“ řekl Hans Castorp.

„Velmi dobře. Byl by z vás dobrý odborník. To je ztlumení, a ztlumení jsou znakem zastaralých míst, která už zvápenatěla, čili jizev. Jste starý pacient, Castorpe, ale já nikomu nezazlívám, že jste se to nedověděl. Počáteční diagnosa je velmi obtížná – zejména pro pány kolegy z nížiny. Nechci ani tvrdit, že máme jemnější uši, i když odborný cvik mnoho dělá. Ale nám pomáhá poslouchat vzduch, rozumíte, náš řídký, suchý horský vzduch.“

„Ovšem, to je jisté,“ řekl Hans Castorp.

„Dobře, Castorpe. A teď, milý hochu, poslyšte pár zlatých slov. Kdyby vám jinak nic nebylo – rozumějte – a šlo jen o ztlumení a jizvy na vaší Aeolově trubici tady uvnitř a o vaše zvápenatělá cizí tělesa, poslal bych vás k vašim lárům a penátům a už bych se o vás ani za mák nestaral, rozumíte? Ale jak se věci mají a po tom, co jsem ještě u vás našel, a vzhledem k tomu, že jste už tady nahoře, nevyplatí se vám, Hansi Castorpe, jezdit domů – v nejkratší době byste u nás musil tak jako tak zase nastoupit.“

Hans Castorp cítil, jak se mu krev hrne znovu k srdci, takže se hlasitě rozbušilo – a Joachim pořád ještě stál s rukama svírajícíma vzadu knoflíky a se sklopenýma očima.

„Neboť kromě ztlumení,“ pokračoval dvorní rada, „máte tuhle nahoře vlevo drsný dech, skoro už šelest, který pochází zcela nepochybně od čerstvého místa, nechci ještě mluvit o změklém ložisku, ale určitě je to měkký stín, a povedete-li to v nížině tak dál jako dosud, půjdou, můj milý, celé vaše plíce k čertu.“

Hans Castorp stál jako sloup, kolem úst mu to podivně škubalo, na hrudníku byly zřetelně znát údery srdce. Pohlédl na Joachima, ale nesetkal se s jeho očima, pohlédl zpět na dvorního radu Behrense, na jeho modré líce, stejně modré, uslzené oči a knírek vyhrnutý k jedné straně.

„Jako objektivní doklad,“ pokračoval Behrens, „zde máme také ještě vaši teplotu: 37,6 v deset hodin dopoledne. To přesně odpovídá sluchovým postřehům.“

„Myslil jsem jen,“ řekl Hans Castorp, „že ta horečka pochází od kataru.“

„A katar?“ namítl dvorní rada… „Od čeho pochází? Já vám, Castorpe, něco povím, dávejte pozor! Pokud vím, vládnete dostatečným množstvím mozkových závitů. Náš vzduch je dobrý proti nemoci – viďte, že si to myslíte? A je to pravda. Ale náš vzduch je současně dobrý pro nemoc, rozumějte mi, zdejší vzduch jí především napomáhá, vzbouří tělo, vyvolá vzplanutí latentní choroby; a takovým vzplanutím je, nic ve zlém, Castorpe, i váš katar. Nevím, byl-li jste už dole v nížině náchylný k horečkám, ale u nás jste byl febrilní od prvního dne, a ne teprve od té doby, co ten katar máte – to je moje mínění.“

„Ano,“ přisvědčil Hans, „to si opravdu také myslím.“

„Dostal jste špičku, sotva jste sem přijel,“ potvrzoval dvorní rada. „To jsou rozpustné jedy, vylučované bakteriemi; působí opojně na centrální nervovou soustavu, rozumíte, a pak člověku zčervenají líčka. Teď vás především dáme pod poklop a uvidíme, zdali po několikatýdenním klidu na lůžku nevystřízlivíte. Další se uvidí. Uděláme si o vás pěkný vnitřní snímek – to vás bude zajímat, podívat se do sebe. Ale to vám rovnou říkám: případ, jako je váš, se nevyléčí přes noc, reklamní výsledky a zázračné léčby se u nás nevyskytují. Však jsem tušil hned, že z vás bude lepší pacient, že máte ke stonání mnohem více nadání než tuhle ten brigádní generál, který nám chce po každé frnknout, jakmile mu nějaká ta čárka spadne. Jako by tiše ležet nebyl stejně dobrý rozkaz jako tiše stát! Klid je první občanskou ctností a netrpělivost darmo jen škodí. Tak ať mě nezklamete, Castorpe, a neusvědčíte moji znalost lidí ze lži, to bych si vyprosil. A teď marš, do remisy s vámi!“

Tím dvorní rada Behrens ukončil rozmluvu a posadil se k psacímu stolku, aby jako muž práce vyplnil přestávku do příští prohlídky písemnou prací. Ale doktor Krokowski vstal, pokročil k Hansu Castorpovi, položil mu levou ruku na rameno, a nakláněje hlavu šikmo zpátky, bodře se usmál, až mu ve vousech zasvitly žluté zuby, a potřásl mu srdečně pravicí.

«Pátá kapitola»

Polévka věčnosti a náhlé jasno

Je tu jistý úkaz - a bude dobře, když vypravěč sám předem nad ním užasne, aby se mu pak nemusil na vlastní pěst přespříliš divit čtenář. Jestliže naše výkazní zpráva o třech prvních týdnech Hansova zdejšího pobytu (jedenadvacet dnů vrcholného léta, na něž se dle lidského předpokladu měl tento pobyt omezit) pohltila množství času a prostoru, jehož protahování našemu jen zpola přiznanému očekávání až tuze hoví – nevyžádá si zvládnutí tří dalších týdnů jeho pobytu na témž místě ani tolik řádků, ba dokonce ani tolik slov a okamžiků, kolik stránek, archů, hodin a pracovních dnů jsme věnovali těm prvním. V mžiku – to už vidíme – budou ty tři neděle za námi a pohřbeny.

To vás možná udiví; a přece to je v pořádku a odpovídá to zákonům vypravování a naslouchání. Neboť je v pořádku a zákonům vypravování a naslouchání zcela přiměřené, že nám čas připadá tak dlouhý nebo krátký a že se nám pro náš zážitek navlas stejně táhne nebo smršťuje, jak se táhl a smršťoval hrdinovi našeho vypravování, mladému Hansu Castorpovi, jehož se tak neočekávaně zmocnil osud. A bude dobře, když čtenáře vzhledem k tajemství času připravíme na to, že v jeho společnosti zažijeme ještě docela jiné úkazy a divy, než je tento. Prozatím ať si jen každý vzpomene, jak rychle uteče řada, ba i „dlouhá“ řada dní, které nemocný člověk proleží v posteli: je to pořád týž opakující se den; ale protože je to týž den, není v podstatě správné mluvit o „opakování“ a měli bychom spíše říci jednotvárnost, trvající „teď“ nebo věčnost. V poledne ti přinesou polévku, jako ti ji přinesli včera a jako ti ji přinesou zítra. V tom okamžiku tě to ovane – nevíš, jak a odkud: jakmile vidíš, že ti nesou polévku, jde na tebe závrať, časové formy se smazávají, slévají se dohromady, a to, co před tebou vyvstává jako pravá forma bytí, je neprodloužítelná přítomnost, během které ti nepřetržitě přinášejí polévku. Mluvit však se zřetelem k věčnosti o nudě by bylo hodně paradoxní a paradoxům my se chceme vyhýbat, alespoň pokud budeme žít s tímto hrdinou.

Hans Castorp tedy ležel v posteli od soboty odpoledne, neboť mu to nařídil dvorní rada Behrens, nejvyšší autorita světa, který nás obklopuje. Ruce za hlavou, na prsou na kapsičce noční košile vyšitý monogram, ležel v čistém bílém loži, v úmrtním loži Američanky a patrně i mnoha jiných osob, pohlížel prostýma, modrýma, rýmou zkalenýma očima ke stropu a přemýšlel o svém divném životním postavení. Ale nemyslete si, že by jeho oči, nebýt té rýmy, zíraly jasně, živě a určitě; ne, tak jednoduše to v jeho nitru, ať už bylo sebeprostší, nevypadalo, naopak, bylo tam hodně chmurného zmatku, nejasné polovičatosti a pochybností. Jak ležel, otřásal jím chvílemi bezuzdný, z hloubi prsou vyvěrající vítězný smích a srdce se mu zastavovalo a bolelo dosud nepoznanou nezřízenou radostí a nadějí; ale hned nato bledl leknutím a strachy, a to, čím mu srdce v zběsilém taktu bušilo do žeber, byly údery samotného svědomí.

Joachim ho ten první den ponechal na pokoji a vyhnul se jakémukoliv vysvětlování. Vešel jen párkrát šetrně do světnice, pozdravil ležícího Hanse pokynem hlavy a ze slušnosti se pozeptal, jestli něco nepotřebuje. Chápal a respektoval Hansovu plachost i strach před vysvětlující rozmluvou tím spíše, že je sdílel a že byl podle vlastního mínění dokonce v trapnější situaci než sám Hans.

Ale v neděli dopoledne, když se vrátil z ranní procházky, kterou konal jako dřív sám, už neotálel, jsa rozhodnut, že si musí s bratrancem promluvit alespoň o tom nejnutnějším. Přistoupiv k posteli, řekl s povzdechem:

„Nic naplat, musíme něco podniknout. Doma na tebe čekají.“

„Ještě ne,“ namítl Hans Castorp.

„Ale příští dny – ve středu nebo ve čtvrtek.“

„Ach,“ prohodil Hans Castorp, „tak přesně na den mě opravdu nikdo nečeká. Tam mají jiné starosti než čekat na mne a počítat dny do mého návratu. Až přijedu, tak tam budu. ,Už ses vrátil?‘ zeptá se strýc Tienappel. A strýc James dodá: ,Jak se ti tam líbilo?‘ Ale když nepřijedu, bude jim to hezky dlouho trvat, než jim to bude nápadné, to mi věř! Časem by se jim ovšem musilo napsat.“

„Snad chápeš, jak je mi to nemilé,“ prohlásil Joachim s novým povzdechem. „Co teď? Cítím se takřka odpovědný za to, co se stalo. Přijdeš mě sem navštívit, já tě sem uvedu a teď tu trčíš a nikdo neví, kdy odtud zase vyvázneš a budeš moci nastoupit do místa. To je mi krajně trapné, víš?“

„No dovol!“ řekl Hans Castorp s rukama stále ještě za hlavou. „Nač si tím lámeš hlavu? To je nesmysl. Že jsem tě přijel navštívit? To je pravda. Ale hlavně jsem sem přijel na zotavení, protože mi to doporučil Heidekind. A ukázalo se zkrátka, že je mi zotavení mnohem víc třeba, než se Heidekind nadál a než jsme si všichni myslili. Nejsem jistě první, kdo se domníval, že sem přijel jen tak na skok a s kterým se to potom docela jinak obrátilo. Vzpomeň si na příklad na druhého syna ,Tous-les-deux‘, oč hůř to dopadlo s ním – ani nevím, jestli ještě žije, možná že ho odvezli, když jsme seděli u jídla. Že jsem trochu nemocen, je pro mne překvapením, musím si napřed zvyknout, že jsem pacient, že patřím mezi vás a nejsem už pouhý host jako dřív. Ale na druhé straně zas mě to skoro ani nepřekvapuje, protože jsem se vlastně nikdy necítil zvlášť skvěle ve formě, a když povážím, že moji rodiče tak brzo zemřeli – kde by se konečně taky ve mně nějaké báječné zdraví vzalo! Že ty jsi neduživý, ač teď už vlastně vyléčen – si přece nezapíráme, snad to máme opravdu tak trochu v rodině, Behrens alespoň cosi takového naznačil. Ať tak nebo tak – už od včerejška ležím – a přemýšlím, jaký jsem od malička byl a jak jsem se celkově ke všemu stavěl, k životu a jeho požadavkům. Byl jsem hned od malička dost vážný a všecko robustní a hlučné se mi protivilo – ještě nedávno jsme o tom mluvili, vzpomínáš si – tak že jsem se dokonce chtěl jednu dobu stát knězem – ze zájmu o smutné a povznášející věci – takové černé sukno a na něm stříbrný kříž anebo R. I. P… Requiescat in pace… Víš, to je vlastně nejkrásnější slovo a mně se mnohem víc líbí než ,Ať žije!’, to je spíše jen takový povyk. Bude to asi tím, že jsem sám do jisté míry churav a že se odjakživa v nemoci vyznám– to se teď ukázalo. Ale je-li tomu tak, bylo vlastně štěstí, že jsem sem přišel a dal se prohlédnout. Jen si docela nic nevyčítej! Vždyť jsi slyšel: kdybych žil ještě krátký čas v rovině tak jako dosud, šly by jednoho krásného dne celé mé plíce k čertu!“

„To nemůžeme vědět!“ odporoval Joachim. „To je právě to, že se to neví! Měl jsi chorá místa už dřív, nikdo se o ně nestaral, zahojila se sama od sebe a dnes po nich zbylo jen bezvýznamné ztlumení. Možná že by to stejně bylo dopadlo i s tvým domnělým nynějším měkkým stínem, kdybys nebyl přišel sem nahoru – to právě nikdo neví!“

„Máš pravdu, nemůžeme nic vědět,“ odpověděl Hans Castorp. „Proto také nesmíme myslit hned na nejhorší, pokud jde o to, jak dlouho zde budu. Řekl jsi, že se neví, kdy odsud vyváznu a budu moci nastoupit v loděnici, jenže ty to myslíš pesimisticky, a to se mi zdá unáhlené, jelikož nemůžeme opravdu nic vidět. Behrens neřekl, jak dlouho to potrvá, je to rozvážný člověk a nedělá ze sebe proroka. Vždyť mě ještě ani neroentgenovali a nemají snímek, podle kterého se teprve stav objektivně zjistí, možná že ani nic vážného nenajdou; možná že do té doby budu bez horečky a dám vám sbohem. Myslím, abychom se předčasně nenaparovali a nepsali domů hrůzostrašné povídačky. Stačí, když příležitostně oznámíme – to mohu napsat sám, plnicím perem, když se trochu posadím – že jsem silně nachlazen, že mám horečku, musím ležet a prozatím nemohu přijet. Další uvidíme.“

„Dobrá,“ řekl Joachim, „zatím to uděláme tak. A s ostatním také ještě počkáme.“

„S čím?“

„Nebuď nechápavý! Jsi přece zařízen na pouhé tři neděle se svým lodním kufrem. Potřebuješ prádlo, spodní i vrchní prádlo, zimní šaty, větší zásobu bot. A musíš si dát poslat peníze!“

„Jestli“ řekl Hans Castorp, „jestli to budu vůbec potřebovat.“

„Dobrá, vyčkejme! Ale neměli bychom… ne,“ řekl Joachim a začal pohnutě přecházet po pokoji, „neměli bychom se oddávat ilusím. Jsem tu už dosti dlouho, abych věděl co a jak. Jestliže Behrens řekne, že máš drsné místo, skoro šelest… Ale konec konců vždyť uvidíme!“

Na tom pro tentokrát zůstalo, prozatím uplatnily své právo týdenní a čtrnáctidenní pravidelné úchylky od normálních dnů – Hans Castorp je i v svém novém postavení prožíval, ne-li přímo, tedy z Joachimova vypravování, který ho vždy na čtvrthodinku navštívil a poseděl u jeho postele.

Čajový tác, na kterém v neděli ráno přinesli snídani, byl ozdoben vázičkou s kvítím, ba nezapomněli mu poslat ani jemné pečivo, které se dnes v jídelně podávalo. Později začalo být živo dole v zahradě i na terase a s „tradá“ a huhňáním klarinetů spustil čtrnáctidenní koncert, který si Joachim přišel poslechnout k Hansovi: poslouchal venku na balkoně vleže – dveře do pokoje byly otevřené– kdežto Hans Castorp naslouchal melodiím, které nahoru doléhaly, sedě napolo v posteli, s hlavou nachýlenou na stranu, s očima zbožně a láskyplně se rozplývajícíma a v duchu vzpomínal, krče nad nimi rameny, na Settembriniho řeči o „politické podezřelosti hudby“.

Jak už jsme se zmínili, dával si od Joachima referovat o událostech a příhodách těchto dnů, vyptával se, jestli se neděle vyznačovala svátečními dámskými toaletami, krajkovými matinée a podobně (ale na krajková matinée bylo příliš chladno); jestli si odpoledne vyjel někdo kočárem (ano, spolek „jedné plíce“ si korporativně vyjel do Clavadelu). A v pondělí, když se Joachim vracel z přednášky doktora Krokowského a zastavil se před hlavní leženou na chvíli u Hanse, Hans chtěl, aby mu bratranec řekl něco o přednášce. Jenže Joachim byl nemluvný a dával najevo, že o přednášce mluvit nechce – vždyť ani po prvé si bratranci o přednášce Krokowského slova neřekli. Ale Hans Castorp trval na tom, že chce slyšet podrobnosti. „Já tu ležím a platím plnou cenu,“ řekl. „A chci z toho, co se nám poskytuje, taky něco mít.“ Vzpomněl si na pondělí před čtrnácti dny a na svou samostatnou procházku, která mu tak málo prospěla, a prohlásil s určitostí, že podle jeho domnění tato procházka vlastně rozbouřila jeho tělo a vyvolala propuknutí choroby. „Ale jak ti zdejší lidé mluví!“ zvolal, „víš, ten prostý lid – tak důstojně a slavnostně, že to zní skoro jako poesie. ,Sbohem a díky!‘“ opakoval, napodobuje způsob řeči dřevorubcovy. „Tak jsem to v lese slyšel a do smrti na to nezapomenu. Takové věci se ti spojí s jinými dojmy a vzpomínkami, víš, a člověk je pak slyší po celý život. – „Krokowski mluvil zase o lásce?“ optal se a při slově „láska“ se ušklíbl.

„Toť se rozumí,“ řekl Joachim, „o čempak jiném! Je to zkrátka jeho thema.“

„Co dnes říkal?“

„Ale nic zvláštního. Vždyť víš z minula, jak se vyjadřuje.“ „A co dnes dal k lepšímu?“

„Nového celkem nic. Čepoval dnes čiročirou chemii,“ – Joachim se nerad uvoloval k řeči. Prý při tom běží o jistý druh otravy, samočinné otravy organismu, která vzniká tím, že určitá ještě nepoznaná a v celém těle rozšířená látka se rozkládá; výplody tohoto rozkladu působí omamně na centra míchy, jako když do těla vnikají cizí otravné látky, na příklad kokain nebo morfium.“

„A potom člověku zčervenají tvářičky!“ zvolal Hans Castorp. „Hleďme, to je zajímavé. Co ten všechno ví! – Nabíral si toho asi po lopatě. Počkej – jednoho krásného dne ještě objeví nějakou neznámou látku, která je rozšířena po celém těle, a určí rozpustné jedy působící opojivě na centrum a pak nás může jistým způsobem opíjet. Možná že lidé to kdysi už uměli. Když ho člověk poslouchá, skoro by věřil, že na různých povídačkách o nápojích lásky a podobných krámech, o kterých se v knihách pověstí mluví, je něco pravdy… Ty už jdeš?“

„Ano,“ řekl Joachim, „musím buď jak buď ještě chvíli ležet. Moje křivka od včerejška stoupá. Příhoda s tebou mi přece jen dodala!“

To byla neděle, pondělí. A pak byl večer a bylo jitro a vzešel třetí den Hansova pobytu v „remise“, všední, bezvýznamný den, úterý. Ale úterý byl den jeho příjezdu. Byl tedy nyní plné tři týdny na místě, i pocítil přece jen nutkání napsat domů a uvědomit strýce alespoň povrchně o tom, co se stalo. Založil si peřinu za záda a napsal na ústavní dopisní papír, že nemůže proti očekávání přijet. Leží, je nachlazen, má horečku a dvorní rada Behrens nebere ve své přesvědomitosti jeho onemocnění, jak se zdá, na zcela lehkou váhu a uvádí je v souvislosti s Hansovou celkovou tělesnou soustavou. Šéflékař shledal hned při prvním setkání, že Hans je značně chudokrevný a zřejmě neuznává lhůtu, již si Hans pro své zotavení určil, za dostatečnou. Další jim Hans sdělí co nejdřív. –Tak je to dobře, pomyslil si Hans Castorp. Ani o slůvko víc, a přece jsem získal odklad. – Odevzdal dopis ústavnímu sluhovi, který pominul obvyklou okliku přes poštovní schránku a donesl jej přímo do nejbližšího vlaku.

Maje za to, že je tím leccos uspořádáno, žil náš dobrodruh vyčkávavě s myslí uchlácholenou, byť i mořen kašlem a pocitem tuposti z rýmy den po dni onen bohatě rozčlánkovaný, ve své trvající jednotvárnosti normální, ani nudný, ani kratochvilný, věčně stejný den. Ráno, po důrazném zaklepání, vešel k němu lázeňský, svalnaté chlapisko jménem Turnherr, s vykasanými rukávy u košile, žilnatýma rukama, kloktavou i koktavou výslovností, který Hanse Castorpa, tak jako všechny pacienty, oslovoval jeho pokojovým číslem, a namasíroval ho alkoholem. Zakrátko přišel Joachim, už oblečený, aby mu popřál dobrého jitra, poptal se ho po ranní teplotě a sdělil mu, kolik má on sám. A zatím co Joachim snídal dole v jídelně, Hans Castorp snídal v posteli, založen peřinou; jedl s chutí, jakou obvykle probouzejí nové životní okolnosti – nedávaje se téměř rušit čile obchodním vpádem lékařů, kteří v tuto hodinu prošli nejprve jídelnou a potom konali v rychlosti visitu v pokojích moribundů a pacientů ležících. S ústy plnými jamu hlásil, že „dobře“ spal – a přihlížel přes okraj svého šálku, jak dvorní rada v rychlosti pročítá tabulku se záznamem horeček, ležící na stole, a přitom se mohutnými pěstmi opírá o stůl, a za chvíli tónem lhostejně rozvláčným opětoval pozdrav odcházejících. Potom si zapálil cigaretu – ale vtom se už vracel Joachim z ranní služební procházky, a to ve chvíli, kdy Hansu Castorpovi připadalo, že zrovna odešel. Mluvili opět chvíli o různých věcech; a doba mezi první a druhou snídaní, během níž si Joachim šel na chvíli lehnout, trvala tak krátce, že by se v ní při nejlepší vůli ani ten největší tupohlavec nebo hlupák nudit nemohl a Hans Castorp přece trávil z bohatých prvních dojmů a kromě toho uvažoval o své současné životní situaci a hloubal, co z toho ze všeho vzejde, takže opravdu ani nepotřeboval ony dva tlusté svazky ilustrovaného časopisu z ústavní knihovny, které mu na noční stolek dali.

Nic jiného v onom časovém rozpětí necelé hodiny, během které Joachim absolvoval druhou procházku do Lázní, nebylo. Po procházce přišel Hanse zase navštívit, sděloval, co na procházce viděl, a postál nebo poseděl chvilku u jeho postele, dřív než se odebral na balkon k odpočinku – jak dlouho trval tento odpočinek? Zase jen pouhou hodinu! Sotva si Hans dal ruce za hlavu, zahleděl se na chvilenku ke stropu a začal na něco myslit, už zahřměl domem gong, který vyzýval nemoribundy a neležící pacienty, aby se připravili k obědu.

Joachim odešel a přišla „polední polévka“, což bylo prostomyslně symbolické označení toho, co přinesli. Hans Castorp neměl předepsánu dietu – proč by mu ji také předepisovali? Strava pro nemocné, hubená strava, nebyla při jeho stavu nikterak indikována. Ležel a platil plnou cenu a to, co mu v stojaté věčnosti této chvíle nesou, není „polední polévka“, je to berghofské diner o šesti chodech v celé své důkladnosti a neztenčené – oběd, který bývá ve všední den hojný, jenž se však o nedělích a svátcích proměňuje v slavnostní, posvícenskou, honosnou hostinu, připravovanou v luxusní hotelové ústavní kuchyni evropsky vyškoleným šéfem kuchyně. Slečinka ze sálu, mající na starosti ležící pacienty, mu jej přinesla v chutných rendlících pod poniklovanými pokličkami; napříč přes postel, až docela k němu, přišoupla nemocniční stoleček, ten jednonohý zázrak konstrukční rovnováhy, a na něm Hans Castorp hodoval jako krejčíkův syn z pohádky „Stolečku, prostři se!“

Sotva dojedl, už tu byl Joachim, a dřív než se opět odebral do své loggie a než na Berghof lehlo ticho hlavní ležené, bylo půl třetí. Ne zcela, nýbrž přesně jen čtvrt na tři, dvě hodiny a patnáct minut. Ale takové přespočetné čtvrthodinky okolo zaokrouhlené číslice nehrají roli tam, kde se s časem hospodaří velkoryse, jako na cestách, při jízdě vlakem trvající dlouhé hodiny, nebo v prázdném vyčkávacím stavu, kdy veškeré úsilí a žití upínáme k přečkání a zdolání času; dvě hodiny a čtvrt – je tolik co půl třetí. Mohou to být ve jménu božím rovnou tři – když už je tam ta trojka. Těch třicet minut se považuje za předtaktí k zaokrouhlené hodině od tří do čtyř a vnitřně je odstraňujeme: tak se to za takových okolností dělá. Omezila se tedy doba hlavní ležené vlastně zase jen na hodinu – jež ostatně byla na konci ukrácena, ustřihnuta a tak říkajíc apostrofována. Jejím apostrofem byl doktor Krokowski.

Ano, doktor Krokowski neopisoval už na svých samostatných odpoledních obchůzkách kolem Hanse Castorpa oblouk. S Hansem se nyní počítalo, nebyl už intervalem a hiátem, nýbrž pacientem, byl dotazován a neopomíjeli ho, jak to k jeho tajnému a lehkému, nicméně den co den znovu pociťovanému rozmrzení předtím tak dlouho dělali. Bylo to v pondělí, kdy se doktor Krokowski zjevil po prvé v Hansově pokoji – pravíme „zjevil“, neboť to je pravý a přiléhavý výraz pro onen zvláštní a v jistém smyslu hrůzný dojem, jemuž se Hans tenkrát neubránil. Ležel v polodřímotě a pojednou s úlekem zpozoroval, že asistent je v pokoji – aniž ho viděl vejít do dveří – a kráčí s vnější strany k němu. Doktor Krokowski nechodil totiž přes chodbu, nýbrž vnějším balkónovým ochozem, a vešel k Hansovi otevřenými dveřmi z balkonu, takže to mimoděk vnukalo představu, že přiletěl z povětří. Ať už přišel jak chtěl, stál u Hansova lože, černý a bledý, širokoplecí a sukovitý, apostrof hodiny, a v jeho rozděleném vousu prosvítaly zažloutlé zuby, když se mužně usmál.

„Pane Castorpe, jste, zdá se, překvapen, že mě tu vidíte,“ řekl rozvlekle s barytonovou mírností a rozhodně trochu strojeně, vyslovuje hlásku r jaksi exoticky na patře, ale ne tak, jako by ji kutálel, nýbrž tak, že ji utvářel jediným nárazem jazyka hned vzadu za horními předními zuby, „ale přicházím-li na vás dohlédnout, konám jen příjemnou povinnost. Váš vztah vůči nám vstoupil do nové fáze, přes noc se stal z hosta kamarád…“ (Slovo „kamarád“ Hanse trochu polekalo.) „Kdo by si to byl pomyslil!“ zažertoval doktor Krokowski kamarádsky… „Kdo by si to byl pomyslil tenkrát večer, kdy jsem vás směl první pozdravit a vy jste mi na můj chybný předpoklad – tenkrát byl mylný – namítl, že jste docela zdráv. Vyslovil jsem, tuším, pochybnosti, ale nemyslil jsem to tak, ujišťuji vás! Nechci se dělat bystřejším, než jsem, nemyslil jsem tenkrát na žádný měkký stín, myslil jsem to jinak, všeobecněji, filosofičtěji. Pochyboval jsem o tom, že by se ,člověk‘ a ,dokonalé zdraví‘ někdy rýmovaly. A jaký už jednou jsem, nemohu na rozdíl od svého váženého šéfa pokládat ani dnes, po průběhu vaší prohlídky, ten měkký stín“ – dotkl se špičkami prstů lehce Hansova ramene – „za hlavní předmět zájmu. Pro mne je to úkaz sekundární… Organické poruchy nebo choroby jsou vždycky rázu sekundárního…“

Hans Castorp sebou trhl.

„… a tak je i váš katar v mých očích zjevem podřadným,“ připojil doktor Krokowski velmi lehce. „Jak to s ním stojí? Klid na lůžku mu zajisté brzy odpomůže.

Kolik jste dnes měřil?“ Od té chvíle měla asistentova návštěva ráz nevinné kontrolní návštěvy, a týž ráz si uchovala i v následujících dnech a týdnech. Doktor Krokowski přišel ve tři čtvrtě na čtyři nebo už o chvilku dřív balkonem, pozdravil ležícího Hanse mužně jarým způsobem, položil mu několik zcela prostých lékařských otázek, někdy zavedl krátký osobnější rozhovor, kamarádsky zažertoval – a i když všechno to nebylo bez slabého nádechu povážlivosti, Hans Castorp tomu zvykl – jak už člověk povážlivostem uvyká, jen když zůstanou v mezích – a brzo neměl nic proti pravidelným návštěvám doktora Krokowského a nemyslil si o nich nic jiného, než že náležejí k zjevům všedního dne a že apostrofují hodinu hlavní ležené.

Byly tedy čtyři hodiny, když asistent vyšel opět na balkon – to znamená, že bylo hluboké odpoledne! Z ničeho nic – člověk se ani nenadál – bylo hluboké odpoledne – které se ostatně neprodleně prohloubilo a přiblížilo večeru: než se totiž dole v jídelně i nahoře v čísle 34 vypil čaj, bylo skoro pět, a když se vrátil Joachim z třetí služební procházky a zastavil se u Hanse po třetí, táhlo hodně na šestou, takže doba odpočinku omezila se opět – při nepatrném zaokrouhlení – na pouhou hodinu, a to byl časový soupeř, který se dal hravě zapudit, měl-li člověk v hlavě myšlenky a na nočním stolku celý Orbis pictus.

Joachim se rozloučil a šel k večeři. Přinesli jídlo. Údolí se už dávno zaplnilo stíny, a mezitím co Hans Castorp jedl, v bílém pokoji se vůčihledě smrákalo. Když dojedl, seděl opřený do peřiny před svým vyjedeným „Stolečku, prostři se“ a zíral do kvapem houstnoucího šera, dnešního šera, jež se stěží odlišovalo od šera včerejšího, předvčerejšího, od šera, které panovalo před osmi i před čtrnácti dny. Byl večer a – před chvilkou bylo ráno. Rozkouskovaný a uměle krácený den se mu pod rukama doslovně rozlámal a zašel, což si uvědomil s veselým údivem, či alespoň v zamyšlení; byl ještě příliš mlád, aby ho to naplňovalo hrůzou. Připadalo mu, že se „pořád ještě dívá“.

Jednoho dne – uplynulo jich od té doby, co ležel, asi deset či dvanáct – zaklepal v tuto hodinu, to znamená, než se Joachim vrátil od večeře a společenské hodiny, někdo na dveře Hansovy světnice, a na Hansovo tázavé „dále“ objevil se na prahu Lodovico Settembrini – a pokoj se rázem prudce osvětlil. Návštěvníkův první pohyb, ještě než dovřel dveře, zamířil totiž na vypínač a zapjal stropní světlo, které, odrážejíc se od bělosti stropu a nábytku, v mžiku zaplavilo světnici chvějivým jasem.

Ital byl jedinou osobou mezi lázeňskými hosty, po které se Hans v těchto dnech výslovně a jménem ptal. Joachim mu tak jako tak vypravoval o malých příhodách a změnách běžného života v ústavě, kdykoli přišel a postál deset minut vedle postele, anebo poseděl na pelesti – a to bylo desetkrát za den – a pokud se ptal Hans, běželo obvykle o otázky všeobecného a povšechnějšího rázu. Zvědavost isolovaného hosta se vztahovala na to, zda přibyli noví hosté a zdali někdo ze známých tváří neodjel; a zdálo se, že je spokojen, když Joachim přitakal jen na první otázku. Přijel jeden „nový“, mladý muž vpadlého a popelavého obličeje, a obdržel místo u stolu bledé paní Leviové a paní Iltisové, hned vpravo od bratranců. No, však ho Hans Castorp uvidí. Neodjel tedy nikdo? Joachim zavrtěl krátce hlavou a sklopil oči. Na tuto otázku musil odpovídat vícekráte, vlastně každý druhý den, až se konečně s určitou netrpělivostí v hlase snažil dát informaci jednou provždy a prohlásil, že se, pokud ví, nikdo k odjezdu nechystá a že se odsud vůbec jen tak z ničeho nic neodjíždí.

Co se týče Settembriniho, Hans Castorp se po něm, jak už jsme slyšeli, výslovně ptal a chtěl vědět, co „tomu říkal“, „čemu?“ „No, že tady ležím a že jsem nemocen.“ Settembrini se o tom skutečně vyjádřil, byť i velmi stručně. Hned první den, když Hans zmizel, vyhledal Joachima a ptal se, co je s Hansem, chtěje zřejmě slyšet, že Hans Castorp odjel. Na Joachimovo vysvětlení odpověděl pouze dvěma italskými slůvky: nejprve řekl „Ecco“ a potom „Poveretto“, to znamená „tady to máme“ a „chudáček“ – nebylo věru třeba umět italsky víc než oba bratranci, aby tomu člověk porozuměl. „Proč ,poveretto‘?“ pozastavil se Hans Castorp. „Vždyť on tu též sedí se svou literaturou, která se skládá z politiky a humanismu, a nepodporuje pozemské životní zájmy. Jen ať mě tolik nelituje, pořád ještě budu dřív dole než on.“

Settembrini stanul tedy v náhle osvětleném pokoji – Hans Castorp, který se opřel o loket a obrátil ke dveřím, ho poznal, mžouraje očima, a začervenal se. Settembrini měl na sobě jako obyčejně svůj tlustý kabát s velikými revery, k tomu měkký, už trochu odřený límec a kostkované kalhoty. Protože přicházel od stolu, držel po svém zvyku dřevěné párátko v ústech. Koutky rtů pod švarným zákrutem kníru byly napjaty v známý, jemný, střízlivý, kritický úsměv.

„Dobrý večer, inženýre! Je dovoleno se na vás podívat? Pakli ano – je k tomu třeba světla – promiňte, že jsem o své újmě rozsvítil!“ řekl a ukázal malou rukou svižně na strop. „Oddáváte se kontemplaci – opravdu nerad bych vyrušoval. Sklon k přemýšlení se mi zdá ve vašem případě hodně přirozený a na povídání máte konec konců svého bratrance. Vidíte, jsem si dokonale vědom své přebytečnosti. Ale žijeme tu vedle sebe v prostoru tak těsném, že člověk pojme k druhému člověku účast, duchovní účast, srdečnou účast… Celý týden vás nebylo vidět. Už jsem se domýšlel, že jste odcestoval, když jsem dole v refektáři viděl vaše místo prázdné. Poručík mne poučil o lepším, hm, méně dobrém, jestli to není nezdvořilé… Zkrátka a dobře, jak se vám vede? Co děláte? Jak se cítíte? Doufám, že nejste příliš ztrápený!“

„To jste vy, pane Settembrini! To je od vás hezké! Ha, ha, refektář? Už zase děláte vtipy! Prosím, posaďte se! Nevyrušujete – ani zdání. Ležel jsem a uvažoval – uvažoval, to slovo je příliš silné. Byl jsem prostě příliš líný, abych rozsvítil. Děkuji, subjektivně se mi vede asi stejně dobře jako za normálních okolností. Rýma mě v posteli skoro přešla; jenže rýma prý je druhotným zjevem, jak mne všichni ujistili. Teplota pořád ještě není, jak má být. Jednou mám 37,5, po druhé 37,7, to se v těchto dnech nezměnilo.“

„Měříte se pravidelně?“

„Ano, šestkrát za den, jako všichni ostatní pacienti. Haha, promiňte, musím se stále ještě smát, že jste naši jídelnu nazval refektářem. To se přece říká v klášteře, viďte? V něčem se zdejší dům snad vskutku klášteru podobá, já sice nikdy v žádném nebyl, ale nějak podobně si to představuji. A ,pravidla‘ už mám také v malíčku a zachovávám je přesně.“

„Jako zbožný mnich. Možno říci, že se váš noviciát skončil. Složil jste řeholní slib. Přijměte mé slavnostní blahopřání. Říkáte už také ,naše jídelna‘. Připomínáte mi ostatně – aniž se chci dotknout vaší mužské cti – spíše mladou jeptišku než mnicha, takovou nevinnou boží nevěstu s velikýma obětníma očima, kterou právě ostříhali. Vídával jsem dřív občas takové obětované ovečky a nikdy jsem se na ně nemohl zadívat bez… nu, bez jisté sentimentality. Ach, ano, ano, váš pan bratranec mi všechno vypravoval. Dal jste se tedy ještě v posledním okamžiku vyšetřit.“

„Protože jsem měl horečku. – Prosím vás – pane Settembrini, s takovým katarem bych byl šel dole v kraji k našemu doktorovi. A tady, kde jsme tak říkajíc u pramene, kde jsou v domě dva odborníci – vždyť by to bylo k smíchu…“

„Ovšem, ovšem. A měřil jste se už dřív – než vám to nařídili? Bylo vám to ostatně hned od počátku doporučováno. Teploměr vám podstrčila Mylendonková?“

„Podstrčila? Koupil jsem ho od ní, poněvadž jsem ho potřeboval.“

„Rozumím. Obchod, proti němuž se nedá nic namítat. A kolik měsíců vám šéf nasolil?… Mocný Bože, tak jsem se vás už jednou ptal! Pamatujete se? Tenkrát jste právě přijel. Odpověděl jste tak zpupně…“

„Ovšem, že se na to ještě pamatuji, pane Settembrini. Od té doby jsem zažil mnoho nových věcí, ale na to se pamatuji, jako by to bylo dnes. Byl jste hned tenkrát takový zábavný, proměnil jste dvorního radu Behrense v soudce pekel… Rhadames… Ne, počkejte, to je něco jiného…“

„Rhadamanthys? Dost možná, že jsem ho tak nazval.

Nepamatuji si všechno, co má hlava příležitostně produkuje.“

„Ano, Rhadamanthys, ovšem! Minos a Rhadamanthys! Také o Carduccim jste nám hned tenkrát vypravoval…“

„Promiňte, milý příteli, toho nechme stranou. To jméno se v této chvíli vyjímá ve vašich ústech příliš cizokrajně!“

„Jak chcete,“ smál se Hans Castorp. „Ale vaším prostřednictvím jsem se o něm mnohé dověděl. Ba, tehdy jsem nic netušil a odpověděl jsem vám, že jsem přijel na tři neděle, jinak jsem odpovědět neuměl. Zrovna předtím mne pozdravila Kleefeldová zahvízdnutím z pneumothoraxu, byl jsem z toho trochu vyjukaný. Kromě toho jsem už tenkrát cítil, že mám horečku, neboť zdejší vzduch není prý dobrý jen proti nemoci, nýbrž také pro nemoc, někdy ji teprve přiměje k propuknutí, a toho je potřeba, má-li se choroba vyléčit.“

„Skvělá hypothesa. Vypravoval vám dvorní rada Behrens také příběh té německé Rusky, kterou jsme zde loni, ne, předloni, měli na pět měsíců? Ne? To vám měl vypravovat. Byla to roztomilá dáma, německo-ruského původu, vdaná, mladá matka. Přišla k nám z východu, lymfatická, chudokrevná, snad měla i něco vážnějšího. Žila tady měsíc a stále si naříkala, že jí není dobře. Jen trpělivost! Uplyne druhý měsíc, ona stále tvrdí, že se jí nevede lépe, nýbrž hůře. Naznačí se jí, že jen lékař může posoudit, jak se jí vede, ona může nejvýš říci, jak se cítí – a na tom pramálo záleží. S jejími plícemi jsou spokojeni. Dobrá, ona mlčí, léčí se podle předpisů a každým týdnem ubývá na váze. Čtvrtý měsíc omdlí při prohlídce. Behrens prohlásí, to že nevadí – s plícemi je velmi spokojen. Když v pátém měsíci už ani chodit nemůže, napíše to svému muži na východ, a Behrens dostane od manžela dopis – sám jsem jej viděl, stálo na něm výrazným písmem napsáno „Osobně k rukám“ a „Naléhavé“. Inu, prohlásí Behrens a krčí rameny, zdá se, že jí patrně zdejší klima nesvědčí. Paní byla bez sebe. Proč jí to neřekli dřív, volala, cítila to od první chvíle, zeslábla a zkazila se tady úplně!… Doufejme, že u svého muže na východě nabyla opět sil.“

„Výborně! Vy tak hezky vypravujete, pane Settembrini. Každé vaše slovo je přímo plastické. Té historce se slečnou, která se koupala v jezeře a které podstrčili němou sestru, jsem se musil také ještě často smát. Ba, co všecko se nestává! Člověk se nikdy nedoučí. Můj vlastní případ není ostatně ještě vyjasněn. Dvorní rada tvrdí, že u mne našel jakousi maličkost – sám jsem při proklepávání slyšel stará místa, kde jsem byl už dříve nemocen, aniž jsem o tom věděl, a teď prý mám ještě nějakou čerstvou skvrnu – haha, „čerstvá“ vlastně hodně podivně zní v této souvislosti. Prozatím běží jen o akustické zjištění. Pravdivé diagnostické jistoty nabudeme, teprve až vstanu, až mě zroentgenují a udělají si snímek. Potom budeme positivně vědět, na čem jsem.“

„Myslíte? – Víte, že fotografická deska ukazuje někdy skvrny, které jsou pokládány za kaverny, ač jsou to pouhé stíny, a že v místech, kde skutečně něco je, často není vidět skvrn? Madonno, fotografická deska! Byl tady jeden mladý numismatik s horečkou; a protože měl horečku, viděli zřetelně skvrny na fotografické desce. Dokonce prý je při proklepávání slyšeli! Léčili ho na phtisis a umřel na to. Pitva prokázala, že měl plíce zdravé a že umřel na jakési kokky.“

„No, poslyšte, pane Settembrini, vy mluvíte hned o pitvě! Tak zlé to se mnou přece jen ještě není.“ „Inženýre, jste šelma.“

„A vy kritik a pochybovač každým coulem, jen co je pravda! Ani v exaktní vědu nevěříte. A vaše deska ukazuje skvrny?

„Ano, ukazuje.“

„A jste opravdu trochu nemocen?“

„Já jsem, bohužel, značně nemocen,“ odpověděl pan Settembrini a schýlil hlavu. Nastala přestávka, během níž Ital zakašlal. Hans Castorp pohlédl s postele na umlčeného hosta. Připadalo mu, že těmi dvěma prostými otázkami všechno vyvrátil a umlčel, dokonce i republiku a krásný sloh. Nepokusil se zapříst znovu řeč.

Po chvíli se Settembrini zase s úsměvem vzpřímil.

„Povězte, inženýre, jak přijala vaše rodina tu zprávu?“

„Totiž – jakou zprávu? Že musím odjezd odložit? – Ach, rodina, moje rodina, víte, to jsou tři strýci, jeden prastrýc a jeho dva synové, k nimž mám spíše bratranecký vztah. Nemám jinak nikoho, otec i matka mi záhy umřeli. Jak přijali zprávu? Doposud vlastně mnoho nevědí, nebo tolik co já. Z počátku, když jsem musil ulehnout, napsal jsem domů, že jsem silně nachlazený a nemohu se vydat na cestu, a včera, protože už mi to připadalo dlouho, jsem jim zase psal, že dvorní rada byl mým katarem upozorněn na stav mých plic a naléhá, abych v sanatoriu zůstal, dokud si v té věci nezjedná jasno. Tuto zprávu přijali asi velmi chladnokrevně.“

„A co bude s vaším místem? Mluvil jste o praktickém okruhu působnosti, do něhož hodláte vstoupit.“

„Ano, jako volontér. Požádal jsem, aby mne v loděnici prozatím omluvili. Nemyslete, že jsou tam proto nějak nešťastni. Obejdou se nevím jak dlouho bez volontéra.“

„Velmi dobře! S této strany je tedy všechno v pořádku. Flegma na celé čáře. Lidé ve vaší vlasti jsou vůbec flegmatičtí, viďte? Ale zároveň energičtí!“

„Ó ano, energičtí! Velmi energičtí!“ řekl Hans Castorp. Zkoumal z dálky životní náladu svých krajanů a shledal, že jeho spolurozmlouvající ji označil správně. „Flegmatičtí a energičtí, ano, to jsou!“

„Nuže,“ pokračoval pan Settembrini, „jestli tady zůstanete delší čas, jistě se návštěvy vašeho pana strýce – míním prastrýce – dočkáme a dostane se nám cti poznat ho. Přijede se jistě na vás podívat.“

„Vyloučeno!“ zvolal Hans Castorp. „Za žádných okolností. Ani deset koní ho sem nevytáhne! Víte, můj strýc je silně náchylný k mrtvici, nemá skoro žádný krk. Ne, ten potřebuje rozumný tlak vzduchu, tady by se mu vedlo ještě hůře než oné paní z východu, o níž jste mi vypravoval. Přepadly by ho všechny možné záchvaty.“

„Jsem zklamán. Tedy k mrtvici náchylný je váš strýc? Co jsou mi pak platný flegma a energie. Váš pan strýc je jistě bohat? Vy sám jste také bohat? Jste bohatí u vás doma?“

Hans Castorp se usmál páně Settembriniovu spisovatelskému zevšeobecnění a potom se ze své odpočívající polohy zahleděl znovu do dálky, do sféry domova, jíž se vzdálil. Rozpomínal se, snažil se posuzovat neosobně; odstup mu k tomu dodával odvahy i schopnosti. Odpověděl:

„Ano, jsme bohatí – či vlastně nejsme. Nejsem-li – tím hůř. Já? Nejsem žádný milionář, ale mám svůj jistý důchod, jsem nezávislý, mám z čeho žít. Ale na mne nemyslete! Kdybyste byl řekl: tam u vás člověk musí být bohat – byl bych vám přisvědčil. Dejme tomu, že člověk u nás není bohat, nebo přestane být bohatým – ó, běda! ,Ten? Copak on má vůbec ještě nějaké peníze?‘ ptají se… Doslovně tak a s takovým výrazem. Slyšel jsem to častokrát a vidím, že jsem si to zapamatoval. To je důkazem, že jsem se tomu divil – jinak by se mi to nebylo vrylo do paměti. Či jak vy myslíte? Ne, nemyslím, že na příklad vám, který jste homo humanus, by naše poměry vyhovovaly; mně samému, ač tam jsem doma, se to zdálo často hodně hrubé; to si dodatečně uvědomuji teprve teď, třebaže jsem to na vlastní kůži nezakusil. Kdo nepodává při hostině nejlepší, nejdražší vína, k tomu vůbec nikdo nejde a jeho dcery zbudou na ocet. Takoví jsou lidé. Když tu tak ležím a z odstupu o tom uvažuji, zdá se mi to hrubé… Jakých výrazů jste to užil? – flegmatičtí a? A energičtí! Dobrá, ale co to znamená? To znamená tvrdí, chladní. A co znamená tvrdí a chladní? Ukrutní. Ano, tam dole vane krutý vzduch, neúprosný. Když tu tak člověk leží a dívá se na to z dálky, jímá ho z toho hrůza.“

Settembrini poslouchal a přikyvoval. Přikyvoval ještě potom, když Hans prozatím skončil s kritikou a odmlčel se. Potom vydechl a řekl:

„Nechci zkrášlovat ty zvláštní formy, kterých nabývá přirozená krutost života vaší společnosti. Ale ať je tomu jakkoli, výtka ukrutnosti zůstává výtkou poněkud sentimentální. Nebyl byste podobnou výtku pronesl, kdybyste byl doma, a to ze strachu, abyste nebyl sám sobě směšný. Přenechal jste to právem životním zbabělcům. To, že ji nyní pronášíte, svědčí o jistém odcizení, které bych u vás nerad viděl se rozmáhat, neboť kdo takovému názoru zvykne, snadno se ztratí životu a životní formě, pro niž byl zrozen. Víte, inženýre, co to znamená, ztratit se životu? Já, já to vím, vidím to tu každý den. Nejpozději za půl roku nemá mladý člověk – a přicházejí sem většinou lidé mladí – v hlavě nic jiného než flirt a tělesnou teplotu. A nejpozději do roka ztratí schopnost myslit na něco jiného a bude každou jinou myšlenku považovat za „ukrutnou“ nebo lépe řečeno za pochybenou a nevědomou. Máte rád historky – mohl bych vám mnohými posloužit. Mohl bych vám vypravovat o synu a manželu, který tady strávil jedenáct měsíců a kterého jsem znal. Byl myslím o něco starší než vy – dokonce už starší. Pustili ho na zkoušku domů, protože se jeho stav velmi zlepšil; vrátil se domů, do náruče svých drahých. Nebyli to strýcové, byla to matka a žena. Od rána do večera ležel s teploměrem v ústech a o ničem jiném nechtěl vědět. ,Tomu vy nerozumíte říkával. ,Člověk musí být nějaký čas tam nahoře, aby poznal, jak to musí být. Zde, v nížině, vám pro to chybí ty nejzákladnější pojmy.‘ A skončilo to tím, že matka rozhodla: ,Jdi jen zase nahoru! S tebou už nic není!‘ A on šel. Vrátil se do svého ,domova‘ – snad víte, že lidé říkají ,domov‘, když tu nějaký čas žijí. Své mladé ženě se nadobro odcizil, chyběly jí ,základní pojmy‘, a ona se ho vzdala. Pochopila, že si ,v domově‘ najde družku se stejnými ,základními pojmy‘ a že tam zůstane.“

Hans Castorp poslouchal, jak se zdálo, jen na půl ucha. Stále ještě pohlížel do elektrického jasu bílého pokoje jako do dálky. Zasmál se opožděně a řekl:

„,Domov‘ tomu říkal? To je opravdu trochu sentimenální, jak pravíte. Ano, vy znáte spousty příběhů. Přemýšlel jsem ještě dál o tom, co jsme spolu mluvili o té tvrdosti a krutosti; častokrát jsem si v těchto dnech na to vzpomněl. Víte, člověk musí mít hodně tlustou kůži, aby se přirozeně spokojil způsobem myšlení lidí v nížině a souhlasil s podobnými otázkami, jako na příklad: ,Copak ten má vůbec ještě nějaké peníze?‘, a s tím, jak se při tom tváří. Já jsem to nikdy neshledával přirozeným, ačkoliv ani nejsem homo humanus. Souviselo to možná s tím mým sklonem k nemoci, jehož jsem si nebyl vědom – ta stará místa jsem sám sluchem rozeznal, a nyní prý Behrens našel i jakousi čerstvou maličkost. To mě překvapilo, ale v podstatě jsem se tomu ani přespříliš nepodivil, nikdy jsem si vlastně nepřipadal skálopevně zdravý; a pak moji oba rodičové velmi brzo zemřeli – byl jsem už jako dítě úplný sirotek… víte…“

Pan Settembrini opsal hlavou, rameny a rukama jednotný posunek, znázorňující vesele a způsobně otázku: ,,Nu, a co dál?“

„Vy jste přece spisovatel,“ pokračoval Hans Castorp – „literát; jistě takovým věcem rozumíte a chápete, že za takových okolností člověk nemůže být tak robustního smýšlení a nemůže lidskou ukrutnost shledávat přirozenou – víte, tu ukrutnost obyčejných lidí, kteří si chodí po světě, smějí se, vydělávají peníze a nacpávají si břicho… Nevím, zdali jsem se správně…“

Settembrini se uklonil. „Chcete říci,“ vysvětloval, „že raný a opakující se styk se smrtí zraje v určitou základní duševní náladu, která dělá člověka citlivým a dráždivým vůči tvrdostem a syrovostem nerozvážného světského života, lépe řečeno vůči jeho cynismu.“

„Přesně tak!“ zvolal Hans Castorp s upřímným nadšením. „Vyjádřil jste se bezvadně, až na tečku na i, pane Settembrini! Se smrtí –! Věděl jsem, že vy jako literát…“

Settembrini proti němu natáhl ruku, naklonil při tom hlavu na stranu a zavřel oči – bylo to krásné, mírné gesto obranné a prosba o další pozornost. Setrval v tomto postoji několik vteřin, ještě pak, když Hans Castorp už dlouho mlčel a trochu rozpačitě vyčkával, co bude dál. Konečně opět otevřel své černé oči – oči flašinetáře – a pravil:

„Dovolte! Inženýre, dovolte, abych vám řekl a položil na srdce, že jediný zdravý, ušlechtilý a ostatně také – to podotýkám výslovně – jediný náboženský způsob nazírání na smrt je ten, když smrt chápeme a pociťujeme jako součást a sounáležitost života, jako svatou podmínku života a nesnažíme se ji od života duchovně odloučit – což by nebylo ani zdravé, ani šlechetné, ani rozumné, ani náboženské – a když ji neuvádíme jako protiklad života a dokonce ji odporným způsobem proti životu nevynášíme. Starověk zdobil své sarkofágy symbolickými, někdy dokonce i obscénními obrazy života a plodnosti – posvátnost se v antickém náboženství často ztotožňovala s obscénností. Ti lidé uměli smrt ctít. Smrt je ctihodná jako kolébka života, jako mateřský klín obnovy. Ale odloučena od života se stává příšerou, pitvorou – a ještě čímsi horším. Neboť smrt jako samostatná duchovní moc je moc nejvýš ledabylá, jejíž neřestná přitažlivost je nepochybně velmi značná, avšak sympatisovat s ní bylo by nejhrůznějším poblouděním lidského ducha.“

Tady pan Settembrini umlkl. Při této všeobecnosti se zarazil a co nejrozhodněji se odmlčel. Bylo vidět, že to myslí vážně; nemluvil pro zábavu, neposkytl partnerovi příležitost k námitkám, nýbrž na konci svých vývodů snížil hlas a udělal tečku. Pak seděl se rty semknutými, zkřížené ruce položeny v klíně, jednu nohu v kostkované kalhotě přehozenu přes druhou, a zlehka pohoupával nohou ve vzduchu, přísně si ji prohlížeje.

Hans Castorp mlčel tedy také. Sedě s peřinou za zády, obrátil hlavu ke zdi a konečky prstů bubnoval lehce na prošívanou přikrývku. Připadal si jako poučovaný, zpražený, ba vyplísněný, a v jeho mlčení bylo hodně dětské zarytosti. Pausa trvala dosti dlouho.

Pan Settembrini konečně zase zdvihl hlavu a s úsměvem řekl:

„Pamatujete se, inženýre, že jsme spolu už jednou vedli podobnou debatu – stejnou, mohlo by se říci. Mluvili jsme – bylo to, myslím, na procházce – o chorobě a hlouposti, jichž spojení vy jste z úcty před chorobou prohlásil za paradox. Tenkrát jsem řekl, že tato úcta je chmurný vrtoch, zneuctívající lidské myšlení, a vy jste se k mé radosti nestavěl k mé námitce docela nepříznivě. Mluvili jsme také o neutralitě a duchovní nerozhodnosti mládeže, o její svobodné volbě a sklonu experimentovat s různými hledisky a řekli jsme si také, že netřeba pokusy toho druhu považovat ještě za konečné a životně závažné volby. Dovolíte – “ a pan Settembrini se s úsměvem na židli předklonil, obě nohy těsně vedle sebe na podlaze, sepjaté ruce držel mezi koleny a hlavu také trochu šikmo předklonil, „dovolíte, abych vám i nadále –,“ na hlase bylo znát, že je trochu dojat–, „šel trochu na ruku při vašem výcviku a experimentech a působil na vás ve smyslu opravném, až vám bude hrozit nebezpečí zhoubného ustálení?“

„Ale ovšem, pane Settembrini!“ upouštěl Hans Castorp honem od svého zaraženého a polovzdorovitého odvrácení; přestal bubnovat na přikrývku a obrátil se k hostu s překotnou vlídností. „To je od vás dokonce velmi laskavé… opravdu nevím, jak jsem si to… Totiž, je-li toho u mne…“

„Docela sine pecunia,“ citoval pan Settembrini vstávaje. „Kdopak by se chtěl dát dřít!“ Smáli se. Bylo slyšet, jak někdo otvírá vnější dveře a hned nato bere i uvnitř za kliku. Byl to Joachim, který se vracel od večeře a večerní společenské zábavy. Když uviděl Itala, začervenal se tak jako předtím Hans Castorp: osmahlý, temný tón na obličeji se o stín prohloubil.

„Ach, ty máš návštěvu,“ řekl. „To je příjemné, vid? Zdrželi mě dole. Přinutili mne k partii bridge – říkají tomu bridge,“ řekl a zavrtěl hlavou, „a je to přece vlastně něco docela jiného. Vyhrál jsem pět marek…“

„Jen aby to pro tebe nenabylo neřestné přitažlivosti,“ podotkl Hans Castorp. „Hm, hm. Pan Settembrini mi tu zatím tak příjemně krátil čas… což mimochodem není pravý výraz. To snad platí o vašem falešném bridgi, ale pan Settembrini mi čas tak význačně naplnil… Jako pořádný člověk bych se měl vlastně zuby nehty snažit, abych se dostal odtud – dokonce i falešný bridge se tu hraje – abych však ještě častokrát slyšel pana Settembriniho mluvit a směl s ním disputovat, měl bych si vlastně přát, abych měl ještě dlouho horečku a směl zůstat u vás… Nakonec mi ještě budou musit podstrčit němou sestru, abych nešvindloval…“

„Inženýre, opakuji, že jste šelma,“ řekl Ital. Poroučel se nejpůvabnější formou. Když Hans Castorp s bratrancem osaměl, povzdychl si.

„To je pedagog!“ ucedil… „Humanistický pedagog, to se mu musí nechat. Neustále tě poučuje, střídavě formou příběhů a abstraktních výkladů. A na jaká themata se s ním v hovoru dostaneš – nikdy bych si nepomyslil, že o nich lze mluvit a že bych jim mohl vůbec rozumět. Však kdybych se s nimi byl setkal tam dole v nížině, také bych jim nebyl rozuměl,“ dodal.

V tuto hodinu Joachim obyčejně u Hanse chvíli pobyl, obětoval mu čtvrt hodiny nebo půlhodinku ze své ležené. Někdy hráli na Hansově jídelním stolku šachy – Joachim je zdola přinesl. Později se Joachim odebral s teploměrem v ústech a se vším všudy na svůj balkon, a také Hans Castorp se naposledy změřil, zatím co z dálky nebo zblízka ze setmělého údolí zaznívala lehká hudba. V deset hodin ležená skončila; bylo slyšet Joachima; bylo slyšet ruské manžely… A Hans Castorp se obrátil na bok a čekal, až usne.

Noc byla obtížnější částí dne. Hans Castorp se často probouzel a mnohdy probděl celé hodiny, buď že ho zvýšená tělesná teplota udržovala čilého, nebo proto, že vinou celodenní horizontální polohy neměl dost chuti a síly ke spaní. Zato byly hodiny dřímoty oživovány rozmanitými a velmi živými sny, na které mohl myslit dál, i když se probudil. A jestliže bohaté rozčlenění dne den ukracovalo, působila smazávající jednotvárnost plynoucích hodin za noci docela stejně. Ale když táhlo k ránu, bylo zábavné pozorovat, jak pokoj pozvolna šedne, vyvstává, jak se věci vynořují a odhalují a jak se venku v kalně doutnajícím nebo jasném žáru rozbřeskne den; a než ses nadál, byl tu opět okamžik, kdy důrazné zaklepání lázeňského ohlašovalo zahájení denního pořádku.

Hans Castorp si na svůj výlet nevzal žádný kalendář, proto leckdy nevěděl, kolikátého vlastně je. Někdy se zeptal bratrance, jenže ten si v tomto bodě nebyl také svými vědomostmi vždycky zcela jist. Neděle byly v tom směru buď jak buď jakousi oporou, zejména každá druhá s lázeňským koncertem, jehož se Hans Castorp účastnil takto, a tolik bylo jisto: září už dost pokročilo, skoro do poloviny. Venku v údolí ustoupilo kalné a chladné počasí, které panovalo před tím, než Hans ulehl, nádherným letním parným dnům, a bylo jich bezpočet, celá dlouhá série; Joachim přicházel každého rána k Hansovi do pokoje v bílých kalhotách, takže Hans nedovedl potlačit upřímnou lítost, lítost duše i svých mladých svalů nad ztrátou této nádhery. V jednu chvíli dokonce tiše prohlásil, že je „hanba“ mařit takhle ten nádherný čas – potom však pro vlastní uklidnění podotkl, že by mu beztak všechna krásná pohoda nebyla o moc víc platná, i kdyby neležel, ježto by tak jako tak – jak ho zkušenost poučila, nemohl důkladnější pohyb pěstovat. Široké, dokořán otevřené dveře dovolovaly mu podílet se do jisté míry na teplé záři zvenčí.

Ale ke konci jeho vyměřeného ústraní se počasí znova obrátilo. Přes noc se ochladilo, přivalily se mlhy, údolí se zahalilo do mokré, sněhové chumelenice a suchý dech ústředního topení naplňoval světnici. Tak tomu bylo i onoho dne, kdy Hans Castorp při ranní návštěvě dvornímu radovi připomněl, že už jsou to tři neděle, co leží, a žádal o dovolení, aby směl vstát.

„Cože, k čertu, vy už jste hotov?“ zeptal se Behrens. „Ukažte! Na mou duši, je to tak! Bože, jak člověk stárne! Valně se to u vás za tu dobu nezměnilo. Cože, včera že jste měl normální teplotu? Ano, kromě měření o šesté hodině. No, Castorpe, když je tomu tak, nebudu ani já takový a vrátím vás lidské společnosti. Vstaňte a choďte, muži! Arciť v předepsaných mezích a s mírou. Co nejdřív si uděláme váš vnitřní kontrfej. Zaznamenat!“ řekl při odchodu doktoru Krokowskému, ukazuje svým mohutným palcem přes rameno na Hanse Castorpa a shlížeje na bledého asistenta krvavýma, uslzenýma, modrýma očima… Hans Castorp opustil „remisu“.

S vyhrnutým límcem a v galoších doprovázel ponejprv zase bratrance k lavičce u potůčku a zpět a během cesty nadhodil Joachimovi otázku, jak dlouho by ho byl asi dvorní rada nechal ležet, kdyby mu nebyl připomněl, že lhůta vypršela. A Joachim s pohledem obráceným v sloup pootevřel ústa jako k beznadějnému „ach“ a naznačil před sebe do vzduchu gesto nedozírnosti.

„Bože můj, já vidím!“

Trvalo to týden, nežli Hanse Castorpa prostřednictvím vrchní sestry Mylendonkové objednali do roentgenologické laboratoře. Hans na ně nenaléhal. Všichni v Berghofu byli zaměstnáni, lékaři i personál měli plné ruce práce. V posledních dnech přijeli noví pacienti, dva ruští studenti s hustými vlasy, v upjatých černých kazajkách, které neukazovaly ani kousek prádla; holandští manželé, jimž vykázali místo u Settembriniho stolu, hrbatý Mexičan, který děsil spolustolovníky strašlivými záchvaty záduchy; zachytil se při tom vždycky železným hmatem svých dlouhých rukou některého souseda, ať to byl pán nebo dáma, nepustil se, držel pevně jako svěrák a vtahoval tak dotyčného, který se zděšeně vzpíral a volal o pomoc, do svých smrtelných úzkostí. Zkrátka a dobře, jídelna byla téměř plně obsazena, ač zimní sezóna začínala teprve prvního října. A Hansův případ nebyl tak těžký, stupeň jeho nemoci mu neposkytoval práva na obzvláštní pozornost. Paní Stöhrová na příklad byla se vší svou hloupostí a nevzdělaností nesporně mnohem více nemocna než on, ani nemluvě o doktoru Blumenkohlovi. Jen ten, kdo by neměl nejmenšího smyslu pro odstup a pořadí důstojnosti, mohl by v Hansově případě nezachovávat skromnou zdrženlivost – zejména když takové smýšlení náleželo k duchu, který v ústavu panoval. Lehčí pacienti neznamenali mnoho, to Hans Castorp z rozhovorů často vycítil. Mluvilo se o nich dle měřítka, které zde platilo, pohrdavě, ostatní na ně pohlíželi přes rameno, a to nejen ti, kdož byli hůř anebo velmi těžce nemocní, nýbrž i ti, kteří sami byli „lehcí“, čímž ovšem dávali zároveň najevo pohrdání i k sobě samým, nicméně však zachraňovali jakousi vyšší sebeúctu tím, že se podrobili celkovému měřítku. Lidé už jsou takoví. „Ach, ten!“ dovedli říci o někom, „tomu dohromady nic není, ten by tu vlastně neměl ani být. Nemá ani kavernu…“ Takový byl duch domu, byl to v svém zvláštním smyslu duch aristokratický, a Hans Castorp mu salutoval z vrozené úcty před zákonem a řádem jakéhokoli druhu. Říká se tomu venkovská způsobnost. Lidé, kteří jsou na cestách a vysmívají se mravům a zvykům národa, jenž je hostí, dávají najevo pramálo vzdělání. Vlastnosti, jež jsou ke cti, mohou být různé. Hans Castorp zpozoroval, že i Joachimovi prokazují jistou úctu a šetrnost – jistě ne proto, že byl starším usedlíkem a vlastně v tomto světě jeho vůdcem a ciceronem, nýbrž především proto, že byl beze sporu „těžší případ“. Pak ovšem bylo pochopitelné, že každý dělal ze svého případu, co mohl, a rád trochu přepínal, aby náležel mezi aristokracii nebo se k ní alespoň přiblížil. Také Hans, když se ho u stolu ptali, kolik měřil, hlásil o několik čárek víc, než jich ve skutečnosti bylo, a cítil se polichocen, když mu prstem pohrozili, jako člověku, který má za ušima. Ale i když trochu přeháněl, zůstával přece jen pořád osobou nepatrnou, a proto byla u něho trpělivost a zdrženlivost v chování docela na místě.

Začal znovu vést život prvních tří týdnů po Joachimově boku, onen známý, pravidelný, přesně uspořádaný život, a od prvního dne šlo všechno jako na drátku, jako by jej nebyl býval nikdy přerušil. Toto přerušení skutečně nestálo za řeč, to pocítil zřetelně hned první den, když přišel opět ke stolu. Joachim, který kladl na podobné označování určitou úmyslnou váhu, postaral se sice, aby na Hansově místě stála váza s květinami, ale ostatní spolustolovníci ho neuvítali nijak slavnostně, spíše tak, jako by to od posledního rozloučení ani nebyly tři neděle, nýbrž tři hodiny: nedělali to jistě z lhostejnosti k jeho prosté a sympatické bytosti, ani proto, že byli všichni tak velice zaměstnáni sami sebou, to jest svým zajímavým tělem, jako spíše proto, že si onu časovou mezeru neuvědomili. A Hans Castorp se k nim mohl, co se toho týče, bez obtíží připojit; seděl na svém místě na konci stolu mezi Miss Robinsonovou a učitelkou, jako by tam byl naposledy seděl včera.

Ale když ani jeho stůl nevěnoval valnou pozornost tomu, že jeho odloučenost skončila – jak by si toho všimli ti ostatní v jídelně? Tam to doslovně nikdo nevzal na vědomí – kromě Settembriniho, který po tabuli přistoupil k Hansovu stolu, aby přátelsky žertovně pozdravil. Hans Castorp vyjímal arciť ještě někoho, a my se o tom, byla-li tato jeho domněnka správná, nevyslovujeme. – Říkal si v duchu, že Klaudie Chauchatová si jeho příchodu povšimla hned při vstupu – pozdním jako vždy; při zabouchnutí skleněných dveří upřela na něho svůj úzký pohled, jenž se střetl s jeho, a sotva dosedla, ještě jednou se přes rameno s úsměvem po něm poohlédla: s úsměvem, tak jako před třemi týdny, než šel na prohlídku. A byl to pohyb tak zjevný a bezohledný – bezohledný vzhledem k němu i k ostatním hostům – že Hans Castorp nevěděl, má-li jím být okouzlen anebo má-li jej pokládat za známku lhostejného podceňování a pohoršovat se nad ním. Ať tomu bylo jakkoli, srdce se mu sevřelo pod těmito pohledy, které nedozírným a opojivým způsobem v jeho očích usvědčovaly ze lži a popíraly platnou okolnost, že pacientka a on se společensky neznají – srdce ho skoro křečovitě zabolelo, sotva skleněné dveře zařinčely, neboť na ten okamžik bez dechu čekal.

Musíme podotknout, že vnitřní vztahy Hanse Castorpa k pacientce od jemného ruského stolu, účast a zájem jeho smyslů i jeho skromného ducha o její střední postavu, měkce plíživou osobu s kirgizskýma očima, zkrátka, že jeho zamilovanost (to slovo přiléhá, ač je to slovo lidí „zdola“, slovo nížiny a mohlo by vzbuzovat domnění, že se na ně hodí ona sentimentální písnička „Jak tvé slovo udiví“) – během jeho odloučenosti velmi vzrostla. Její obraz se před ním vznášel, když časně zrána bděl a pohlížel do pozvolna se odhalujícího pokoje, nebo večer do houstnoucího šera (také ve chvíli, kdy v náhlém vzplanutí světla vešel Settembrini, měl její obraz s nesmírnou zřetelností před očima, což byl také důvod, proč se začervenal, když humanistu spatřil); myslil na její ústa, lícní kosti, oči, jejichž barva, tvar i zasazení se mu zarývaly do duše, na její malátná záda, držení hlavy, krční obratle nad výstřihem blůzy, paže prozářené nejvzdušnějším tylem v každičké chvíli rozkouskovaného dne – a jestliže jsme zamlčeli, že mu minuty i hodiny jen proto tak rychle utíkaly, udělali jsme to jen proto, že sympaticky spolucítíme s neklidnými výčitkami jeho svědomí, jež se mísily do úděsného štěstí těchto obrazů a představ. Ano, mísil se v to otřásající děs, neurčitá, bezmezná, nedozírně dobrodružná naděje, radost a strach, jenž neměl jména, jenž však některou chvíli tak prudce sevřel srdce mladého muže – jeho srdce ve vlastním, tělesném smyslu – že honem jednou rukou sáhl tam, kde se tento orgán nalézá, ale druhou si dal na čelo (jako chránítko na oči) a zašeptal: „Bože můj!“

Neboť za tím čelem byly myšlenky a polomyšlenky, které vlastně obrazům a představám teprve dodávaly onu dalekosáhlou sladkost a které se vztahovaly na nedbalost a bezohlednost paní Chauchatové, na její chorobnost, na mimořádné vystupňování a zdůraznění jejího těla nemocí, na ztělesnění její bytosti prostřednictvím choroby, kterou měl nyní on na základě lékařova výroku rovněž sdílet. Pochopil za svým čelem dobrodružnou volnost, s níž paní Chauchatová svým ohlížením se a úsměvy přehlížela okolnost, že se společensky vůbec neznají, jako by vůbec ani nebyli tvory společenskými a jako by nezáleželo ani na tom, aby spolu mluvili… a to bylo právě to, čeho se ulekl: asi tak jako při prohlídce v ordinačním pokoji, když náhle vzhlédl od Joachimova těla k jeho očím – jen s tím rozdílem, že tenkráte příčinou jeho úleku byly soucit a starost, kdežto zde něco zcela opačného.

Nuže, život sanatoria Berghofu, onen pravidelný, přízní bohatý život na těsném dějišti, šel opět svým pravidelným chodem – Hans Castorp, čekaje na roentgenování, sdílel jej i nadále s dobrákem Joachimem, konaje od hodiny k hodině totéž co bratranec; a Joachimovo sousedství bylo mladému muži jistě prospěšné. Neboť v tomto sousedství bylo mnoho čestnosti, třebaže to bylo sousedství choroby, čestnosti, jež ovšem byla, aniž si to uvědomovala, už na nejlepší cestě k tomu, spokojit se službou lázeňskou, takže tato se stávala pozvolna náhražkou vojenské služby a konání povinnosti v nížině, – Hans Castorp nebyl tak hloupý, aby to zcela jasně nepozoroval. Přesto však cítil na své povaze civilisty velmi blahodárně její krotící, brzdící vliv – ba, bylo to možná právě jen toto sousedství, příklad a dohled, co ho odvracelo od vnějších kroků a ukvapeného podnikání. Neboť Hans Castorp velmi dobře viděl, co musí hodný Joachim každým dnem snášet od jistého na něho doléhajícího, pomerančem vonícího ovzduší, v němž byly dvě kulaté hnědé oči, malý rubín, málo odůvodněná chuť k smíchu, navenek dobře vyvinutá prsa – a rozvaha a smysl pro čest, s kterými se Joachim tohoto ovzduší stranil a z něho unikal, Hanse dojímaly, nutily i jeho k určité kázni a pořádku a zabraňovaly mu v tom, aby si od úzkooké ženy tak říkajíc „nevypůjčil tužku“ – k čemuž by byl měl bez tohoto výchovného sousedství podle všech zkušeností jistě sto chutí.

Joachim nemluvil nikdy o tom smíškovi Marusji, tudíž si i Hans Castorp zakázal hovořit o Klaudii Chauchatové. Odškodňoval se potajmým hovorem se svou spolustolovníci učitelkou po pravici a vyvolával u staré panny ruměnec tím, že si ji pro slabost, kterou vůči vláčné pacientce chovala, dobíral – a sám přitom napodoboval oporu brady i důstojnosti, které užíval starý Castorp. Dorážel na ni, aby vyzvěděla něco nového a podstatného o osobních poměrech paní Chauchatové, jejím původu, muži, stáří, vážnosti její choroby. Chtěl vědět, má-li děti. – Ale ne! Kdepak! Co by si žena jako ona s dětmi počala? Pravděpodobně má přísně zakázáno děti mít – a na druhé straně: co by to bylo za děti? Hans Castorp byl nucen souhlasit. Kromě toho je na to u ní už asi pozdě, shledával s násilnou věcností. Chvílemi, z profilu, je tvář paní Chauchatové skoro už trochu ostrá. Je-li pak už jí přes třicet? – Slečna Engelhartová prudce odporovala. Klaudii – třicet? V nejhorším případě její osmadvacet. A co se týče profilu, prostě svému sousedu zakazuje něco podobného říkat. Klaudiin profil je měkce mladistvý a sladký, třebaže je to zajímavý profil, a ne profil nějaké zdravé husičky. A chtějíc Hanse potrestat, připojila bez přestávky, že ví, že paní Chauchatová často přijímá pánské návštěvy jakéhosi krajana, který bydlí v Lázních: přijímá ho odpoledne v svém pokoji.

To bylo dobře mířeno. Hansova tvář se přeze všechnu námahu zkřivila a též výroky jako „to se podívejme,“ „vida“ a „co to slyším“, jimiž chtěl zprávě čelit, byly pokřivené. Nejsa s to brát existenci tohoto krajana na lehkou váhu, jak se snažil z počátku předstírat, vracel se s chvějícími rty ustavičně k tomuto předmětu. Mladší člověk? – Mladý a fešák, podle toho, co o něm slyšela, odpověděla učitelka; sama ho neviděla, proto nemůže soudit. Nemocný? – Nanejvýš lehce! – Doufejme, řekl výsměšně Hans, že má na sobě víc prádla než jeho krajané od „horšího ruského stolu“ – začež se chtěla Engelhartová (stále ještě proto, aby Hanse potrestala) zaručit. Poté přiznal, že je to záležitost, o niž se je třeba starat, a vážně jí nařídil, aby zvěděla, jak to vlastně s tím přicházejícím a odcházejícím krajanem je. Ale místo aby mu o tom přinesla zprávu, věděla v příštích dnech jinou novinku.

Věděla, že se Klaudie Chauchatová dává malovat, portrétovat – a ptala se Hanse Castorpa, ví-li o tom i on. Ne-li, ať prý je přesto jist, že je to pravda, neboť ona to ví z nejbezpečnějšího pramene. Už delší dobu sedí tady v domě někomu modelem – a hádejte komu? Dvornímu radovi Behrensovi! Panu dvornímu radovi Behrensovi, který ji za tím účelem skoro denně přijímá v svém soukromém bytě.

Tato zpráva Hanse Castorpa zasáhla ještě hůř než minulá. Od té chvíle dělal na to ustavičně křečovité vtipy. No ano, je známo, že dvorní rada maluje oleje – co prý učitelka chce, to není zakázáno, to smí dělat každý. Tak tedy do vdoveckého bytu dvorního rady? Doufejme, že je při tom sezení aspoň slečna z Mylendonků? – Ta jistě nemá kdy. – „Behrens by neměl mít víc času než vrchní sestra,“ prohlásil přísně Hans Castorp. Ač by se zdálo, že tím o věci padlo poslední slovo, Hanse nenapadlo, aby tohoto předmětu hovoru zanechal, naopak vyptával se znova a znova na další a bližší podrobnosti: jaký to bude obraz, jakého formátu, zda jen hlava nebo tříčtvrteční portrét; chtěl vědět, v kterou hodinu mu chodí sedět – ale slečna Engelhartová nemohla mu jednotlivostmi ani v tomto případě posloužit, mohla mu jen slíbit, že se na další vyptá.

Hans Castorp měřil po vyslechnutí této zprávy 37,7. Návštěvy, které paní Chauchatová vykonávala, bolely a znepokojovaly ho ještě víc než návštěvy, jež přijímala. Soukromý a vlastní život paní Chauchatové už sám o sobě, nezávislý na obsahu, začínal ho znepokojovat a působit mu bolest; oč ostřejší musily tento nepokoj i bolest být, když se pak doslechl dvojsmyslnosti o jeho obsahu! Obecně se sice považovalo za možné, že vztahy ruského návštěvníka vůči krajance jsou nevinného a střízlivého rázu; ale Hans Castorp byl od jisté doby náchylný pokládat nevinnost a střízlivost za „plky“; stejně tak nebyl s to přemoci se tak dalece, aby uvěřil, že vztah mezi řízně hovořícím vdovcem a úzkookou, tichošlápskou mladou ženou nesleduje jiný účel než malování olejem. Vkus, jejž dvorní rada projevil výběrem svého modelu, odpovídal příliš jeho vlastnímu vkusu, aby tu věřil ve střídmost, v čemž by ho ostatně pomyšlení na Behrensova modré líce a překrvené, vyboulené oči pramálo utvrzovaly.

Jiný objev, který náhodou a na vlastní pěst v těchto dnech učinil, působil na něho zcela opačně, ačkoliv i zde běželo o schválení jeho vkusu. U stolu stojícího napříč, kde sedala tlustá paní Salomonová a obrýlený student nenasyta – vlevo od bratranců, vedle skleněných dveří, sedával pacient, který, jak se Hans Castorp dověděl, pocházel z Mannheimu, asi třicátník s prořidlými vlasy, zkaženými zuby a nesmělou řečí – týž, který při večerní společenské hodině hrával někdy na piano, většinou Svatební pochod ze ,,Snu noci svatojanské“. Říkalo se o něm, že je zbožný, což zde nahoře nebyl řídký zjev, jak se Hans Castorp doslechl. Každou neděli chodil prý dolů do Lázní na mši a při ležené četl nábožné knížky, knížky s kalichem nebo palmovou ratolestí na titulní stránce. Tento muž – Hans Castorp si toho jednoho dne všiml – měl své oči tam, kde je měl i Hans – visel jimi na vláčné postavě paní Chauchatové, a to způsobem, který byl zároveň dotěrný i psovsky oddaný. Jakmile si toho Hans jednou všiml, musil si toho všímat i nadále. Zahlédl ho, jak stojí mezi hosty v herně, smutně zabraný pohlížením na líbeznou, ač nemocnou ženu, která seděla v zadním salónku v lenošce a rozprávěla s kudrnatou Tamarou (tak se jmenovala ta humoristická dívka), doktorem Blumenkohlem a s konkávním pánem se svislými rameny od jejího stolu; viděl, jak se odvrací, vytrácí a nakonec se se stočenými očními bulvami a žalostně staženým koutkem úst po ní opět obrací. Spatřil, jak zbledl a nevzhlédl, ale potom přece jen vzhlédl a lačně se díval, když bouchly skleněné dveře a paní Chauchatová se plížila ke svému stolu. A několikrát viděl, jak se ten ubožák po tabuli postavil mezi východ a jemný ruský stůl, aby mohl nechat paní Chauchatovou, která si ho nevšímala, kolem sebe přejít – a z blízkosti ji hltat očima až na dno smutnýma.

Také tenhle objev Hansovi dodal, i když ho žalostná touha těchto očí nemohla v tom smyslu znepokojovat jako soukromý styk Klaudie Chauchatové s dvorním radou Behrensem, mužem, který ho věkem, osobností a životním postavením o tolik převyšoval. Klaudie o muže z Mannheimu ani trochu nedbala – to nezůstalo Hansově vnitřní zbystřenosti utajeno, nebyl to tudíž odporný osten žárlivosti, který vzhledem k tomuto případu v duši pocítil. Okoušel nicméně všech pocitů, které pociťují opojení a vášeň, když ve vnějším světě spatří samy sebe, a které jsou nejpodivnější směsí pocitů hnusu a pospolnosti. Není možné vyzpytovat a vyložit všechno, chceme-li se hnout s místa. Buď jak buď, to, co Hans Castorp při pozorování muže z Mannheimu pocítil, bylo pro jeho poměry trochu mnoho najednou.

Tak uplynulo těch osm dní až k Hansovu roentgenologickému prozáření. Hans se nenadál, že tak záhy minou, ale když dostal jednou ráno u první snídaně prostřednictvím vrchní sestry (měla už zase ječné zrno, nemohlo to přece být stále totéž – tento nevinný, avšak zohyzďující neduh byl zřejmě v jejím stylu) rozkaz, aby se odpoledne dostavil do laboratoře, byly zkrátka pryč. Hans Castorp byl objednán současně s bratrancem půl hodiny před podáváním čaje; neboť také u Joachima si při té příležitosti chtěli pořídit nový snímek – asi pokládali ten poslední už za zastaralý.

Bratranci proto zkrátili hlavní leženou o třicet minut a přesně o půl čtvrté sešli po kamenných schodech „dolů“ do falešného suterénu a seděli pak spolu v malé čekárně, která oddělovala ordinaci od roentgenologické komory. – Joachim, kterého nic nového nečekalo, seděl klidně, Hans Castorp v horečném očekávání, jelikož až dosud nikdo nenahlédl do jeho vnitřního organického života. Nebyli sami. Když vešli do čekárny, sedělo tam už několik pacientů; listovali v rozedraných časopisech, jež měli položeny na kolenou, a čekali spolu s nimi: mladý, mohutný Švéd, který seděl v jídelně u stolu Settembriniova a o němž se říkalo, že při svém příchodu v dubnu byl tak těžce chorý, že ho ani nechtěli do sanatoria vzít, nyní však prý přibyl čtyřicet kilo a bude co nejdříve propuštěn jako úplně vyléčený; dáma od horšího ruského stolu, matka, sama hubeňoučká, se svým ještě hubenějším, nosatým, ubožejším, ošklivým chlapcem, který se jmenoval Saša. Tyto osoby čekaly už déle než bratranci, měli zřejmě přijít na řadu před nimi; vedle u roentgenu došlo patrně k opoždění – bratrancům kynula vyhlídka na vychladlý čaj.

V laboratoři se pracovalo. Bylo slyšet hlas dvorního rady, který dával rozkazy. Bylo půl čtvrté nebo něco přes půl, když se teprve otevřely dveře – otevřel je technický asistent, který byl zde dole zaměstnán – a vpustili dovnitř švédského obra, to dítě štěstěny: jeho předchůdce patrně odešel nějakým jiným východem. Teď to šlo už rychleji. Již po deseti minutách zaslechli, jak zcela uzdravený Skandinávec, ta movitá reklama místa i léčebného ústavu, se pevným krokem po chodbě vzdaluje; ruská matka se Sašou vešli dovnitř. Hans Castorp opět zahlédl (jako už před chvilkou, když tam vcházel Švéd), že je v roentgenologickém kabinetě pološero, umělé pološero – zrovna jako v analytickém kabinetě doktora Krokowského. Okna byla zastřena, denní světlo uzavřeno, hořelo tam jen několik elektrických lamp. Zatím co vpouštěli Sašu a jeho matku a Hans Castorp se za nimi díval – otevřely se současně dveře z chodby a další objednaný pacient vešel – předčasně, vzhledem k zpoždění – do čekárny; byla to paní Chauchatová.

Byla to Klaudie Chauchatová, která najednou stála v pokoji. Hans Castorp ji poznal s rozšířenýma očima a cítil, jak mu z tváří uniká všechna krev, jak mu spodní čelist povoluje a ústa se otvírají. Klaudie přišla tak náhle, tak znenadání – najednou sdílela těsný prostor s bratranci, kdežto před chvílí jí tu ještě nebylo. Joachim pohlédl rychle na Hanse a hned nato nejen sklopil oči, nýbrž vzal se stolu ilustrovaný časopis, který prve odložil, a schoval zaň obličej. Hans Castorp nenašel odvahu udělat totéž. Po prvním zblednutí se prudce začervenal a srdce se mu rozbušilo.

Paní Chauchatová usedla vedle dveří do laboratoře do malé, kulaté lenošky s pahýlovitými, takřka rudimentárními opěradly, opřela se, přehodila lehce nohu přes nohu a zírala před sebe, při čemž se její přibyslavovské oči, znervózňované vědomím, že je pozorována, odkláněly od přímého směru pohledu a šilhaly. Měla na sobě bílý svetr, modrou sukni, na klíně držela knihu, svazek vypůjčený z ústavní knihovny, a nohou, postavenou na podlaze, lehce podupovala.

Už po půl druhé minutě změnila postoj, rozhlédla se, vstala, jako by nevěděla, na čem je a na koho se má obrátit – a promluvila. Něco se zeptala. Obrátila se se svou otázkou na Joachima, ačkoli Joachim byl zahloubán do časopisu, kdežto Hans seděl nečinně – tvořila svými ústy slova a dávala k nim ze svého bílého hrdla hlas: byl to nehluboký, nepatrně ostrý, příjemně zastřený hlas, který Hans Castorp znal – odedávna znal – a který kdysi zaslechl dokonce z úplné blízkosti: to tenkrát, když tím hlasem řekl kdosi přímo jemu: „Milerád. Ale musíš mi ji po hodině určitě vrátit.“ Jenže tenkráte to bylo přece jen řečeno plynněji a určitěji; teď přicházela slova trochu zdlouhavě a přerývaně, mluvící žena na ně neměla přirozeného práva, vypůjčovala si je pouze, jak už to Hans Castorp několikrát zaslechl s pocitem převahy, jejž však podvracelo pokorné okouzlení. Jednu ruku v kapse vlněného svetru, druhou za hlavou, ptala se paní Chauchatová:

„Prosím, na kolik jste objednáni?“

Joachim vrhl chvatný pohled na bratrance a odpověděl, srážeje vsedě podpatky: „Na půl čtvrtou.“ A ona na to:

„Já na tři čtvrtě. Co se děje? Budou hned čtyři. Právě tam ještě někdo vešel, že?“

„Ano, dvě osoby,“ odpověděl Joachim. „Byli na řadě před námi. Služba má zpoždění. Zdá se, že se celý postup o půl hodiny posunul.“

„To je nepříjemné!“ prohodila paní upravujíc si nervosně vlasy.

„Věru,“ odpověděl Joachim. „My už také čekáme skoro půl hodiny.“

Hovořili, a Hans Castorp naslouchal jako ve snu. Že Joachim mluví s paní Chauchatovou, to bylo skoro totéž, jako by s ní mluvil on sám – ač ovšem zase s druhé strany něco nadobro jiného. Slůvko „věru“ Hanse Castorpa urazilo, zdálo se mu drzé či aspoň neuvěřitelně lhostejné vzhledem k okolnostem. Ale Joachim smí konec konců takhle mluvit – ten s ní vůbec může mluvit, a zdá se, že si na tom ještě zakládá s tím svým drzým „věru“ – asi tak, jako on se kdysi naparoval před Joachimem a Settembrinim, když se ho ptali, na jak dlouho přijel, a on jim odpověděl „na tři neděle“. Paní Chauchatová oslovila Joachima, ač měl obličej ponořený do novin, jistě proto, že byl starší usedlík a že ho od vidění déle znala; ale jistě také z onoho druhého důvodu, že totiž způsobný styk, artikulovaná výměna slov tu byly na místě a že mezi nimi nevládlo nic divokého, hlubokého, strašného a tajemného. Kdyby tu s nimi čekal kdosi hnědooký s rudým rubínovým prstýnkem a pomerančovou voňavkou, bylo by na něm, na Hansovi, aby se ujal slova a prohodil „věru“ – volně, čistě, jak vůči ní stál. „Věru že nepříjemné, milostivá slečno!“ řekl by, a přitom by možná vytáhl vzletně z náprsní kapsy kapesník, aby se vysmrkal. „Jen trpělivost, prosím! My na tom nejsme o nic líp.“ – A Joachim by se podivoval jeho bezstarostnosti, ale pravděpodobně by si doopravdy nepřál být na jeho místě. Ne, za daného stavu věcí Hans na Joachima nežárlil, ač to byl Joachim, který směl s paní Chauchatovou mluvit. Souhlasil s tím, že se obrátila na něho; učinila tím zadost okolnostem, dala najevo, že je si jich vědoma… Srdce mu bušilo.

Po Joachimově klidném chování k ní, ve kterém Hans Castorp spatřoval se strany hodného Joachima jisté nepřátelství vůči spolupacientce, jemuž se při veškerém rozrušení musil usmát – chtěla se Klaudie projít po pokoji; ale k tomu nebylo dostatek místa; proto i ona vzala se stolu ilustrovaný časopis a vrátila se s ním do křesla s rudimentárními opěradly. Hans Castorp seděl a díval se na ni, napodobuje přitom dědečkovu oporu pro bradu, a podobal se při tom starému Castorpovi opravdu až směšně. Protože paní Chauchatová zase přehodila nohu přes nohu, rýsovalo se pod modrou vlněnou sukní její koleno i celá linie štíhlé nohy. Byla jen prostřední velikosti, velikosti velmi příjemné a správné pro Hansovo oko, ale měla poměrně vysoké nohy a nebyla široká v bocích. Neopírala se zády, seděla předkloněná, opírajíc zkřížené paže o stehno přehozené nohy, se zakulacenými zády a dopředu pokleslými rameny, takže jí byly vidět obratle na šíji a pod přiléhavým svetrem se takřka rýsovala páteř, a její prsa, ne tak vysoká a bujná, jako u Marusji, nýbrž malá a dívčí, byla s obou stran stlačována. Hans Castorp si pojednou vzpomněl, že i ona tu sedí a čeká na prosvícení. Dvorní rada ji maloval; zachycoval její vnější zjev olejovými barvami na plátno. Ale teď na ni v polotmě zamíří světelné paprsky, které mu obnaží vnitřek jejího těla. Když si tohle Hans pomyslil, odvrátil hlavu v počestném zachmuření; byl to výraz diskrétnosti a umravnělosti, a Hans se domníval, že jej sobě dluží při této představě.

Čekání ve třech dlouho netrvalo. Uvnitř se Sašou a jeho matkou nedělali dlouhé cavyky; pospíchali, aby dohonili zpoždění. Technik v bílé haleně otevřel znovu dveře. Joachim vstal, odhodil noviny na stůl a Hans Castorp ho následoval, byť ne bez váhání, ke dveřím. Vyvstaly v něm rytířské pochybnosti pokušení, nemá-li přece jen na paní Chauchatovou způsobně promluvit a dát jí přednost, třebas i francouzsky, jestli to půjde; v duchu kvapně shledával výrazy a sestavoval větu. Ale nevěděl, jsou-li tu podobné zdvořilosti zvykem a není-li předepsané pořadí povzneseno nad všecky rytířskosti. Joachim to přece musí vědět; a jelikož se k tomu, aby přítomnou dámu pustil napřed, neměl, ač Hans Castorp na něho prosebně a důrazně pohlédl, přešel kolem paní Chauchatové, která ze své skrčené polohy jen zběžně vzhlédla, ke dveřím a překročil práh. Vcházeje, byl ještě příliš zaujat tím, co nechával za sebou, dobrodružstvím posledních deseti minut, aby při vstupu do roentgenologické laboratoře byl s to svou vnitřní přítomnost ihned přemístit. V umělém pološeru neviděl nic, anebo jen celkové obrysy. V duchu slyšel hlas paní Chauchatové, ten příjemně zastřený hlas, jak říká: „Co je… Teď právě tam ještě někdo vešel, že ano… To je nepříjemné…“ Zvuk toho hlasu mu přejel po zádech jako slastný mráz. Viděl její koleno, rýsující se pod vlněnou sukní, viděl na její skloněné šíji pod krátkými nazrzle plavými vlasy, jež nebyly vpleteny do copů, vystouplé obratle, a zamrazilo ho po druhé. Spatřil dvorního radu Behrense, jak stojí zády k nim před jakousi skříní či regálovým výklenkem a prohlíží si začernalou desku, kterou držel napřaženou paží proti mdlému nástropnímu světlu. Přešli kolem něho hloub do místnosti. Technický asistent je předhonil, konaje potřebné přípravy. Vonělo to tam divně. Jakýsi ovětralý ozón naplňoval ovzduší. Výklenek, vystupující mezi černě zastřenými okny, rozděloval laboratoř na dvě nestejné půlky. Hans Castorp rozeznával fysikální aparáty, vypouklá skla, rozvodné desky, měřicí přístroje čnící do výše, též kamerovitou skříň na pojízdném podstavci, skleněné diapositivy, které byly v řadě zapuštěny do zdi – člověk nevěděl, je-li v atelieru fotografa, v temné komoře, v dílně vynálezcově nebo v technické čarodějnické dílně.

Joachim se beze všeho začal svlékat do půl těla. Asistent, mladší, zavalitý, červenolící domorodec v bílém plášti, Hansovi poručil, aby se rovněž svlekl. Jde prý to rychle, co nevidět bude na řadě… Zatím co Hans Castorp svlékal vestu, přešel dvorní rada Behrens z menšího odděleného prostoru do většího.

„Halo!“ zvolal, „tady jsou naši Dioskurové! Castorp a Pollux… Potlačte, prosím, bolestivé vzdechy! Jen počkejte, hnedle vás oba prokoukneme. Tak se mi, Castorpe, zdá, že se nám své nitro bojíte odhalit? Buďte klidný, děláme to docela esteticky. Pohleďte, viděl jste už mou soukromou galerii?“ Vzal Hanse Castorpa za paži a zatáhl ho před řady tmavých skleněných desek, za kterými s cvaknutím zapjal světlo. Desky se osvítily a ukázaly své obrázky. Hans Castorp spatřil údy: ruce, nohy, čéšky, stehna, bérce, paže i pánevní kosti. Ale oblá životná forma těchto zlomků lidského těla měla obrysy stínovité a jako v páře; jako mlha a bledá záře obklopovala neurčitě jejich jasné, podrobně přesné, zřetelně vystupující jádro – skelet.

„Velmi zajímavé,“ prohlásil Hans Castorp.

„To bych prosil, že je to zajímavé!“ opáčil dvorní rada. „Užitečné názorné vyučování pro mladé lidi. Světelná anatomie, rozumíte, vítězství moderní doby. Tohle je ženská paže, to poznáte podle její ladnosti. Víte, tím člověka objímají v sladké hodince.“ A dal se do smíchu, při čemž se jeho horní ret se zastřiženým knírem k jedné straně vyhrnul. Hans Castorp se otočil na druhou stranu, tam, kde se chystalo fotografování Joachima.

Fotografovalo se před onou přepážkou, za kterou dvorní rada prve stál. Joachim usedl na stoličku, podobající se ševcovskému verpánku, před desku, na kterou přitlačil hrud, a přitom ji ještě oběma rukama objal; pomocník hnětoucími pohyby zcela jako fotograf opravoval jeho polohu, stlačuje mu ramena více dopředu. Pak poodešel za kameru, navlas jako fotograf rozkročený, shýbnutý, zkoušel pohled, vyslovil spokojenost a odstoupiv stranou vyzval Joachima, aby zhluboka nadechl a zadržel vzduch v sobě, dokud nebude po všem. Joachimova zakulacená záda se napjala a znehybněla. V tom okamžiku udělal pomocník u vypínače potřebný hmat. Po dvě vteřiny působily strašlivé síly, jichž bylo k proniknutí hmoty třeba, tisícivoltové, stotisícivoltové proudy, jak si Hans Castorp vzpomněl. Jakmile byly síly pro cíl ukroceny, hleděly se vybít jinudy, postranními cestami. Bouchaly rány jako výstřely. U měřícího přístroje to modře bleskotalo. Dlouhé blesky probíhaly s praskotem podél stěny. Odkudsi blikalo do komory červené světlo mlčky a hrozivě jako oko a fiola za Joachimovými zády zeleně zasvitla. Potom se všechno uklidnilo; světelné úkazy zmizely a Joachim s povzdechem vypustil dech. Bylo to hotovo.

„Další delinkvent!“ řekl Behrens a šťouchl loktem do Hanse. „Jen nepředstírejte únavu! Dostanete jeden exemplář zdarma, Castorpe! Potom můžete ještě svým dětem a vnukům promítat na stěnu tajemství své hrudi!“

Joachim odstoupil, technik vyměnil desku. Dvorní rada Behrens osobně poučil nováčka, jak si má sednout a co má dělat. „Obejmout!“ poroučel. „Obejmout desku! Pro mne za mne si pod ní představujte něco jiného! A dobře na prsa přitlačit, jako by s tím byly spojeny slastné pocity! Tak, dobře! Vdechnout!“ komandoval. „Prosím, tvařte se co nejvlídněji!“ Hans Castorp mžikaje očima čekal, plíce plné vzduchu. Za ním spustila bouřka, praskalo to, šelestilo, sršelo, bouchalo, a nakonec se to upokojilo. Objektiv nahlédl do jeho nitra.

Sestoupil, zmaten a omámen tím, co se s ním dělo, ačkoliv nepocítil ani v nejmenším, že by ho něco bylo proniklo. „Dobře,“ řekl Behrens. „A my se teď na to podíváme.“ A Joachim, obeznámený, popošel už dál k východu a stoupl si na stojan, zády k mohutnému vztyčenému přístroji, na němž byla ve výši zad umístěna skleněná baňka, naplněná do poloviny vodou, a odpařovací trubice; před ním ve výši prsou bylo stínítko zavěšené na kladkách. Nalevo od něho mezi rozvodnou deskou a instrumentariem stála červená lampa zvonového tvaru. Dvorní rada sedě obkročmo na verpánku před zavěšeným stínítkem ji rozsvítil. Stropní světlo zhaslo, jen rubínové světlo osvětlovalo scénu. Mistr však krátkým hmatem vypjal i je a laboranty obklopila nejhustší tma.

„Oči si musí napřed přivyknout,“ bylo ve tmě slyšet dvorního radu. „Napřed musíme mít ohromné pupily, jako kočky, abychom viděli, co vidět chceme. Chápete, že jen tak beze všeho, našima obyčejnýma, denníma očima, pořádně vidět nemůžeme. K tomu účelu si musíme napřed vypustit z hlavy jasný den s jeho fidélními obrázky.“

„No ovšem, to se ví,“ řekl Hans Castorp, který stál dvornímu radovi za ramenem; zavřel oči, protože bylo docela jedno, měl-li je otevřeny či zavřeny, tak černá byla noc. „To je jasné: nejprve si musíme umýt oči ve tmě, abychom byli s to něco takového vidět. Připadá mi dokonce správné a dobré, že se předtím můžeme trochu soustředit, tak říkajíc v tiché modlitbě. Stojím tu, mám oči zavřené a jsem příjemně ospalý. Ale čímpak to tu voní?“

„Kyslíkem,“ řekl dvorní rada. „To, co cítíte ve vzduchu, je oxygen. Atmosférický produkt pokojové bouřky, rozumíte… Otevřít oči!“ poručil. „Začíná zaklínání.“ Hans Castorp chvatně uposlechl.

Bylo slyšet přendávání páky. Motor spustil, zpíval zuřivě do výšky, ale nový hmat ho ukrotil a ustálil. Podlaha se stejnoměrně zachvívala. Červené světélko, podlouhlé a svislé, hledělo sem tiše a zlověstně. Kdesi zapraskal blesk. A pomalu, jako když se rozsvěcuje okno, začal se ze tmy vynořovat v mléčné záři bledý čtyřhran světelného rámu, před kterým obkročmo na svém verpánku seděl dvorní rada Behrens. Kolena měl roztažená a opíral o ně zaťaté pěsti, tupý nos těsně přimáčknutý k desce, jež dávala nahlédnout do organického nitra člověka.

„Mladíče, vidíte?“ zeptal se… Hans Castorp se rychle naklonil k jeho rameni, ještě jednou však zvedl hlavu směrem, kde tušil ve tmě Joachimovy oči, které hleděly jistě mírně a smutně jako tenkrát při prohlídce, a otázal se:

„Dovolíš?“

„Prosím, prosím,“ odpověděl Joachim liberálně ze své tmy. A při zachvívání podlahy, v praskotu a lomozu rozehraných sil zíral sehnutý Hans skrze bledé okno, hleděl skrze prázdnou kostru Joachima Ziemsena. Prsní kost splývala s páteří v tmavý, chrupavkovitý sloup. Lešení předních žeber bylo přeříznuto zadními žebry, která se zdála bledší. Nahoře se obloukovitě na obě strany rozvětvovaly klíční kosti a v měkkém světelném obalu forem masa se rýsovala vyzáblá a ostrá kostra ramen, na nichž byly nasazeny Joachimovy paže. V hrudním koši bylo jasno, ale bylo rozeznat žilkoví, tmavé skvrny, černavé zkadeření.

„Jasný obraz,“ prohodil dvorní rada. „Správná hubenost, vojácké mládí. Měl jsem tady bachráče – k neproniknutí, nebylo skoro nic rozeznat. Musili bychom teprve vynalézt paprsky, které by prorazily takovou vrstvou sádla… Tohle je čistá práce. Vidíte bránici?“ řekl a ukázal prstem na tmavý oblouk, který se dole v rámu zvedal a klesal… „Vidíte tady vlevo ty hrbolky, ty vyvýšeniny? To je zápal pohrudnice, který měl v patnácti letech. Zhluboka dýchat!“ poručil. „Víc zhluboka! Zhluboka, povídám!“ A Joachimova bránice se s chvěním zdvíhala, seč mohla vysoko, horní části plic se prosvětlily, ale dvorní rada pořád nebyl spokojen. „To nestačí!“ řekl. „Vidíte žlázy hilu? Vidíte ty srůsty? Vidíte tady ty kaverny? Tudy přicházejí jedy, které ho opíjejí.“ Ale Hansovu pozornost upoutal pytlovitý vak, neforemný, zvířecký, temně se rýsující vzadu uprostřed, spíše trochu víc napravo s hlediska pozorovatele, – který se pravidelně roztahoval a smršťoval, a podobal se veslujícímu pulci.

„Vidíte jeho srdce?“ optal se dvorní rada; po druhé sňal obrovskou ruku se stehna a ukázal ukazováčkem na tepající vak… Mocný Bože, to bylo srdce, to bylo Joachimovo srdce, jež milovalo čest.

„Vidím tvé srdce!“ řekl stísněným hlasem.

„Prosím, prosím,“ řekl po druhé Joachim a pravděpodobně se ve tmě oddaně usmál. Ale dvorní rada jim poručil, aby mlčeli a nevedli citlivůstkářské řeči. Studoval skvrny a linie, černé zkadeření uvnitř hrudníku; také jeho spolu-pozorovatel prohlížel si neúnavně Joachimovu hrobní podobu a kostru, to holé lešení a vychrtlé memento. Byl naplněn zbožností a hrůzou. „Ano, ano, vidím,“ opakoval několikrát za sebou. „Bože, já vidím!“ Slyšel kdysi vypravovat o jedné paní, byla příbuzná Tienappelovské rodiny, a zemřela už dávno; ta prý byla obdařena, či postižena obtížnou schopností, již s pokorou nesla, že totiž lidi, kteří měli brzy umřít, viděla jako kostlivce. Stejně viděl teď Hans Castorp hodného Joachima, i když to bylo pomocí a uspořádáním fysikální optické vědy, takže to nic neznamenalo a bylo všechno v pořádku, zejména když i Joachim sám k tomu dal výslovné svolení. Přesto v tu chvíli náhle pochopil celou melancholii osudu oné jasnovidné tety. Jsa prudce pohnut tím, co viděl, či ještě spíše tím, že to viděl, cítil, jak se mu zarývá do mysli tajný osten pochyb, je-li to, co se zde děje, jen samo sebou a smí-li on se vůbec do té praskající, zachvívající se tmy dívat; a drásavá rozkoš indiskretnosti mísila se v jeho prsou s pocity dojetí a nábožnosti.

O pár minut později stál však sám v bouřce na pranýři, zatím co Joachim, s tělem opět zavřeným, se oblékal. Zase pátral dvorní rada mléčnou deskou, tentokrát v nitru Hansově, a z jeho polohlasných výroků, trhaných slov a nadávání vysvítalo, že nález odpovídá jeho dohadům. Byl pak ještě tak laskav, že dovolil pacientovi, který o to výslovně poprosil, aby se směl deskou podívat na vlastní ruku. A Hans Castorp uviděl to, nač musil být připraven, že uvidí, co však člověku vlastně není určeno vidět a o čem by si také nikdy nebyl pomyslil, že to uvidí: viděl do vlastního hrobu. Viděl budoucí práci rozkladu předem vykonánu silou světla, viděl maso, v němž žil, rozpuštěno, zhubeno, rozloženo v nicotnou mlhu a v ní miniaturně vysoustruženou kostru své pravé ruky, okolo jejíhož horního kloubu prsteníku se volně a černě vznášel jeho pečetní prsten, dědictví po dědečkovi, tvrdá věc této země, kterou člověk zdobí svoje tělo, určené k tomu, aby se pod ní rozplynulo, takže ona je pak opět volná a stěhuje se na tělo jiné, jež ji zase chvíli bude nosit. Očima Tienappelovské prabáby uzřel známou část svého těla, uviděl ji očima pronikavýma a předzíravýma a pochopil, ponejprv v životě, že umře. Zatvářil se k tomu tak, jako by poslouchal hudbu; dosti hloupě, ospale a nábožně: hlavu naklonil k rameni a ústa se mu pootevřela. Dvorní rada řekl:

„Strašidelné, co? Ano, jistý přídech strašidelnosti se popřít nedá.“

Poté učinil silám přítrž. Podlaha se uklidnila, světelné úkazy zhasly, magické oko se zase zahalilo tmou. Světlo na stropě se rozsvítilo. Mezitím co se Hans Castorp oblékal, poskytl Behrens mladým mužům jisté vysvětlení o výsledku svého pozorování, ovšem se zřetelem k jejich laické chápavosti. Pokud šlo o samotného Hanse Castorpa, byl akustický nález tak přesně potvrzen nálezem optickým, jak jen toho čest vědy vyžaduje. Zastaralá místa i to čerstvé místo je prý zřetelně patrné a od bronchů jsou prý patrné „provazce“ dosti hluboko do plic – „provazce s uzly“. Hans Castorp může se o tom sám co nejdřív přesvědčit na diapositivním snímku, který mu bude – jak slíbeno – v nejbližších dnech odevzdán. Tedy jen klid, trpělivost, mužnou kázeň, hodně jíst, měřit se, ležet, čekat a pít čaj. Obrátil se k nim zády. Šli. Hans Castorp, kráčeje Joachimovi v patách, se přes rameno ohlédl: paní Chauchatová, vpuštěna asistentem, vcházela do laboratoře.

Volnost

Jakpak to vlastně připadalo mladému Hansu Castorpovi? Jako by těch sedm neděl, které zde prokazatelně a nepochybně prožil, bylo jen pouhých sedm dní? Anebo se mu zdálo, že už je tady mnohem, mnohem déle, nežli tomu ve skutečnosti bylo? Ptal se na to jednak v duchu sama sebe, jednak tím, že se zeptal Joachima. Ale nedospěl k žádnému rozhodnutí. Bylo asi pravda obojí: nepřirozeně krátký a současně nepřirozeně dlouhý mu v zpětném pohledu připadal čas, který zde strávil – a jen takovým ne a ne se mu jevit, jakým skutečně byl, – při čemž ovšem musíme předpokládat, že čas je vůbec příroda, a že pojem skutečnosti s ním lze slučovat.

Tak či tak říjen byl za dveřmi, každým dnem mohl vstoupit. To si snadno vypočítal a připomínaly to i hovory spolupacientů, které Hans vyslechl. „Víte, že je za pět dní zase jednou prvního?“ řekla po obědě Hermína Kleefeldová dvěma pánům ze své společnosti, studentu Rasmussenovi a onomu mladíku s odulými rty, který se jmenoval Gänser. Pacienti postávali po obědě mezi stoly ve výparu jídel, rozmlouvali a otáleli jít ležet. „Prvního října, přečetla jsem si to na kalendáři v ředitelství. To už je druhý první říjen, který prožívám na tomto místě rozkoše. Hrůza! Léto je pryč, pokud vůbec nějaké bylo, člověk je o ně okraden jako vůbec o celý život.“ A povzdychla si z jedné plíce, vrtíc hlavou a obracejíc své oči, zastřené hlupotou, ke stropu. „Hola! Rasmussene!“ zvolala hned nato a pleskla druha po svislém rameni. „Dělejte vtipy!“ – „Znám jen pár vtipů,“ odpověděl Rasmussen (držel ruce ve výši prsou jako spuštěné ploutve), „a ani ty se mi nedaří, jsem pořád tak unaven.“ – „Ani pes,“ procedil Gänser mezi zuby, „ani pes by takhle nebo podobně nechtěl ještě dlouho žít.“ A pokrčili rameny a smáli se.

I Settembrini s párátkem v zubech stál nablízku; když vycházeli, řekl Hansovi:

„Nevěřte jim, inženýre, nikdy jim nevěřte, když hubují! Všichni nadávají, třebaže se tu cítí až příliš doma. Vedou lotrovský život a činí si ještě nároky na soucit, domnívajíce se, že mají nárok na ironii, zahořklost, cynismus! ,Na tomto místě rozkoše!‘ Není snad tohle sanatorium místem rozkoše a zábavy? Mám za to, že ano, a to v nejpochybnějším slova smyslu! ,Okradeni,‘ řekne si ta ženská, ,okradeni o život na tomto místě rozkoše.‘ Ale pusťte ji dolů, do kraje, a život, který tam povede, nenechá vás v nejmenších pochybách o tom, že jí neběží o nic jiného, než aby se zase co nejdřív dostala sem nahoru. Ach ano, ironie! Inženýre, chraňte se ironie, která tady bují! Chraňte se vůbec tohoto duchovního postoje! Tam, kde ironie není přímým a klasickým prostředkem řečnického umění a v každičkém okamžiku zdravému smyslu zcela jasná, stává se nedbalostí, překážkou civilisace, nečistým milkováním s nečinností, zlým duchem, neřestí. Ježto v ovzduší, v kterém žijeme, se této bahenní rostlině náramně daří, smím doufat, či se musím obávat, že mi rozumíte!“

Vskutku byla Italova slova toho druhu, že by ještě před sedmi nedělemi v nížině byla pro Hansovy uši znamenala jen prázdný zvuk, avšak zdejší pobyt zpřístupnil jeho ducha ve smyslu chápavosti intelektuální i sympatické, což znamená snad ještě víc. Neboť chápavost Hanse Castorpa – třebaže v hloubi duše byl rád, že Settembrini s ním navzdory všemu, co se stalo, ještě mluví, že ho i nadále poučuje, varuje a snaží se ho ovlivnit – sahala dokonce až tak daleko, že posuzoval slova Settembriniho a odpíral jim alespoň po určitý stupeň svého schválení. „Hleďme,“ pomyslil si, „mluví o ironii skoro tak jako o hudbě; chybí už jen, aby ji od okamžiku, kdy přestane být ,přímým a klasickým poučovacím prostředkem‘, prohlásil za ,politicky podezřelou‘. Ale ironie, která ani ,v jedinkém okamžiku nepřestává být srozumitelná‘ – co by to bylo, pro pána krále, za ironii – smím-li podotknout? To by byl suchopár a školometství!“ – Tak nevděčné je mládí, které se utváří! Nechá se obdarovat a potom dar malicherně kritisuje.

Přesto by mu bylo připadalo příliš dobrodružné dát vzpurnosti průchod slovy. Omezil své námitky jen na Settembriniho úsudek o Hermíně Kleefeldové, který mu připadal nespravedlivý, či který chtěl z určitých důvodů za nespravedlivý považovat.

„Ale vždyť slečna je nemocná!“ namítal. „Opravdu vážně a těžce nemocná; má věru všechny důvody, aby si zoufala! Co po ní vlastně chcete?“

„Nemoc a zoufalství,“ řekl Settembrini, „jsou často také jen formami nedbalosti.“

„A Leonardi?“ pomyslil si Hans Castorp, „který si výslovně zoufal vzhledem k vědě a pokroku? A on sám, náš pan učitel? Je přece sám také nemocen, znovu a znovu se sem nahoru vrací a Carducci by z něho jistě měl pramalou radost.“ Nahlas řekl:

„Vy jste dobrý! Slečna může každého dne natáhnout bačkory, a tomu vy říkáte nedbalost! Musíte se vyjádřit trochu jasněji. Kdybyste řekl: nemoc bývá někdy následkem nedbalosti, bylo by to snad přijatelné…“

„Velmi přijatelné,“ přerušil ho Settembrini. „Věru, vám by bylo vhod, kdybych při tom zůstal?“

„Nebo kdybyste řekl: nemoc někdy slouží za záminku nedbalosti – také bych si to dal líbit.“

„Grazie tanto!“

„Ale nemoc že je formou nedbalosti? To jest: ne že povstala z nedbalosti, nýbrž že sama je nedbalostí? To je přece paradox!“

„Oh, prosím, inženýre, žádné hypothesy! Opovrhuji paradoxy, nenávidím je! Dovolte, abych vše, co jsem vám řekl o ironii, užil i o paradoxu, a ještě více podobného! Paradox je jedovatý květ quietismu, světélkování zahnívajícího ducha, nedbalost všech nedbalostí! Pozoruji ostatně, že se zase jednou zastáváte choroby…“

„Ba ne, to, co říkáte, mě zajímá. V lecčems to připomíná vývody doktora Krokowského na jeho pondělních přednáškách. On také prohlašuje organickou nemoc za sekundární zjev.“

„Idealista ne zrovna čistý.“

„Co proti němu máte?“

„To právě.“

„Nemáte rád analysu?“

„Ne každý den. – Velmi rád a velmi nerad, – střídavě, inženýre.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Analysa je dobrá jako nástroj osvícení a civilisace, pokud otřásá hloupým přesvědčením, kácí přirozené předsudky, podrývá autoritu, zkrátka jinými slovy, pokud osvobozuje, zjemňuje, zlidšťuje a uzpůsobuje otroky pro svobodu. Je špatná, velmi špatná, jestliže škodí u kořenů, nejsouc schopna utvářet život. Analysa může být velmi nechutná, nechutná jako smrt, ke které vlastně asi náleží – příbuzná hrobu a jeho nechvalně známé anatomie.“

„Dobře, lve, jsi řval,“ pomyslil si volky nevolky Hans Castorp jako obvykle, když Settembrini řekl něco výchovného. Ale prohodil jen:

„Světelnou anatomií jsme se obírali onehdy v našem suterénu. Behrens tomu tak říkal, když nás prosvěcoval.“

„Ach, i tu stanici máte už za sebou? Nu a?“

„Viděl jsem kostru vlastní ruky,“ řekl Hans Castorp, snaže si opět vyvolat v mysli pocity, které se ho při onom pohledu zmocnily. „Dal jste si svoji také ukázat?“

„Ne, nezajímám se ani dost málo o svoji kostru. A lékařský výsledek?“

„Behrens viděl provazy a uzly.“

„Čertův chlapík.“

„Tak už jste dvorního radu Behrense jednou nazval. Co tím míníte?“

„Buďte ujištěn, že je to velmi výstižné označení.“

„Ne, pane Settembrini, jste nespravedlivý! Připouštím, že ten člověk má své slabosti. Sám nadlouho nesnáším způsob jeho řeči; jeho mluva působí chvílemi násilně, zejména když si člověk vzpomene, že zde zažil ten těžký zármutek – že tady ztratil ženu. Ale konec konců – jaký úslužný a úctyhodný člověk to je! Dobrodinec trpícího lidstva! Nedávno jsem ho potkal, šel zrovna od operace, resekce žeber, při níž šlo o krk. Neobyčejně to na mne zapůsobilo, když jsem ho tak viděl, jak jde od té své těžké, užitečné práce, ve které se tak dobře vyzná. Byl ještě celý rozpařený a za odměnu si zapálil doutník. Já mu záviděl.“

„To bylo od vás hezké. Ale vaše výměra trestu?“

„Nestanovil určitou lhůtu.“

„To také není špatné. Nu, inženýre, pojďme ležet. Zaujměmež své polohy.“

Rozloučili se před číslem 34.

„Vyjdete teď na střechu, pane Settembrini? Ve společnosti se jistě leží příjemněji než o samotě. Bavíte se? Jsou to zajímaví lidé, s kterými ležíte?“

„Ach, to jsou samí Parthové a Skythové!“

„Myslíte Rusy?“

„A Rusky,“ podotkl Settembrini a koutky jeho rtů se napjaly. „Sbohem, inženýre!“

Nebylo pochybností, to bylo řečeno s úmyslem. Hans Castorp vstoupil zmaten do pokoje. Věděl Settembrini, co s ním je? Patrně za ním vychovatelsky slídil a vypátral cestu, kudy se braly jeho oči. Hans Castorp byl dopálen na Itala i sám na sebe, že se neovládl a vyprovokoval tak Italovu narážku. Zatím co shledával psací náčiní, aby je vzal s sebou na balkon – déle nebylo lze odkládat, třetí dopis domů musí být napsán – zlobil se dál; nepřestával před sebe bručet na toho větroplacha a rozumáře, který se plete do věcí, po kterých mu nic není, a sám na ulici galantně oslovuje dívky – a pozbyl nadobro nálady k psaní – ten flašinetář se svými narážkami ho o ni docela připravil. Ale nic naplat – potřeboval zimní šaty, peníze, prádlo, boty, zkrátka všechno, co by si byl býval vzal s sebou, kdyby byl věděl, že sem nejede na pouhé tři letní týdny, nýbrž… nýbrž na delší, prozatím neurčitou dobu, která se však jistě protáhne hezky hluboko do zimy, a možná – vzhledem k zdejším pojmům a časovým poměrům – i přes celou zimu. A to právě bylo nutno, alespoň jako eventualitu, oznámit domů. Tentokrát šlo o to, vykonat celou práci, nalít těm dole čistého vína a nic už sobě ani jim nenamlouvat…

V tomto duchu psal, zachovávaje při tom techniku, kterou několikrát viděl u Joachima: na lehátku, plnicím perem, opíraje psací mapu o vysunutá kolena. Psal na ústavním dopisním cestovním papíře – malá zásoba ležela v zásuvce stolu – strýci Jamesovi Tienappelovi, který mu byl ze všech tří strýců nejbližší, a prosil ho, aby uvědomil i konsula. Oznamoval, že se přihodila neblahá věc, psal o obavách, které se potvrdily, a o lékařově prohlášení, že je nutno, aby část zimy a snad i celou zimu strávil nahoře, neboť případy, jako je jeho, bývají leckdy tvrdošíjnější než případy na pohled mnohem okázalejší, a jde o to, aby se rázným zásahem zavčas a jednou provždy choroba zamezila. Posuzováno s tohoto hlediska, bylo podle Hansova mínění štěstí a dobré řízení osudu, že právě teď přijel sem nahoru a že byl nucen dát se vyšetřit; nebýt toho, byl by asi ještě dlouho o svém stavu nezvěděl a bylo by se mu možná později dostalo poučení mnohem citelnějšího. Pokud jde o předpovídanou dobu léčení, nechť se nediví, jestliže tu Hans valnou část zimy pobude a nevrátí se domů dřív než Joachim. Tady jsou jiné časové pojmy než v lázních a jiných léčebných místech; měsíc je takřka nejmenší časovou jednotkou a sám o sobě pranic neznamená…

Bylo chladno, Hans psal v převlečníku, zabalen do přikrývky, s červenýma rukama. Chvílemi zvedl oči od papíru, který se pokrýval rozumnými a přesvědčivými větami, a zadíval se do známé krajiny, kterou sotva ještě viděl, do toho protáhlého údolí, na jehož konci stály shluky vrchů, jež byly dnes skelně bledé, na jeho světlé, osídlené dno, které chvílemi zazářilo v slunci, a stráně, částečně zalesněné, částečně lučinaté, odkud se ozýval cinkot kravských zvonců. Psalo se mu čím dál tím lehčeji, nechápal, proč se toho bál. Během psaní sám pochopil, že jeho vývody nemohou snad ani být jasnější a že dojdou doma samozřejmě schválení. Mladý muž jeho společenské vrstvy a v jeho poměrech udělá – když je toho třeba – něco pro své zdraví, využije příhodností připravených výslovně pro lidi jemu rovné. To se sluší. Kdyby přijel domů a vysvětlil, co a jak, poslali by ho zase zpět. Prosil, aby mu poslali, co potřebuje. Nakonec žádal, aby mu pravidelně zasílali potřebnou peněžitou částku; 800 marek na měsíc na všecko stačí.

Podepsal se. Hotovo. Tento třetí dopis byl obšírný – a poskytoval čas – ne podle časových představ z nížiny, nýbrž dle pojmů panujících nahoře; upevnil Hansovu volnost. Volnost, to bylo slovo, jehož použil, ne snad výslovně, neutvořil ani v duchu jedinou z jeho slabik, chápal je však ve smyslu nejdalekosáhlejším, jak se tomu za zdejšího pobytu naučil, ve smyslu, jenž měl jen velmi málo společného s tím, co do tohoto slova vkládal Settembrini – a prošlehla jím známá už vlna úleku a vzrušení, až se mu prsa při výdechu zachvěla.

Měl hlavu od psaní překrvenou a líce mu planuly. Vzal se stolku Merkuria a změřil se, jako by šlo o to, využít příležitosti. Merkurius stoupl na 37,8.

„Vidíte?“ pomyslil si Hans Castorp. A připsal doušku: „Dopis mě přece jen unavil. Měřím 37,9. Vidím, že musím prozatím zachovávat klid. Promiňte, nebudu-li moc často psát.“ Poté ležel nečinně a zdvihl ruku proti nebi, dlaní ven, tak jak ji držel při prosvětlování deskou. Ale nebeské světlo ponechávalo její životní formu nezměněnou, ba, v jeho záři se hmota ruky zdála ještě temnější a neproniknutelnější, a jen docela vnější obrysy na okrajích prosvítaly červeně. Byla to jeho živoucí ruka, kterou byl zvyklý vídat, umývat – které používal, a ne ta cizí kostra, kterou ráno spatřil ve stínítku – analytická jáma, již tehdy zahlédl otevřenou, se zase zavřela.

Merkuriovy vrtochy

Říjen přišel jako nové měsíce obvykle přicházejí – bývá to sám o sobě příchod zcela skromný a tichý, bez ohlášení a ohnivých znamení, vlastně tiché vplížení, které snadno ujde pozornosti, jestliže tato nezachovává přísný pořádek. Čas nemá ve skutečnosti přerývek, není bouřek ani troubení při příchodu nového měsíce nebo roku, ba, i když nastává nové století, jsme to jen my, lidé, kteří střílíme a vyzváníme.

u Hanse Castorpa podobal se první říjnový den navlas poslednímu zářijovému; byl zrovna tak studený a nevlídný, a následující dny byly stejné. Při ležené potřeboval člověk zimník i obě přikrývky z velbloudí srsti, a to nejen večer, nýbrž i přes den. Prsty, ve kterých jste drželi knihu, byly vlhké a ztuhlé, i když tváře sálaly suchou horkostí. Joachim měl chuť použít kožišinového vaku a neudělal to jedině proto, aby předčasně nezchoulostivěl.

Ale za několik dní – tak už mezi začátkem měsíce a jeho polovinou – se všechno převrátilo a dodatečné léto přikvačilo s nevídanou nádherou. Nadarmo neslyšel Hans Castorp říjen v těchto krajinách chválit; alespoň půl třetího týdne panovala po horách i údolí nebeská nádhera, každý nový den překonával předchozí čirostí blankytu a slunce do toho pražilo tak bezprostředně a mocně, že kdekdo byl nucen vytáhnout na světlo nejvzdušnější šaty, plátěné kalhoty a mušelínové toalety už dávno zavržené; ani veliký slunečník z plachtoviny bez tyče, který se dal pomocí důmyslného zařízení, kolíku s řadou dírek, upevnit na opěradle lehátka, neposkytoval v poledních hodinách dostatečnou ochranu proti žáru nebeského tělesa.

„Dobře, že ten krásný čas s vámi ještě prožiji,“ řekl Hans Castorp bratranci. „Bývalo někdy tak ošklivě – vždyť to vypadá, jako bychom už měli zimu za sebou a nastávala krásná pohoda.“ Měl pravdu. Jen málo známek připomínalo pravý stav věcí, a ty byly nepatrné. Odmyslíme-li si těch pár uměle pěstovaných javorů, živořících dole v Lázních, které už dávno nechaly s lhostejnou umdleností listí opadat, nebylo zde žádných listnatých stromů, jež by vtiskly krajině ráz roční doby, a jenom obojaká alpská olše s měkkým jehličím, které střídá jako listí, byla podzimně holá. Ostatní stromová okrasa kraje, ať strmějící nebo přikrčená, bylo věčně zelené jehličí, odolávající zimě, která jsouc nezřetelně ohraničená, smí tu své sněhové bouřky rozdílet po celý rok; a jen bohatě odstupňovaný, rezavě rudý odstín nad lesem naznačoval, že rok navzdory letnímu žáru oblohy pokročil. Pravda, též luční kvítí do toho při bližším pohledu promlouvalo. Vstavač podobný orchideji a keřovitý orlíček, které při návštěvníkově příjezdu zdobily ještě stráně, už nekvetly, ani planý karafiát. Bylo vidět jenom hořec a krátkostonký ocún, a ty vypravovaly o jisté vnitřní svěžesti povrchově rozpáleného ovzduší, o chladu, který odpočívajícímu, vnějšně skoro sežehlému člověku pronikne z čista jasna na kost, jako třesavka lomcující člověkem rozpáleným horečkou.

Hans Castorp nezachovával vnitřně onen pořádek člověka, který hospodaří s časem a dohlíží na jeho běh, odděluje jeho jednotky, počítá, označuje. Nevšiml si tichého vpádu desátého měsíce. Jenom to smyslové se ho dotýkalo, sluneční žár a pod tímto žárem a za ním mrazivý chlad – pocit v této intensitě pro něho nový, jenž ho přiměl ke kulinářskému přirovnání: připomínal mu – dle výroku, jejž pronesl před Joachimem, „Omelette en surprise“ se zmrzlinou pod horkou vaječnou pěnou. Říkal podobné věci častěji, říkal je rychle, plynně, zjitřeným hlasem jako člověk, kterého mrazí, ač má kůži rozpálenou. Mezitím býval ovšem také zamlklý, ba, dalo se říci, v sebe zahloubaný, neboť jeho pozornost byla sice obrácena ven, ale jen na jediný bod; všechno ostatní, lidé i věci, se rozplývalo v mlze, v mlze vytvářené v jeho mozku, kterou by dvorní rada Behrens i doktor Krokowski prohlásili jistě za výplod rozpustných jedů, jak sám sobě omámený Hans říkal, aniž v něm toto vědomí ovšem zburcovalo schopnost nebo aspoň vzdálené přání, aby se tohoto svého opojení zbavil. Vždyť tomuto opojení nejde než o sebe a nic mu nepřipadá méně žádoucí a zavržitelnější než vystřízlivění. Ubrání se i dojmům tlumivým, nepřipustí je k sobě, jen aby se uchovalo. Hans Castorp věděl a dokonce se o tom kdysi sám zmínil, že paní Chauchatová z profilu nevypadá příznivě, že její profil je poněkud ostrý, ne už zcela mladistvý. Následek? Vyhýbal se pohledu na její profil, zavíral doslovně oči, jestliže se mu náhodou zblízka či z dálky jeho pohled naskytl, bolelo ho to. Proč? Jeho rozum by se měl této příležitosti radostně uchopit a uplatnit ji! Ale co chcete… Zbledl okouzlením, když v těchto skvoucích dnech přišla Klaudie zase jednou ke druhé snídani v bílém krajkovém matinée, které někdy za teplého počasí oblékala a které jí tak přerozkošně slušelo – když se v něm, pozdě jako vždy, s úsměvem objevila ve dveřích, které za ní bouchly, a s pažemi pozdviženými do nestejné výšky obrátila se čelem do sálu, aby se mu představila. Ale nebyl u vytržení jenom proto, že vypadala tak půvabně, nýbrž proto, že to zesilovalo sladkou mlhu v jeho hlavě, uchvácení, které chtělo samo sobě a kterému šlo jen o to, aby bylo omluveno a živeno.

Znalec, smýšlející jako Lodovico Settembrini, by se ovšem tváří v tvář tomuto nedostatku dobré vůle zmínil o nedbalosti, o „formě nedbalosti“. Hans Castorp si chvílemi vzpomněl na spisovatelovy výroky o „nemoci“ a „zoufalství“, které Hans nechápal, či alespoň dělal, že nechápe. Viděl Klaudii Chauchatovou, její malátná záda, předsunuté držení hlavy; viděl, že chodí stále pozdě k tabuli, bez příčiny a bez omluvy, prostě z nedostatku pořádku a způsobné energie – viděl, že z téhož zásadního nedostatku bouchá všemi dveřmi, kterými projde, že u stolu válí kuličky z chleba, časem si kouše nehty – a vyvstalo v něm němé tušení že je-li nemocná – a nemocná jistě je, a skoro beznadějně, když je nucena tak dlouho zde žít – její nemoc je, ne-li docela, tedy valnou částí morálního rázu, to jest, jak pravil Seettembrini, skutečně nejen příčinou či následkem „nedbalosti“, nýbrž nedbalostí samou. Vzpomněl si též na pohrdavé a odmítavé gesto, kterým provázel humanista svůj výrok o Parthech a Skythech ze společné ležené, gesto přirozeného, bezprostředního pohrdání a odmítání, jež netřeba teprve zdůvodňovat a jež i Hans dobře znal z doby, kdy sedával u stolu vzpřímený, z hloubi srdce nenáviděl bouchání dveří, a nikdy se neoctl v pokušení kousat nehty (už proto, že měl místo nehtů Marii Mancini), a kdy se nad nezpůsoby paní Chauchatové ještě těžce pohoršoval a měl pocit převahy, když zaslechl úzkookou cizinku hovořit svou mateřštinou.

Podobných pocitů se Hans Castorp na základě vnitřního stavu věcí skoro docela vzdal a měl zlost spíše na Itala, který ve své domýšlivosti mluvil o „Parthech a Skythech“ – a nemyslil tím ani společnost od horšího ruského stolu, kde sedali huňatí studenti, u nichž jste nikdy neviděli kousek prádla, a nepřetržitě rokovali v své pracizí řeči (žádnou jinou se patrně vyjádřit neuměli), jejíž charakter jakoby bez kostí připomínal hrudník bez žeber, jak jej onehdy líčil dvorní rada Behrens. Bylo správné, že mravy těchto lidí vzbuzovaly v humanistovi patrně silný pocit odměřenosti. Jedli nožem a pobryndávali si nevyličitelným způsobem oděv. Settembrini tvrdil, že jeden mladík z jejich společnosti, medik ve vyšším semestru, nezná z latiny zbla, na příklad prý nevěděl, co je vakuum, a dle Hansových každodenních zkušeností paní Stöhrová snad ani nelhala, když u stolu vykládala, že manželé z čísla 32 přijímají ráno lázeňského, když je přijde třít alkoholem, ležíce spolu v jedné posteli.

Dejme tomu, že je to všechno pravda – pak ovšem také není očividné rozlišení „jemný“ a „horší“ nadarmo; a Hans Castorp si v duchu říkal, že nad tím nafoukaným a střízlivým – hlavně střízlivým, i když měl také horečku a byl podroušený – propagátorem republiky a krásného slohu, který obě tyto stolové společnosti shrnuje označením Parthové a Skythové, pokrčí jen soucitně rameny. Jak to Settembrini myslil, to Hans Castorp věděl až příliš dobře, vždyť začínal chápat už i spojitost mezi nemocí a „nedbalostí“ paní Chauchatové. Ale bylo to s ním asi takové, jak to Joachimovi sám kdysi vylíčil: začneš s rozhorlením, s pocitem odstupu, ale najednou ti „do toho přijde něco jiného“, co „nemá s úsudkem pranic společného“, a pak je s přísností mravů amen a žádný pedagogický vliv republikánského a řečnického rázu na tebe skoro už neplatí! Co se však, ptáme se – zřejmě i ve smyslu Settembriniho – záhadného namanulo, že to ochromilo a vyloučilo úsudek, zbavilo člověka práva naň, lépe řečeno přimělo ho, aby se tohoto práva v nesmyslném okouzlení zřekl? Neptáme se na jméno, vždyť je každý zná. Ptáme se na morální povahu – a upřímně řečeno, nečekáme ani moc spokojenou odpověď. V případě Hanse Castorpa se tato morální povaha do té míry uplatňovala, že nejen přestal usuzovat, nýbrž i sám se začínal pokoušet o onu životní formu, jež mu učarovala. Zkoušel, jaké to je, když sedí člověk u stolu zhroucený, s ochablými zády, a shledal, že to pánevním svalům značně ulehčuje; nezavřel na zkoušku pečlivě dveře, kterými procházel, nýbrž nechal je hlučně zapadnout, a ukázalo se, že i bouchání dveřmi je příjemné a přiměřené; odpovídalo to výrazem onomu pokrčení rameny, s kterým ho svého času Joachim uvítal na nádraží a které od té doby tak často u těch „nahoře“ pozoroval.

Náš cestovatel byl do Klaudie Chauchatové po uši zamilován – používáme toho slova ještě jednou, domnívajíce se, že jsme dostatečně předešli jeho případně nesprávný výklad. Líbezně-cituplný bol v duchu oné písničky nebyl, jak víme, podstatou jeho zamilovanosti. Byla to spíše značně riskující, vyvrženecká odrůda tohoto zmámení, smíšená z horka a mrazu jako stav člověka v horečce, nebo říjnový den ve vysokých sférách; a chyběl tu právě srdečně něžný střed, jenž by tyto krajní složky stmeloval. Jeho zamilovanost vztahovala se na jedné straně s přímostí, pod kterou mladý muž bledl a která mu křivila rysy, na koleno paní Chauchatové a celou linii její štíhlé nohy, na její záda, na její obratle na šíji, nadloktí, jež stlačovala malá prsa – slovem na její tělo, nedbalé, chorobou vystupňované a nesmírně zdůrazněné tělo, jež bylo svou chorobou dvojnásob tělem. Ale na druhé straně byla zase čímsi letmým, nedozírným, myšlenkou – ne, snem, bojácným, bezmezně lákavým snem mladého muže, který na své, ač jen nevědomky kladené otázky dostával až dosud za odpověď jen duté mlčení. Jako kdokoli jiný osobujeme si i my právo mít při vypravování své soukromé myšlenky a vyslovujeme tu domněnku, že by Hans Castorp lhůtu původně pro zdejší pobyt stanovenou snad ani k bodu právě dosaženému nepřekročil, kdyby se jeho prosté duši dostalo z hlubin času nějakého uspokojivého vysvětlení o smyslu a účelu životní služby.

Jinak mu dávala jeho zamilovanost všechny bolesti a popřávala mu všech radostí, jež tento stav vždy, všude a za všech okolností přináší. Bolest je pronikavá; je v ní prvek znectívající jako v každé bolesti a znamená pro nervový systém takový otřes, že vyráží dech a vhání i dospělému muži slzy do očí. Abychom však i radostem učinili zadost, bylo jich hodně, a třebaže vznikaly z nepatrných popudů, byly stejně pronikavé jako bolesti. Skoro každičký okamžik berghofského dne je mohl přivolat. Na příklad: Hans Castorp se chystá vejít do jídelny a zpozoruje, že za ním kráčí obraz jeho snů. Výsledek je předem jasný a prostý až k pláči, vnitřně však okouzlující také skoro k pláči. Jejich oči se zblízka setkají, jeho modré a její šedozelené, jichž lehce asiatský tvar i barva ho okouzlují až do morku; Hans je bez sebe; nicméně, ač bez sebe, ustoupí stranou a vyčká, aby ji ve dveřích pustil napřed. Napůl s úsměvem, s polohlasitým „merci“ paní Chauchatová přijme jeho způsobnou pozornost (nic víc to přece není), a projde kolem něho. On stojí mezi dveřmi, v závanu její míjející bytosti, šílený štěstím ze setkání, šílený radostí nad tím, že jedno slůvko z jejích úst, „merci“, bylo určeno osobně a přímo jemu. Jde za ní, potácí se vpravo ke svému stolu a dopadaje na židli zpozoruje, že i Klaudie, která také zrovna na druhé straně usedá, se po něm obrací, s výrazem, který, jak Hansovi připadá, prozrazuje, že o jejich setkání ve dveřích uvažuje. Ó neuvěřitelné dobrodružství! Ó radosti, vítězoslávo a neskonalý jásote! Ne, kdežpak, takového opojení a fantastického uspokojení by Hans Castorp nikdy nezakusil při pohledu na kteroukoliv zdravou husičku, které by dole v nížině podle oné písničky své srdce dovoleným, pokojným a nadějným způsobem „daroval“. S horečnou rozjařeností pozdraví učitelku, která všechno viděla a pýřivě se zarděla, a hned nato zaútočí na Miss Robinsonovou tak nesmyslnou anglickou konversací, že slečna, která se v extasích vůbec nevyzná, dokonce couvne a hledí na něho s obavou.

Jindy, při večeři, padají paprsky jasně zapadajícího slunce na jemný ruský stůl. Na dveřích i na oknech vedoucích na verandu jsou záclony staženy, ale kdesi zbyla škvíra a tou si červený, chladný, ale oslepující paprsek proklestil cestu a zasáhl přímo hlavu paní Chauchatové, takže Klaudie si musí při hovoru se svým konkávním krajanem po pravici zastínit oči rukou. To je jí jistě na obtíž, ale jen docela nepatrně; nikdo si toho nevšímá, sama paní Chauchatová si to skoro ani neuvědomuje. Ale Hansu Castorpovi to přes celý sál neujde – a také on to chvíli nečinně pozoruje. Zkoumá, co a jak, sleduje dráhu paprsku, vypátrá, odkud se sem vtírá. Je to zadní klenuté okno vpravo v rohu mezi dveřmi na verandu a horším ruským stolem, velmi daleko od paní Chauchatové a skoro stejně daleko od Hansova místa. Hans se rozhodne. Beze slova vstane, s ubrouskem v ruce jde, proplétá se šikmo mezi stoly, stáhne krémové záclony těsně přes sebe, přesvědčí se pohledem přes rameno, že večerní paprsek má cestu uzamčenu a paní Chauchatová je osvobozena, a předstíraje naprostou lhostejnost, jde zpátky. Co na tom – Hans je pozorný mladý muž, který udělá, čeho třeba, jelikož to nikoho jiného nenapadlo. Málokdo si jeho zásahu povšiml, avšak paní Chauchatová okamžitě pocítila ulehčení, ohlédla se a zůstala obrácena, dokud se Hans Castorp nevrátil na své místo a neotočil se po ní, a potom mu s přívětivým a překvapeným úsměvem poděkovala; to jest: hlavu spíš předklonila než sklonila. Přijal její díky s úklonou. Srdce se v něm zastavilo, připadalo mu, že vůbec nebije. Teprve později, když už bylo po všem, se rozbušilo, a tu si teprve všiml, že Joachim mlčky klopí oči na talíř – a uvědomil si dodatečně, že paní Stöhrová šťouchla loktem doktora Blumenkohla a rozhlédla se po celém stole i po sousedních, lovíc se skrytým úsměškem pohledy zasvěcených…

Líčíme zde všední věci; všednost však se stává zvláštností, jestliže roste ze zvláštní základny. Mezi Hansem Castorpem a paní Chauchatovou – a ne-li mezi nimi (neboť jak dalece se to dotýkalo paní Chauchatové, ponecháváme nerozhodnuto), tož alespoň valnou měrou v Hansově fantasii a citech – docházelo k napětím a blahodárnému uvolnění. – V těchto krásných dnech scházela se většina hostů po obědě na předsunuté verandě před jídelnou a tam se na sluníčku asi čtvrt hodiny ve skupinách bavili. Počínali si při tom asi tak, jako při čtrnáctidenních koncertech dechové kapely. Veranda skýtala týž obraz. Mladí lidé, zcela nečinní, masitou stravou i sladkostmi přesycení, všichni postižení lehkou horečkou, bavili se, laškovali, koketovali. Paní Salomonová z Amsterodamu seděla na balustrádě – s jedné strany se k ní kolenem tlačil pyskatý Gänser, s druhé strany švédský obr, který, ač zcela uzdraven, si pobyt zde k dodatečnému léčení ještě trochu prodloužil. Paní Iltisová byla asi vdova, neboť od nedávna se těšila stálé společnosti „snoubence“, člověka melancholického a nepatrného zevnějšku, což jí ovšem nebránilo, aby nepřijímala současně dvoření kapitána Miklosicha, muže orlího nosu s načerněným knírem, vznešenou hrudí a výhružnýma očima. Byly tam dámy různé národnosti ze společné lehárny, mezi nimi hodně nových postav, jež se tu objevily až prvního října a jejichž jména Hans Castorp by nám už sotva řekl; kavalíři rázu pana Albina; sedmnáctiletí mladíci s monokly; mladý růžolící Holanďan v brýlích s monomanickou vášní pro sbírání poštovních známek; několik napomádovaných Reků s mandlovýma očima, náchylných dopouštět se přehmatů u stolu; dva nerozluční fintílkové, kterým se říkalo „Max a Moric“ a kteří byli pokládáni za velké ulejváky… Hrbatý Mexičan, jemuž neznalost zde zastoupených jazyků dodávala výrazu hluchoněmého, který nepřetržitě fotografoval a přenášel svůj stativ se šprýmovnou hbitostí s jednoho místa terasy na druhé. Přišel také dvorní rada, aby obecenstvu předvedl svůj umělecký kousek s botou. Ale kdesi se tlačil mezi společností osamělý zbožný mannheimský muž, a jeho oči, smutné až na dno, braly se k Hansově tajné ošklivosti jistými cestami.

Abychom se tedy nějakým příkladem vrátili k oněm „napětím a uvolněním“: při jedné z takových příležitostí vidíme sedět našeho Hanse v lakované zahradní židli před domovní zdí. Rozmlouvá s Joachimem, kterého sem vytáhl přes to, že se vzpíral; před ním u zábradlí stojí paní Chauchatová se svými spolustolovníky a kouří cigaretu. Hans mluví pro ni, aby ho slyšela. Ona stojí zády k němu… Čtenář vidí, že máme na mysli zcela určitý případ. Rozhovor s bratrancem nepostačoval Hansově afektované povídavosti, proto se schválně s kýmsi seznámil. – S kým? Se slečnou Hermínou Kleefeldovou. Oslovil ji jakoby náhodou, představil se jí, představil jí především také Joachima, přitáhl pro ni také lakovanou židli, jen aby se ve třech mohl lépe naparovat. Ptal sejí, zdali ještě ví, jak strašně ho tenkrát polekala, když se spolu po prvé setkali na ranní procházce. Ano, to byl on, na kterého tenkrát na uvítanou tak osvěživě zahvízdala z pneumothoraxu. A dosáhla svého cíle, Hans se bez mučení přiznává, že mu bylo, jako by dostal palicí přes hlavu, jen ať se na to zeptá jeho bratrance. Ha, ha, pískat pneumothoraxem a děsit bezstarostné pocestné! Tomu on ve spravedlivém hněvu říká drzý kousek, hříšné zneužití… A zatím co Joachim u vědomí, že tu slouží jen za nástroj, seděl s očima sklopenýma a sama Hermína Kleefeldová poznenáhlu z Hansových slepých a stranou klouzajících pohledů nabyla pro svou osobu ponižujícího vědomí, že je pouze prostředkem k účelu, Hans Castorp se durdil, upejpal, sestrojoval věty, snažil se dodat hlasu libozvučnosti, až opravdu dosáhl, že se paní Chauchatová ohlédla, kdo že to tak výstředně mluví, a pohlédla mu do tváře – ale jen na okamžik. Její Přibyslavovské oči se rychle smekly po jeho postavě, jak tam seděl s nohama zkříženýma, a na vteřinu ulpěly na jeho žluté botě s výrazem tak schválné lhostejnosti, že vypadala až jako pohrdání, docela jako pohrdání – a pak se zase odvrátily, netečně a možná že se skrytým úsměvem.

Těžké, těžké to neštěstí! Hans Castorp mluvil ještě chvíli dál jako v horečce; ale když si v duchu jaksepatří uvědomil ten pohled na svou botu, odmlčel se náhle takřka uprostřed slova a propadl žalu. Kleefeldová, znuděná a uražená, šla po svých. Joachim prohlásil – a z jeho hlasu vyznívalo podráždění, že teď snad už mohou jít ležet. A zlomený Hans odpověděl zbledlými rty, že ano.

Po celé dva dny Hans Castorp krutě trpěl touto příhodou; neboť za ty dva dny se nestalo nic, co by bylo balzámem na jeho palčivou ránu. Proč ten pohled? Proč to pohrdání, proboha? Pohlédla na něho jako na zdravého hňupa zdola, jako na prostoduchého jelimánka z nížiny, obyčejného chlapa, dalo by se říci, který chodí po světě, směje se, nacpává si břicho a vydělává peníze, – za vzorného žáka života, který ničemu jinému nerozumí než nudným výsadám cti? Je snad třítýdenním větroplašským hospitantem, nenáležejícím do jejich sféry – nesložil slib na základě měkkého stínu, nebyl vřazen mezi ně, není jejich, jedním z nich, nemá na hřbetě už plné dva měsíce a nestoupl zrovna včera jeho Merkurius až na 37,8…? Ach, to je právě to, co dovršuje jeho utrpení! Merkurius už nestoupal! Nesmírná skleslost posledních dnů ho zchladila, přivodila vystřízlivění, ochabnutí, jež se k Hansově trpkému zahanbení projevovalo velmi nízkou, skoro normální teplotou! Jak kruté bylo vědomí, že jeho zármutek a žal ho od Klaudiiny bytosti a bytí ještě více oddalují!

Třetí den přinesl něžné uvolnění, přinesl je hned zrána. Bylo nádherné podzimní jitro, slunné a svěží, na lukách ležel stříbrošedý opar. Na čistém nebi téměř ve stejné výši stálo současně slunce i ubývající měsíc Bratranci vstali o něco dřív než obvykle; umínili si, že na počest krásného dne svou ranní procházku oproti předpisům trochu rozšíří a proniknou kousek dál po lesní pěšině, k lavičce u potůčku. Joachim, jehož křivka v těchto dnech rovněž potěšitelně klesla, schválil tuto osvěžující nepravidelnost a neodmítl Hanse: „Vždyť jsme uzdravení lidé, bez horečky, bez jedů, takřka zralí pro nížinu,“ řekl. „Proč bychom si nevyhodili z kopýtka jako hříbata?“ Kráčeli tedy prostovlasí – neboť od té doby, co „složil sliby“, odhodlal se – ve jménu božím – učinit i Hans zadost panujícímu zvyku a chodil bez klobouku – a rozháněli se holemi. Ale nedošli na zarudlé pěšině ještě ani k místu, kde končilo stoupání, a byli teprve přibližně tam, kde pneumatický hlouček potkal kdysi nováčka Hanse, když před sebou v malé vzdálenosti uzřeli paní Chauchatovou kráčející zvolna do svahu, paní Chauchatovou celou bílou, v bílém svetru, bílé flanelové sukni, dokonce i v bílých střevících, nazrzlé vlasy ozářené ranním sluncem. Přesněji řečeno: poznal ji Hans Castorp; Joachima upozornil na tu okolnost teprve nepříjemný pocit, že Hans ho táhne a škube jím – pocit, vyvolaný pobízivě zrychlenou chůzí, kterou jeho průvodce z čista jasna vykročil, když byl těsně předtím zcela náhle krok přibrzdil a div se nezastavil. Takové štvaní pokládal Joachim za nejvýš neprospěšné a pohoršlivé; ubývalo mu valem dechu, kašlal. Ale cílevědomý Hans Castorp, jehož orgány pracovaly podle všeho výtečně, toho nedbal. A Joachim, jakmile pochopil, oč jde, se jen mlčky zamračil, držel však s Hansem krok; nenechá ho přece běžet samotného!

Krásné jitro mladého Hanse Castorpa vzpružovalo. Kromě toho si jeho duševní síly v depresi tajně odpočaly a před jeho duchem jasně zářila jistota, že nadešel okamžik, kdy zakletí, které na něm leží, bude zlomeno. Rozháněl se, táhna supícího a též jinak se vzpouzejícího Joachima za sebou, a před záhybem cesty, odkud pěšina vedla už rovně vpravo podél lesnatého kopce, skoro paní Chauchatovou dohonili. V tu chvíli Hans Castorp krok opět zpomalil, aby neprovedl svůj úmysl ve stavu divoké uchvátanosti. A za ohybem cesty, mezi srázem a horskou stěnou, mezi rzivě zbarvenými smrky, jejichž větvemi se prodírala sluneční záře, se stalo a podivuhodně odehrálo, že Hans Castorp, jda po levém boku Joachimově, líbeznou pacientku předešel, mužnými kroky přešel kolem ní, a v okamžiku, kdy ji s pravé strany míjel, se jí uklonil a polohlasitým „Dobré jitro“ uctivě pozdravil (jak to vypravěč vlastně myslí: uctivě?) a dostal odpověď: poděkovala, kývla vlídně hlavou, nijak nejsouc překvapena, opětovala „dobré jitro“ jeho řečí a přitom se její oči usmály, – a to všecko dohromady bylo něco jiného, něco naprosto jiného, blaženějšího, než byl onen pohled na jeho botu přede dvěma dny, bylo to štěstí, obrat k dobrému, ba nejlepšímu, něco, k čemu snad se ani nedá nic přirovnat, něco, co nelze ani pochopit: bylo to vykoupení.

Jako na křídlech, oslepen nerozumnou radostí, maje její pozdrav, slovo, úsměv, spěchal Hans Castorp po boku zneužitého Joachima, který shlížel mlčky na druhou stranu dolů do stráně. Hans Castorp dobře věděl, že to, co provedl, je rozpustilý kousek a s hlediska Joachimova dokonce jistá zrada a lest. Ne tak úplná, jako kdyby Hans někoho docela neznámého poprosil o tužku – naopak, vždyť by to od něho byla skoro neotesanost, kdyby kolem dámy, s kterou už kolik měsíců bydlí pod jednou střechou, prkenně přešel, aniž jí vzdal čest. Nedala se s nimi Klaudie Chauchatová nedávno v čekárně do řeči? Proto musí Joachim mlčet. Hans Castorp však velmi dobře ví, proč čestný Joachim mlčí i jinak a jde vedle něho s hlavou odvrácenou, zatím co on nad svým zdařilým kouskem bezuzdně a splašeně plesá. Žádný muž, který by v nížině naprosto úspěšně daroval „své srdce“ způsobem dovoleným, nadějným a v jádře radostným nějaké zdravé husičce, by nemohl být šťastnější, by nemohl být tak šťasten, jako byl Hans Castorp z toho mála, co si ve šťastné chvíli uloupil a zajistil… Po malé chvíli plácl bratrance silně po rameni a řekl:

„Ty, poslyš, co je ti? Vždyť je tak krásně! Půjdeme potom dolů do lázeňského domu, jistě tam hraje hudba, jen si považ! Možná že budou hrát z Carmen: ,Zde na srdci je uschována ta květina z onoho rána…ť Co ti přeletělo přes nos?“

„Nic,“ řekl Joachim. „Vypadáš uhřátý. Bojím se, že je s tvou nízkou teplotou konec.“

Byl s ní konec. Zahanbující skleslost Hansovy přirozenosti byla překonána pozdravem, který s ním Klaudie vyměnila. A přesně vzato, to právě, toto vědomí naplňovalo ho zadostučiněním. Ano, Joachim měl pravdu: Merkurius zase stoupl! Když se s ním Hans po procházce poradil, vyjel na rovných 38 stupňů.

Encyklopedie

I když některé narážky páně Settembriniovy Hanse Castorpa zlobily – nemohl se jim divit a neměl práva podezírat humanistu z vychovatelské slídivosti. Slepému by neušlo, co s ním je: sám se nijak nesnažil, aby svůj stav tajil, jistá velkodušnost a noblesní prostota mu jednoduše bránily učinit ze svého srdce úkryt vraha, čímž se, buď jak buď, lišil – a výhodně, chcete-li – od zamilovaného mannheimského muže s řídkými vlasy i jeho plíživé osobnosti. Připomínáme a opakujeme, že stavu, v němž se Hans Castorp octl, bývá zpravidla vrozeno nutkání a puzení projevit se, pud přiznání a vyznání, slepé zaujetí sebou samým, vášeň sebou samým zaplnit svět, což jest pro nás, střízlivé, o to nepochopitelnější, oč méně je v tom smyslu, rozumu a naděje. Těžko říci, jak vlastně to takoví lidé dělají, že se prozradí; zdá se, že nemohou udělat nic a nic opominout, co by je neprozradilo, – a navíc ještě ve společnosti, o níž jedna soudná hlava prohlásila, že má v hlavě celkem jen dvě věci, v prvé řadě teplotu a v druhé řadě – zase teplotu – na příklad otázku, s kým se asi paní generální konsulová Wurmbrandtová z Vídně za přelétavost kapitána Miklosicha odškodní; zda se švédským obrem nebo se státním zástupcem z Dortmundu, či posléze s oběma současně. Bylo jisto a známo, že svazky, jež po několik měsíců poutaly státního zástupce s paní Salomonovou z Amsterodamu, byly po klidné dohodě rozvázány, a že paní Salomonova, poslušná náklonnosti svých let, se obrátila k útlejším semestrům a vzala pod ochranu pyskatého Gänsera od stolu Kleefeldové, neboli – jak se paní Stöhrová vyjádřila slohem kancelářským, který však nepostrádal názornosti – „přihákla si ho“; měl totiž státní zástupce na vybranou, bude-li se kvůli generální konsulové se Švédem bít nebo snášet.

Nuže, tyto procesy, které k berghofské společnosti a zejména k febrilní mládeži patřily a při nichž hrál zřejmě významnou úlohu balkónový průchod (podél skleněných stěn kolem zábradlí), jsme měli na mysli, ony tvořily hlavní součást zdejšího životního ovzduší – čímž ještě zdaleka nevyjadřujeme to, co máme vlastně na mysli. Hans Castorp nabyl totiž zvláštního dojmu, že se na jistou základní záležitost, které se po celém světě přikládá dosti značná, vtipem i s vážností traktovaná důležitost, klade tady nahoře jistý přízvukový, jakostní i významový důraz, tak těžký a svou tíží tak nový, že se jím věc sama jeví ve zcela novém, ne-li přímo strašném, tedy alespoň svou novotou děsivém světle. Zatím co pronášíme tuto výpověď, měníme svůj výraz a podotýkáme, že jestliže jsme až dosud mluvili o této věci tónem lehkým a žertovným, činili jsme to z týchž tajných důvodů, pro které se to tak často dělá, ač se tím nijak lehkost a žertovnost věci nepotvrzuje, a ve sféře, v níž jsme, by to bylo ještě mnohem méně na místě než jinde. Hans Castorp se domníval, že se v této základní záležitosti, o níž lidé rádi vtipkují, přiměřeně vyzná, jí rozumí, a možná že si to myslil právem. Nyní poznal, že se jí v nížině rozumí jen velmi málo, že tam vzhledem k ní tonou v prostoduché nevědomosti, – kdežto zde ho ovšem jisté osobní zkušenosti, jichž povahu jsme se tu pokusili několikrát naznačit a které mu v jistých chvílích vynutily výkřik „Můj Bože!“, z nitra uschopňovaly postřehnout vystupňovaný akcent neslýchanosti a dobrodružné nesmírnosti, který tato věc zde obecně i pro každého zvlášť nabývala. Ne že by se o ní i zde nevtipkovalo. Ale mnohem víc než dole nabýval zde tento způsob jakéhosi nevěcného rázu, jakési jektavosti a krátkodechosti, které až příliš zřetelně svědčily o tom, že jsou jen průhledným pláštíkem pro utajenou, lépe řečeno neutajitelnou spodní bídu. Hans Castorp si vzpomněl na skvrny, kterými se pokryly Joachimovy líce, když Hans Castorp v nevědomosti se po prvé a jedinkrát nevinně škádlivým způsobem nížiny zmínil o Marusjiných tělesných vlastnostech. Vzpomněl si též na studenou bledost, jež pokryla jeho vlastní líce ve chvíli, kdy paní Chauchatovou osvobodil od vpadajícího večerního slunce, a na to, že stejnou bledost zahledal předtím i potom často a za různých okolností na mnoha jiných tvářích; a zpravidla současně na dvou, na příklad na obličeji paní Salomonové a mladého Gänsera v oněch dnech, kdy se mezi nimi navazovalo to, co paní Stöhrová svým rčením označila. Pravíme, že si na to vzpomněl a pochopil, že za těchto okolností je velmi nesnadné se „neprozradit“, a že to konečně ani nestojí za námahu. Jinými slovy: nebyla to jen upřímnost a velkodušnost, nýbrž i určité povzbuzení ovzduším, jestliže se Hans Castorp viděl jen málo nucen své city přemáhat a tajit se svým stavem.

Nebýt těžkosti, na kterou Joachim upozornil hned na počátku, že totiž není snadné navázat společenské známosti, čemuž se stavěla v cestu hlavně ta okolnost, že bratranci tvořili mezi lázeňskou společností takřka partu a miniaturní skupinu pro sebe a že vojenský Joachim, který nemyslil na nic jiného, než aby se co nejrychleji uzdravil, zásadně bližšímu styku a společenství s druhy v utrpení nepřál, byl by Hans Castorp měl a byl by si vytvářel ještě mnohem více příležitosti k tomu, aby své city s velkodušnou bezuzdností roztrušoval mezi lidi. Jisto je, že Joachim ho jednou večer zastihl při společenské hodině, jak stojí v hloučku s Hermínou Kleefeldovou, oběma jejími spolustolovníky, Gänserem a Rasmussenem a s hochem s monoklem a nehtem, s očima, jež nejsou s to zapřít svůj nenormální lesk, a hlasem pohnutým spatra řeční o rázovitém a cizokrajném tvaru obličeje paní Chauchatové, zatím co jeho posluchači vyměňovali pohledy, šťouchali do sebe a smáli se.

Joachimovi to působilo trýzeň; ale původci této zábavy bylo jedno, že odhaluje své rozpoložení, a snad si myslil, že by se mu tím upíralo práva, kdyby zůstalo utajeno a nezpozorováno. Obecným pochopením si směl být jist. Škodolibost, která se mísila v toto pochopení, snesl. Když se sedlo ke stolu a skleněné dveře zařinčely, všichni na něho pohlédli, a nejen od jeho stolu, nýbrž i od vedlejších, a pásli se na jeho zblednutí nebo zrudnutí, což Hanse Castorpa možná i uspokojovalo, neboť mu připadalo, že se jeho opojení tím, že vzbuzuje pozornost, dostává jistého uznání a schválení zvenčí, které může jeho věci být na prospěch, povzbudit jeho neurčité a pošetilé naděje – a to ho činilo dokonce šťastným. Ba, došlo to až tak daleko, že hosté se doslovně shromažďovali, aby se na toho zaslepence podívali. Na příklad po obědě na terase nebo v neděli odpoledne před loží vrátného, když si hosté vybírali poštu, která se v neděli do jednotlivých pokojů neroznášela. Většina hostů věděla, že je mezi nimi jeden svrchovaně iluminovaný a zpitý, který dá na sobě všecko znát, a tak třeba paní Stöhrová, slečna Engelhartová, Kleefeldová, její přítelkyně s tváří tapira, nevyléčitelný pan Albin, mladík s nehtem a ještě ten či onen z nemocných stáli a pozorovali s koutky spuštěnými, tajně prskajíce (aby nevybudili v hlasitý smích), Hanse, který se ztraceným a vášnivým úsměvem zíral určitým směrem, tváře rozpálené palčivostí, která se ho zde hned první večer zmocnila, v očích onen lesk, který v něm zanítil už kašel pánského jezdce…

Bylo to vlastně od pana Settembriniho hezké, že za takových okolností obyčejně k Hansu Castorpovi přistoupil, aby se ho poptal po zdraví a dal se s ním do hovoru; je ovšem otázka, byla-li tato lidumilná nepředpojatost vděčně oceněna. Bylo to tuším ve vestibulu, v neděli odpoledne. U vrátného se tísnili hosté a natahovali ruce po poště. Také Joachim byl vpředu mezi nimi. Hans Castorp zůstal opodál a snažil se v rozpoložení, jež jsme právě vylíčili, zachytit pohled od Klaudie Chauchatové, která stála se svými soustolovníky trochu stranou a čekala, až se tlačenice u portýra uvolní. Byla to chvíle, kdy se obyčejně společnost lázeňských hostů promíchala, chvíle příležitosti, proto ji mladý Hans Castorp miloval a toužil po ní. Před týdnem se octl u okénka těsně u paní Chauchatové, takže o něho dokonce trošínku zavadila loktem, a letmo se ohlédla a řekla „pardon,“ – načež jí Hans zásluhou své febrilní duchapřítomnosti, které v duchu blahořečnil, odpověděl: „Pas de quoi, madame!“

Jaká to životní přízeň, pomyslil si Hans, že se každou neděli odpoledne najisto rozdává ve vestibulu u vrátného pošta! Mohli bychom říci, že strávil celý týden čekaje na návrat té chvíle před sedmi dny; a čekat znamená předbíhat, nepociťovat čas a přítomnost jako dar, nýbrž jako překážku, popírat a ničit její vlastní hodnotu, v duchu ji přeskočit. Říká se, že čekání je nudné. Je však zároveň a vlastně i kratochvilné tím, že časová množství pohlcuje, aniž je pro ně samé žije a využívá. Lze říci, že člověk, který jen čeká a nic jiného nedělá, se podobá žroutovi, jehož zažívací ústrojí prohání tělem masy jídel, aniž jejich užitečné a živné látky zpracovává. Mohli bychom jít ještě dál a říci: jako člověk z nestráveného jídla neztloustne, tak z pročekaného času nezestárne. Ovšem, čisté a nesmíšené čekání se prakticky nevyskytuje.

Týden byl tedy ten tam a nastala opět chvíle nedělní odpolední pošty, jako by to byla stále ještě tatáž chvíle před sedmi dny. Pokračovala způsobem co nejvzrušenějším v poskytování příležitosti, skrývala a nabízela v své každičké minutě možnost vejít s paní Chauchatovou v společenský styk; tyto možnosti svíraly a poháněly Hansovo srdce, aniž se proměnily ve skutečnost. Bránily tomu překážky rázu jednak vojenského, jednak civilistické, které částečně souvisely s Joachimovou přítomností a vlastní čestností Hansovou i jeho smyslem pro povinnost, částečně však tkvěly v pocitu, že společenské vztahy ke Klaudii Chauchatové, způsobné vztahy, při kterých se vyká, poklonkuje a mluví pokud možno francouzsky – nejsou nutné, nejsou žádoucí, nejsou ty pravé… Hans stál a viděl, jak Klaudie mluví a v řeči se směje, přesně tak, jako se kdysi při řeči na školním dvoře smál Přibyslav Hippe; její ústa se při tom dosti široce otvírala a šikmé, šedozelené oči nad vystouplými lícními kostmi stahovaly se v úzké štěrbiny. To nebylo ani trochu „krásné“, ale jaké to bylo, takovéto bylo, a je-li člověk zamilován, uplatňuje se estetický rozumový úsudek stejně málo jako úsudek morální. „Čekáte také poštu, inženýre?“

Tak mluví jen jeden, ten, který přichází rušit. Hans Castorp sebou trhl a obrátil se k Settembrinimu, který s úsměvem před ním stanul. Byl to onen jemný a humanistický úsměv, s kterým kdysi po prvé, na lavičce u potůčku, návštěvníka pozdravil, a když jej Hans spatřil dnes, právě tak se zastyděl jako tenkráte. Ale třebaže Hans ve snu „flašinetáře“ zaháněl, protože tady „ruší“ – bdící člověk je lepší než snící; Hans Castorp nepocítil při pohledu na humanistův úsměv jen vystřízlivění a zahanbení, nýbrž i vděčnost a potřebu pomoci. Odpověděl:

„Jakoupak poštu, pane Settembrini. Nejsem žádný ambassadeur! Možná že pro jednoho z nás došla nějaká pohlednice. Bratranec se šel podívat.“

„Mně už ten kulhavý ďábel vpředu také vydal mou skromnou korespondenci,“ řekl Settembrini a zvedl ruku k postranní kapse svého nezbytného flaušového saka. „Zajímavé věci, věci literárního a sociálního dosahu, nezapírám. Běží o encyklopedické dílo, na kterém mám pro jeden humanistický ústav spolupracovat… Jde zkrátka o krásnou práci.“ Pan Settembrini se odmlčel. „Ale co vaše záležitosti? Jak to stojí?“ zeptal se. „Jak daleko se například podařil aklimatisační proces? Nejste mezi námi všeho všudy ještě tak dlouho, aby tato otázka nebyla na místě.“

„Děkuji, pane Settembrini, jsou s tím ještě pořád těžkosti. Nedivil bych se, kdybych je měl až do posledního dne. Někdo prý si tady vůbec nezvykne, to mi bratranec hned říkal, když jsem přijel. Člověk si zvykne na to, že si nikdy nezvykne.“

„Spletitý postup,“ smál se Ital. „Zvláštní druh zdomácnění. Pravda, mládí je schopno všeho. Nezvykne si, ale zapustí kořeny.“

„Konec konců tu nejsou sibiřské doly.“

„To ne. Oh, dáváte přednost východním přirovnáním. To je pochopitelné. Asie nás pohlcuje. Kam se podíváš, – všude tatarské tváře.“ A pan Settembrini se diskrétně ohlédl přes rameno. „Džingischán,“ pokračoval, „oči stepních vlků, sníh a kořalka, knuta, Schlüsselburg a křesťanství. Měli by tady ve vestibulu postavit oltář bohyni Pallas Athéně. Ve smyslu obrany. Podívejte se, tamhle vpředu dostal se jeden takový Ivan Ivanovič bez bílého prádla do sporu se státním zástupcem Paravantem. Oba chtějí být první na řadě pro poštu. Nevím, kdo má pravdu, ale pro můj cit je v ochraně bohyně státní zástupce. Je to sice osel, ale rozumí aspoň latinsky.“

Hans Castorp se smál – což pan Settembrini nikdy nedělal. Člověk si ho ani neuměl představit, jak se srdečně směje; nikdy se nedostal přes jemné a suché prohloubení ústních koutků. Díval se, jak se mladý muž směje, a pak řekl:

„Dostal jste svůj diapositiv?“

„Ano, dostal!“ přisvědčil důležitě Hans Castorp. „Už minule. Tady je.“ A sáhl do vnitřní náprsní kapsy.

„Ach, nosíte jej u sebe v portefeuille. Jako nějaké vysvědčení, pas nebo spolkovou legitimaci. Správně. Ukažte!“ A pan Settembrini zvedl malou skleněnou destičku, orámovanou černými papírovými proužky, proti světlu, drže ji mezi palcem a ukazováčkem levé ruky – byl to zde nahoře často vídaný a velmi obvyklý pohyb. Jeho tvář s černýma mandlovýma očima se trochu ušklíbla, když si ten pohřební světelný obrázek prohlížel – nebylo však jasno, je-li to proto, aby zřetelněji viděl, anebo z jiných důvodů.

„Ano, ano,“ řekl potom. „Vemte si svou legitimaci, děkuji.“ A podal vlastníkovi skleněnou destičku se strany, s tváří odvrácenou, takřka přes rameno.

„Viděl jste ty ,provazy‘?“ vyptával se Hans Castorp. „A uzly?“

„Vám je známo,“ odpověděl Ital trhaně, „co si o ceně takových produktů myslím. Víte také, že ty skvrny a temná místa tam uvnitř jsou z valné většiny fysiologické. Viděl jsem na sta obrázků, které vypadaly asi jako ten váš a které ponechávaly rozhodnutí, patří-li opravdu k legitimaci‘, do jisté míry dobré vůli usuzovatelově. Mluvím jako laik, ovšem jako laik s dlouholetou zkušeností.“

„Je vaše vlastní vysvědčení horší?“

„Ano, poněkud. Ostatně vím, že i naši mistři a páni neurčují diagnosu jenom na základě této hračky. Vy tedy máte v úmyslu u nás přezimovat?“

„Inu, Bože… Začínám přivykat pomyšlení, že pojedu domů až se svým bratrancem.“

„To znamená, přivykáte pomyšlení, že se nebudete… Formuloval jste to velmi vtipně. Doufám, že jste dostal vše potřebné – teplé šaty, důkladné boty?“

„Všechno. Všechno v nejlepším pořádku, pane Settembrini. Informoval jsem své příbuzné a naše hospodyně mi hned všecko poslala jako rychlozboží. Teď to vydržím.“

„To mě uklidňuje. Ale počkat, potřebujete vak, kožišinový nánožník – kam jsme to dali hlavu! Tohle pozdní léto je klamné; za chvíli může uhodit krutá zima. Strávíte zde nejchladnější měsíce…“

„Ano, nánožník k ležené,“ řekl Hans Castorp, „to je nezbytná potřeba. Už mě to také zběžně napadlo, že si musím v nejbližších dnech zajít s bratrancem dolů do Lázní a koupit jej. Později ho sice nebudu už nikdy potřebovat, ale na ty čtyři nebo šest měsíců se konec konců vyplatí.“

„Vyplatí, vyplatí. – Inženýre!“ řekl pan Settembrini tiše přistoupiv blíže k Hansu Castorpovi. „Nevíte, že je strašné, jak těmi měsíci házíte? Je to strašné, poněvadž nepřirozené a vaší povaze vlastně cizí a protože je to jen následek vaší mladistvé učelivosti! – Ach, té převeliké učelivosti mládí! – pro ni si vychovatelé zoufají, neboť je především ochotna osvědčovat se ve zlém. Mladý muži, prosím vás, nemluvte tak, jak to leží v zdejším ovzduší, nýbrž přiměřeně vaší evropské životní formě. Tady především leží ve vzduchu příliš mnoho Asie – ne nadarmo se to zde hemží typy z moskevského Mongolska! Tihle lidé,“ – a pan Settembrini pohodil bradou, ukazuje přes rameno za sebe, – „neřiďte se v nitru podle nich, nedejte se infikovat jejich pojmy, čelte jim svou bytostí, svou vyšší bytostí, a mějte v posvátné úctě vše, co je vám, synu západu, božského západu – synu civilisace, už od přirozenosti a původem svaté, na příklad čas! Tato štědrost, tato barbarská velkorysost v plýtvání časem je asiatský styl – proto se možná dětem východu na tomhle místě tak líbí. Už jste si někdy všiml, že řekne-li Rus ,čtyři hodiny‘, neznamená to víc, než když našinec řekne jedna‘? Snadno si domyslíme, že bezstarostnost těchto lidí vzhledem k času souvisí s divokou rozlehlostí jejich země. Kde je mnoho místa, tam je i mnoho času – vždyť se říká, že Rusové jsou národ, který má čas a může čekat. My Evropané čekat nemůžeme. My máme času tak málo, jak málo místa má náš ušlechtilý a jemně rozčlánkovaný světadíl; jsme odkázáni na přesné obhospodařování jednoho i druhého, na výtěžek, výtěžek, inženýre! Vemte si jako symbol naše velkoměsta, tato střediska a ohniska civilisace, varné kotle myšlenek! Tou měrou, jak se tam zdražuje půda a plýtvání místem stává se nemožností, stejnou měrou, toho si všimněte, stává se drahocennějším i čas. Carpe diem! To zpíval velkoměšťák. Čas je dar od bohů, propůjčen člověku proto, aby ho užíval, – využíval, inženýre, ve službách lidského pokroku.“ I poslední slovo, ač jeho výslovnost jistě kladla jeho mediteránnímu jazyku četné překážky, pronesl pan Settembrini způsobem utěšeným, jasně, libozvučně a – možno říci plasticky. Hans Castorp odpověděl jen krátkou, prkennou a stísněnou úklonou školáka, kterému se ve formě poučení dostalo důtky. Co na to měl říci? Toto privatissimum, které mu pan Settembrini tajně, obrácen zády ke všem ostatním hostům a takřka šeptem přednesl, mělo příliš věcný, nespolečenský, málo konversační ráz, aby bylo taktní projevit vůči němu třebas jen souhlas. Neodpovídáme přece učiteli: „To jste pěkně řekl.“ Hans Castorp to sice dříve někdy dělával, hlavně proto, aby udržel jakousi společenskou rovnost, jenže humanista až dosud nikdy nemluvil tak naléhavě-vychovatelsky; nezbylo než napomenutí přijmout, jako školák, zpitomělý přemírou Italovy morálky.

Na panu Settembrinim bylo ostatně vidět, že i po odmlčení sleduje své myšlenky dál; stál pořád ještě těsně před Hansem Castorpem, takže Hans se dokonce trochu odklonil, a jeho černé oči se v upřeně slepém směru upíraly přemýšlivě na tvář mladého muže.

„Inženýre, vy trpíte!“ pokračoval. „Trpíte jako člověk, který zbloudil – kdo by to na vás nepoznal? Ale také váš poměr k utrpení by měl být evropský, a ne poměrem východu, který, právě proto, že je měkký a náchylný k chorobám, tohle místo tak vydatně obesílá… Způsob, jakým čelí utrpení, je soucit a neskonalá trpělivost. Tento způsob však nesmí být způsobem naším a vaším, inženýre!… Mluvili jsme o poště, kterou jsem dostal… Tady se nedá… Pojďme odsud… vejděme třebas tamhle… Něco vám povím… Pojďte!“ Obrátil se a táhl Hanse Castorpa pryč z vestibulu, do první společenské místnosti hned u hlavního vchodu, která byla zařízena zároveň jako čítárna i pisárna a v té chvíli byla prázdná. Stěny pod světlým klenutým stropem byly vykládané dubovým dřevem, podél nich knihovny, uprostřed byl stůl obklopený židlemi a pokrytý zarámovanými novinami a v klenutých okenních výklencích stály stolky s psacím náčiním. Settembrini popošel až k jednomu z oken, Hans Castorp ho následoval. Dveře zůstaly otevřeny.

„Tyhle papíry,“ řekl Ital, vytahuje chvatně z váčkovité postranní kapsy svého flaušového kabátu konvolut, objemnou, už rozřezanou obálku a probíraje se před Hansovýma očima jejím obsahem, který tvořily různé tiskopisy a jeden dopis – „tyhle papíry nesou francouzský nápis: ,Mezinárodní svaz pro organisaci pokroku.‘ Posílají mi je z Lugana, kde je filiálka svazové kanceláře. Ptáte se po jeho zásadách a cílech? Povím vám je dvěma slovy. Liga pro organisování pokroku vyvozuje z Darwinovy vývojové théorie filosofický názor, že nejvnitřnějším přírodním povoláním lidstva je jeho sebezdokonalování. Z toho dále vyvozuje, že je povinností každého jednotlivce, který chce svému přírodnímu povolání dostát, aby činně spolupracoval na lidském pokroku. Mnoho lidí uposlechlo už její výzvy. Liga má velký počet členů ve Francii, Itálii, Španělsku, Turecku, ba i v Německu. Také mně se dostalo cti, že jsem v seznamu Ligy uveden. Na vědeckém podkladě byl vypracován velkorysý reformní program, obsahující všechny okamžité možnosti. Studují se zdravotní problémy naší rasy, zkoušejí se všechny metody pro zamezení degenerace, která je průvodním a politováníhodným zjevem vzrůstající industrialisace. Svaz stará se dále o zakládání lidových universit, o překonání třídního boje zlepšováním všech sociálních opatřeních k tomu účelu doporučovaných, usiluje vývojem mezinárodního práva o odstranění válek mezi národy. Snahy Ligy jsou, jak vidíte, ušlechtilé a dalekosáhlé. Několik mezinárodních časopisů podává svědectví o její činnosti – měsíční revue, referující ve třech nebo čtyřech světových jazycích způsobem velmi podněcujícím o pokrokovém vývoji kulturního lidstva. V různých zemích byly založeny četné skupiny, jež mají za účel pořádáním diskusních večírků a nedělních slavností zábavně poučně působit ve smyslu lidského pokrokového ideálu. Svaz se především snaží svým materiálem pomáhat politickým pokrokovým stranám všech zemí světa… Posloucháte mě, inženýre?“

„Dokonale!“ odpověděl prudce a překotně Hans Castorp. Měl při tom pocit jako člověk, který uklouzl a v poslední chvíli se ještě šťastně udržel na nohou.

Zdálo se, že pan Settembrini je spokojen.

„Předpokládám, že to jsou pro vás nové, překvapivé pohledy?“

„Ano, musím se přiznat, že se po prvé dovídám o těchto… o těchto zásadách.“

„Kéž byste byl,“ zvolal tiše Settembrini, „kéž byste byl o nich už dávno slyšel! Ale snad ještě není pozdě. Nuže, tyhle tiskoviny… Chcete vědět, o čem pojednávají… Poslouchejte dál! Na jaře bylo svoláno slavnostní valné shromáždění Svazu do Barcelony – víte přece, že se toto město smí chlubit mimořádnými vztahy k politické pokrokové ideji. Kongres zasedal týden, konaly se bankety a oslavy. Bože, chtěl jsem tam jet, horoucně jsem toužil, abych při těch poradách byl. Ale ten neřád dvorní rada mi to zakázal a vyhrožoval mi, že zemřu, když neuposlechnu – a co chcete, smrti jsem se bál a nejel jsem. Byl jsem zoufalý, to víte, že mi mé nedostatečné zdraví takhle zahrálo. Není nic bolestnějšího, než když naše organická, živočišná část nám zabraňuje sloužit rozumu. Tím více mne uspokojuje tento přípis z Lugana… Jste zvědav na jeho obsah? To rád věřím!… Jen několik zběžných informací… Svaz pro ,organisaci pokroku‘, pamětliv pravdy, že jeho úkolem je přivodit lidstvu štěstí, jinými slovy: účelnou sociální prací potírat a posléze nadobro vymýtit utrpení – pamětliv dále pravdy, že tento nejvyšší úkol lze splnit jen pomocí sociologické vědy, jejímž konečným cílem je dokonalý stát – se tedy na sjezdě v Barceloně usnesl na vydání knižního díla o několika svazcích s titulem ,Sociologie utrpení‘, v němž budou lidská utrpení podle všech tříd a druhů systematicky přesně a zevrubně zpracována. Namítnete mi: Co jsou platný třídy, druhy, systémy. A já vám odpovím: uspořádání a roztřídění je začátek ovládnutí, a vskutku strašný je nepřítel, kterého neznáme. Musíme vyvést lidské pokolení z primitivního stadia strachu a trpné tuposti a přivést je do fáze cílevědomé činnosti. Musíme je poučit, že účinky, jejichž příčiny napřed poznáme a potom odstraníme, se sesují, a že skoro všechna utrpení jednotlivce jsou jen chorobami sociálního organismu. Dobrá! To je úmyslem ,Sociální pathologie‘. Pojedná tedy asi ve dvaceti svazcích slovníkového formátu o všech případech lidského utrpení, která si vůbec lze představit, od těch nejosobnějších a nejintimnějších až k velikým houfným konfliktům, utrpením vyrůstajícím z třídních nenávistí a mezinárodních srážek, zkrátka zaznamená chemické živly, z jejichž rozmanitého míšení a slučování se veškeré lidské utrpení skládá, a majíc za vodítko důstojnost a štěstí lidstva, poskytne mu v každém případě prostředky a opatření, které pokládá za vhodné k odstranění příčin utrpení. Povolaní odborníci evropského vědeckého světa, lékaři, národohospodáři a psychologové se budou na vypracování této encyklopedie utrpení podílet a kancelář ústřední redakce v Luganu bude sběrací nádrží, kde se příspěvky sejdou. Ptáte se očima, jaká úloha při tomto díle má připadnout mé maličkosti? Nechte mě domluvit! Toto velké dílo nechce opominout ani krásného ducha, pokud se zabývá lidským utrpením. Proto se připravuje zvláštní svazek, který bude na útěchu a poučení trpících obsahovat souhrn a stručný rozbor všech mistrovských děl světové literatury, přicházejících v úvahu pro každý jednotlivý konflikt; a – to je úkol, kterým v tomto dopise, jejž zde vidíte, pověřili vašeho nejoddanějšího sluhu.“

„Jakže, pane Settembrini?! Dovolte tedy, abych vám srdečně blahopřál! To je velkolepá úloha a pro vás jako stvořená! Ani trochu mě nepřekvapuje, že si Liga k tomu účelu vyvolila‘ vás. A jakou asi máte radost, že můžete pomáhat při vymycování lidského utrpení!“

„Je to rozsáhlá práce,“ řekl zamyšleně pan Settembrini, „a vyžaduje velkého rozhledu a sčetlosti. Zejména,“ připojil a jeho pohled jako by se propadal do mnohotvárnosti jeho úkolu, „když krásný duch se zpravidla zabývá lidským utrpením a dokonce mistrovská díla druhého a třetího uměleckého řádu se jím nějak obírají. Ale ať, či vlastně – tím lépe! Ať seberozsáhlejší, je nicméně tento úkol toho druhu, že se ho mohu v nejhorším případě zhostit i na tomto proklatém místě, ač doufám, že jej nebudu nucen zde dokončit. To ovšem nelze také říci,“ pokračovala přistoupil zase těsně k Hansu Castorpovi a ztlumil hlas skoro k šepotu, „o povinnostech, které příroda uložila vám, inženýre! A to je, co jsem vám chtěl říci, co jsem vám chtěl připomenout. Víte, do jaké míry se obdivuji vašemu praktickému zaměstnání; ale poněvadž je to zaměstnání praktické, a nikoliv duchovní, můžete je, na rozdíl ode mne, vykonávat jenom dole ve světě. Jenom v nížině můžete být Evropanem, svým způsobem potírat aktivně utrpení, napomáhat pokroku, využívat času. Zmínil jsem se vám o úkolu, jejž mi svěřili, jenom proto, abych vám to připomněl, abyste se vzpamatoval, abych opravil vaše pojmy, které se pod atmosférickým vlivem začínají mást. Naléhám na vás: Dbejte na sebe! Buďte hrdý, nezahazujte se pro něco cizího! Straňte se toho bahniska, toho ostrova Kirčina, vy nejste dosti Odysseem, abyste na něm směl beztrestně přebývat! Vy polezete po všech čtyřech, už teď se kloníte na přední končetiny, brzy začnete chrochtat! – Chraňte se!“

Humanista potřásal při svém tichém napomínání důrazně hlavou. Pak umlkl s obočím svraštělým a se sklopenýma očima. Bylo nemožné odpovědět mu žertem nebo vyhýbavě, jak to Hans Castorp dělával a jak na to i tentokráte vteřinu pomýšlel. I on tu stál a měl víčka sklopena. Ale potom pokrčil rameny a prohlásil stejně tiše:

„Co mám dělat?“

„To, co jsem vám říkal.“

„Myslíte – odjet?“

Pan Settembrini mlčel.

„Myslíte, abych jel domů?“

„Radil jsem vám to hned první večer, inženýre!“

„Ano, a tehdy jsem byl volný, tehdy jsem mohl jet, ač se mi zdálo nerozumné zahodit flintu do žita hned první den a zbaběle utéci jen proto, že je mi od zdejšího vzduchu trochu krušno. Ale od té doby se situace změnila. Mezitím jsem byl na prohlídce a po ní dvorní rada Behrens jasně a naplno prohlásil, že se mi nevyplatí jezdit domů, že bych musil zakrátko opět nastoupit, a kdybych nadále žil v nížině tak jako dosud, celé mé plíce půjdou dělej co dělej k čertu.“

„Já vím, teď máte v kapse vysvědčení.“

„Ano, říkáte to tak ironicky… ovšem s tou pravou ironií, která nikdy není nesrozumitelná, nýbrž je přímým a klasickým prostředkem řečnického umění. – Vidíte, jak si vaše slova pamatuji. Nicméně vezmete na sebe odpovědnost za to, že mi i přes tuhle světelnou fotografii a navzdory výsledku prohlídky a Behrensovy diagnosy radíte, abych jel domů?!“

Pan Settembrini maličko zaváhal. Nato se vzpřímil, zvedl černé oči, pevně je na Hanse upřel a prohlásil s důrazem, který nebyl bez přídechu efektní theatrálnosti.

„Ano, inženýre. Vezmu!“

Ale teď se napjal i Hans Castorp. Srazil podpatky a čelil stejně pevně pohledu Settembriniho. Tentokrát to bylo střetnutí. Hans Castorp se držel jako muž. „Vlivy“ z blízkosti ho posilovaly. Před ním stál pedagog, ale tam venku byla úzkooká žena. Ani se neomluvil za to, co říká, ani nepřipojil: „Nemějte mi za zlé…“Jenom odpověděl:

„Jste tedy opatrnější, když jde o vás, než když jde o jiné. Vy jste do Barcelony na pokrokový kongres nejel, když vám to dvorní rada výslovně zakázal. Měl jste strach ze smrti a zůstal jste tady.“

Těmi slovy byla nepochybně póza pana Settembriniho do jisté míry poražena. Usmál se ne bez námahy a řekl:

„Umím ocenit pohotovou odpověď, i když se její logika blíží sofistice. Hnusí se mi konkurovat v ohavném závodění zde obvyklém, jinak bych vám namítl, že jsem nemocen mnohem hůř než vy – bohužel opravdu tak nemocen, že v sobě musím jen uměle a s určitým sebeklamem živit naději, že z tohoto místa vůbec ještě kdy vyváznu a vrátím se dolů do světa. V okamžiku, kdy už nebude slušné tuto naději, udržovat, obrátím se k zdejšímu ústavu zády a nastěhuji se pro zbytek života někam do údolí, do privátního bytu. Bude to smutné, ježto však pole mé duchovní činnosti je zcela svobodné, nebude mi to na překážku, abych až do posledního dechu sloužil věci lidstva a odpíral duchu nemoci. Již jsem vás upozornil na rozdíl, který je v tom směru mezi námi. Inženýre, vy nejste člověk, který si v tomto prostředí uchová své lepší já, to jsem poznal hned, jak jsme se prvně setkali. Vyčetl jste mi, že jsem nejel do Barcelony. Podřídil jsem se zákazu jen proto, abych se předčasně nezničil. Učinil jsem tak nicméně s nejsilnější výhradou, za nejhrdějšího a nejbolestnějšího protestu ducha proti diktátu mého ubohého těla. Je i ve vás tento protest živý, zatím co se podrobujete předpisům zdejších mocností – není to naopak spíše tělo a jeho zlý sklon, jemuž ochotně povolujete…?“

„Co máte proti tělu?“ přerušil ho kvapně Hans Castorp a zpříma na něho pohlédl velikýma, modrýma očima, jichž bělmo bylo protkáno červenými žilkami. Jímala ho závrať z vlastní smělosti, a bylo to na něm vidět. ,O čem to mluvím?‘ pomyslil si. ,To bude strašné! Ale když už jsem se s ním dostal jednou do křížku, nenechám mu, dokud to půjde, poslední slovo. Nakonec je ovšem bude mít on, ale na tom nezáleží, já při tom leccos vyzískám. Vydráždím ho.‘ A doplnil svou námitku:

„Jste přece humanista?! Jak můžete nevrazit na tělo?“

Settembrini se usmál, tentokráte nenuceně a sebejistě.

„ ,Co máte proti analyse?‘ “ citoval, skláněje hlavu k ranění. „,Nevyrazíte na analysu?‘ – Budu vždycky ochoten poskytnout vám vysvětlení, inženýre,“ řekl, ukláněje se a salutuje směrem k podlaze, „zejména když vaše námitky nebudou postrádat ducha. Odrážíte mne s jistou elegancí. Humanista – ano, jsem jím. Zajisté. S asketickými sklony si na mne nepřijdete. Přitakávám: ctím a miluji tělo stejně jako ctím a miluji formu, krásu, svobodu, radost, požitek, jako se zastávám ,světa‘, zájmů života proti sentimentálnímu útěku od života – jako hájím klasicismus oproti romantice. Myslím, že stanovisko, jež zaujímám, je zcela jednoznačné. Ale je ovšem pouze jedna moc, jeden princip, kterému náleží mé nejvyšší přitakání, má vrcholná a poslední úcta i láska, a touto mocí, tímto principem je duch. Ač se mi sebevíc protiví, když se proti tělu nastrkuje jakési podezřelé předivo z měsíčního světla, jakýsi měsíční přízrak zvaný ,duše‘ – v protikladu tělo a duch tělo znamená zlo, princip ďábelský, protože tělo je příroda, a příroda –jen jakožto protiklad k duchu, rozumu – to opakuji! – je zlá! Mystická a zlá. Jste humanista!‘ Ovšem, že jím jsem, poněvadž jsem přítelem člověka, jako jím byl Prometheus, jsem milovníkem lidstva a jeho šlechtictví. Toto šlechtictví však je uzavřeno v duchu, rozumu, proto vaše výtka křesťanského obskurantismu vyzní zcela naprázdno.“

Hans Castorp udělal obranný posunek.

„… tato výtka vyzní naprázdno,“ pokračoval pan Settembrini, „až jednoho dne humanistická šlechtická hrdost naučí nás spatřovat v svázanosti ducha s tělem, přírodou ponížení a potupu. Víte, že se nám od velikého Plotina zachoval výrok, že se stydí za to, že má tělo?“ ptal se Settembrini a žádal si tak vážné odpovědi, že Hans Castorp byl nucen přiznat, to že slyší po prvé…

„Porfyros nám jej dochoval. Je to absurdní výrok, chcete-li. Ale absurdnost je duchovní čestnost a v podstatě není nic ubožejšího než námitka absurdnosti tam, kde duch si chce vůči přírodě uchovat důstojnost a zdráhá se před ní kapitulovat… Slyšel jste o lisabonském zemětřesení?“

„Ne, – zemětřesení? Tady nikdy nevidím noviny…“

„Nerozuměl jste mi. Mimochodem řečeno, je smutné – a pro toto místo charakteristické – že zde nečtete noviny. Ale vy jste mi nerozuměl, přírodní úkaz, o němž jsem mluvil, není aktuální, udál se asi před sto padesáti lety…“

„Ach tak! Oh, počkejte, – ano, správně! Četl jsem, že tenkrát v noci řekl Goethe ve své ložnici ve Výmaru svému komorníkovi…“

„Ach – o tom jsem nechtěl mluvit,“ přerušil ho Settembrini zavíraje oči a zatřepal ve vzduchu malou hnědou rukou. „Ostatně si ty katastrofy pletete. Máte na mysli zemětřesení v Messině. Já mluvím o zemětřesení, které postihlo Lisabon roku 1755.“

„Promiňte.“

„Tedy: Voltaire se proti němu bouřil.“ „To znamená… jakže, prosím? Bouřil se?“ „Revoltoval. Ano. Nepřijal toto brutální fatum a faktum, zdráhal se mu vzdát. Protestoval ve jménu ducha a rozumu proti této skandální nepleše přírody, jíž padlo za oběť tisíce lidských životů a tři čtvrtiny kvetoucího města… Vy se divíte?… Vy se usmíváte?… Divit se můžete, a pokud se usmíváte, jsem tak smělý, že vám to zakazuji! Voltairův postoj byl postojem pravého dědice starých Gallů, kteří vrhali své šípy proti nebi… Vidíte, inženýre, to je ono nepřátelství ducha vůči přírodě, pyšná nedůvěra k ní, velkodušné trvání na právu kritiky přírody a její zlé, nerozumné moci. Neboť ona je moc, a je rabské uznat ji a podvolit se jí – vnitřně, to mějte prosím na paměti – podvolit. A naopak tu zase vidíte onu humanitu, která se zhola nikdy nezaplete do žádného rozporu, která se neproviní upadnutím do recidivy křesťanské licoměrnosti, odhodlá-li se vidět v těle zlý a protivnický princip. Protiklad, jejž tu dle vašeho domnění shledáváte, je v podstatě stále týž. ,Co máte proti analyse?!ť nic… je-li věcí osvícení, osvobození, pokroku… A všechno… lpí-li na ní odporná vůně hrobu. A s tělem je to právě tak. Musíme je ctít a hájit, pokud jde o jeho emancipaci a krásu, o svobodu smyslů, štěstí, rozkoš. Musíme jím pohrdat, jestliže se jako princip tíhy a lenosti postaví v cestu pohybu za světlem, musíme je mít v ošklivosti, jestliže dokonce zastává princip choroby a smrti, je-li jeho specifický duch duchem zvrácenosti, duchem rozkladu, chlípnosti a hanby…“

Poslední slova pronesl Settembrini skoro těsně před Hansem rychle, skoro bezbarvě, aby už byl hotov. Pro Hanse se blížilo vyproštění: do čítárny vkročil Joachim Ziemsen, nesa v ruce dvě pohlednice, a hbitost, s kterou Italova tvář přijala lehký, společenský výraz, neminula se účinkem na jeho žáka – smíme-li Hanse Castorpa tak nazvat.

„To jste vy, poručíku! Hledáte asi svého bratrance – promiňte! Dostali jsme se do řeči – a nemýlím-li se, dokonce jsme se i trochu pohádali. Váš bratranec není špatný raisonneur, dovede být, když na to přijde, nebezpečným soupeřem v slovní potyčce.“

Humaniora

Hans Castorp a Joachim Ziemsen v bílých kalhotách a modrých kabátech seděli po obědě na zahradě. Byl ještě jeden z oněch velebených říjnových dnů, den parný i vzdušný, sváteční a zároveň drsný, s jižně sytým blankytem nad údolím, na jehož dně se ještě vesele zelenala pastviska, osídlené a cestami protkané nivy, a z jehož divoce zalesněných strání zněl cinkot kravských zvonců – ten pokojný, plechový, prostinký hudební zvuk, který se jasně a nerušeně nesl tichým, řídkým, prázdným povětřím a prohluboval slavnostní náladu, jaká panuje vysoko na horách.

Bratranci seděli na lavičce na konci zahrady před rondelem z mladých jedlí. – To bylo místo na severozápadním kraji oplocené plošiny, vyvýšené padesát metrů nad údolím a tvořící základnu berghofského pozemku. Mlčeli. Hans Castorp kouřil. Reptal v duchu na Joachima, že se nechtěl po obědě zúčastnit společenské zábavy na verandě, a zatáhl před leženou Hanse proti jeho vůli a přání sem, do ticha zahrady. Bylo to od Joachima tyranské. Přesně vzato nejsou siamská dvojčata, mohou se rozejít, rozcházejí-li se jejich přání. Hans Castorp tu přece není proto, aby dělal Joachimovi společníka, je pacient jako on. Tak se v duchu durdil a mohl vydržet se durdit, protože měl Marii Mancini. Ruce v postranních kapsách kabátu, nohy v hnědých botách natažené před sebe, držel uprostřed mezi rty – takže visel trochu dolů – dlouhý, matně šedý doutník, který byl teprve v prvním stadiu spotřeby, to znamená, že Hans Castorp s jeho tupé špičky ještě ani jednou nesklepal popel – a vychutnával po silném obědě jeho aroma, kterému přišel už zase docela na chuť. I když jinak jeho zdejší zdomácnění spočívalo v tom, že přivykal pomyšlení, že si tu nezvykne – pokud šlo o chemismus jeho žaludku, o nervy jeho suché a ke krvácení náchylné sliznice, tu si jeho organismus přece jen zvykl: aniž Hans byl s to dotyčný postup sledovat, obnovila se během těch pětašedesáti nebo sedmdesáti dnů veškerá organická spokojenost z tohoto dobře vyrobeného, rostlinného dráždidla či omamujícího prostředku. Těšil se z této obnovené radosti. Morální zadostučinění zesilovalo fysický požitek. Dokud ležel, šetřil si dovezenou zásobu dvou set kusů; ještě mu z ní něco zbylo. Ale zároveň s prádlem a zimním šatstvem si dal od Schalleenové poslat též dalších pět set kusů brémského výrobku, aby byl zaopatřen. Byly to krásné lakované bedničky, zlatě zdobené globusem, četnými medailemi a budovou výstaviště obletovanou praporky.

Jak tam tak seděli, šel dvorní rada Behrens zahradou. Obědval dnes s pacienty v jídelně; viděli ho, jak předsedá u stolu paní Salomonové a spíná ohromné ruce před talířem. Potom pobyl asi chvíli na verandě, rozmlouval osobním tónem s pacienty a předvedl pravděpodobně i svůj umělecký kousek s botou někomu, kdo ho ještě neznal. A teď se klátivě blížil po vyštěrkované pěšině bez lékařského pláště, v drobně kostkovaném fraku, tvrdý klobouk v týle, v ústech rovněž doutník, velmi černý, z něhož vypouštěl veliké, bělavé obláčky kouře. Jeho hlava, obličej s lícemi rozpálenými do modra, tupým nosem, vlhkýma, modrýma očima a knírkem vyhrnutým k jedné straně byly velmi malé oproti dlouhé, lehce shrbené a jakoby nalomené postavě a rozměrům rukou a nohou. Byl nervosní. Když spatřil oba bratrance, očividně sebou škubl a dokonce trochu zrozpačitěl, neboť musil zamířit přímo k nim. Pozdravil je svým obvyklým způsobem, rozjařeně a frázovitě, jako „To se na to podívej, Timotheji!“ a s přáním požehnané výměny látek, a když chtěli jemu na počest vstát, přiměl je, aby zůstali sedět.

„Jako by se stalo, jako by se stalo! Žádné okolky s mou prostou osobou. To mi nepřísluší, zejména když jste pacienti, jeden jako druhý. Na vás se takové věci nevztahují. Situace, tak jak je, je zcela v pořádku.“

A stanul před nimi, drže doutník mezi ukazováčkem a prostředníkem své ohromné pravice.

„Jakpak vám chutná ten zelný svitek, Castorpe? Ukažte, jsem znalec a milovník. Popel je dobrý: co je to za hnědou krásku?“

„Maria Mancini, Postre de Banquett z Brém, pane dvorní rado. Stojí málo nebo nic, čistých devatenáct feniků, ale má vůni, jaká se jinak v té ceně nevyskytuje. Sumatra-Havana, pískové krycí listy, jak vidíte. Zvykl jsem si velice na tuto značku. Je to prostřední směs a velmi kořeněná, přitom lehká na jazyku. Má to ráda, když se jí nechává dlouho popel, oklepávám všeho všudy dvakrát. Má ovšem své malé vrtochy, ale kontrola při výrobě musí být obzvlášť přesná, neboť Maria má spolehlivé vlastnosti a táhne bezvadně. Smím vám jednu nabídnout?“

„Děkuji, můžeme si to prohodit.“ A oba vytáhli svá pouzdra.

„Ta má rasu,“ řekl dvorní rada, podávaje Hansovi svoji značku. „Temperament, víte, šťávu a sílu. St. Felix-Brasil, odjakživa jsem si na tento druh potrpěl. Dá člověku zapomenout na každou starost, pálí jako kořalka a hlavně ke konci má cosi fulminantního. Doporučuje se ve styku jistá zdrženlivost, nesmí se zapalovat jeden po druhém, to je nad síly muže. Ale raději jednou pořádný hlt, než po celý den vodovou páru…“

Otáčeli vyměněnými dárky v prstech, zkoumali věcně a znalecky ta štíhlá těla, jichž vystouplé, tu a tam trochu nadzdvižené štůčkové okraje se šikmo souběžnými žebry a žilkovím navrchu jakoby živě pulsujícím, s jistou nepatrnou hrbolatostí kůže, odrazem světla na plochách a hranách v sobě měly cosi organicky živoucího. Hans Castorp to vyslovil.

„Takový doutník má život. Dýchá zcela pravidelně. Doma mě jednou napadlo uložit Marii do plechové neprodyšné krabice, aby k ní nemohlo vlhko. Víte, že umřela? Do týdne bylo po ní, umřela – našel jsem jen samé kožené mrtvoly.“

A vyměňovali si navzájem zkušenosti, jak se dají doutníky, a zejména importované, nejlépe uchovat. Dvorní rada miloval importy, nejraději by byl kouřil jen samá těžká havana. Bohužel je však nesnášel, a dva malé Henry Clays, které prý jednou ve společnosti přivinul na srdce, byly by ho málem, jak pravil, dostaly pod drn.

„Pokuřuji je ke kávě,“ vypravoval, „jeden, po něm druhý, a nic si při tom nemyslím. Ale jak dokouřím, vyvstane ve mně otázka, jak že mi to vlastně je. Bylo mi nějak, toť se ví, nadobro divně, tak jak mi dosud v životě nebylo. Dostat se domů nebyla maličkost, a když jsem tam konečně byl, tu jsem teprv byl jaksepatří vyjevený. Víte, nohy jako led, studený pot, kde si jen vzpomenete, obličej jako křída, u srdce kdejaké stavy, puls, povídám vám – jednu chvíli jako nitka, skoro nepostižitelný, hned nato střemhlav o překot, mozek rozrušený… Byl jsem přesvědčen, že odtančím. Povídám: odtančím, protože je to výraz, který mě tenkrát napadl a jehož jsem na vystižení svého stavu užil. Bylo to vlastně náramně veselé, hotová sláva, třebaže jsem měl ohromný strach, lépe řečeno nebyl jsem nic než strach. Ale to každý ví, že sláva a strach se nevylučují. Klacek, který má ponejprv mít děvče, se také bojí, a ona též, a přitom se blahem div nerozplynou. No i já bych se byl málem rozplynul, s dmoucími ňadry jsem hodlal odtančit. Ale Mylendonková svými opatřeními mě vyvedla z nálady. Ledové obklady, tření kartáčem, kafrová injekce – a tak jsem zůstal lidstvu zachován.“

Hans Castorp, sedící v své vlastnosti pacienta, vzhlédl s výrazem, který svědčil o přemýšlení, k Behrensovi, jehož modré, vyboulené a uslzené oči se během řeči naplnily slzami.

„Vy občas malujete, viďte, pane dvorní rado?“ řekl náhle.

Dvorní rada dělal, jako by se ulekl.

„Copak!! Jak jste na to přišel, chlapče?“

„Promiňte! Někdo se o tom náhodou přede mnou zmínil. Vzpomněl jsem si na to.“

„No, nebudu zapírat. Jsme lidé slabí. Stalo se to. Anch io sono pittore, jak říkával onen Španěl.“

„Krajinky?“ ptal se Hans Castorp úsečně a blahosklonně. Okolnosti sváděly k takovému tónu.

„Cokoli chcete!“ odpověděl dvorní rada s rozpačitou vychloubačností. „Krajinky, zátiší, zvířata – pravý chlap se nezalekne ničeho.“

„Portréty ne?“

„I portrét se mi tu a tam připlete. Chcete mne pověřit svým vlastním?“

„Ha, ha, ne! Ale bylo by od pana dvorního rady velmi laskavé, kdyby nám své obrazy někdy ukázal.“

I Joachim, když byl překvapeně na bratrance pohlédl, pospíšil dvorního radu ujistit, že by to od něho bylo velmi laskavé.

Behrens byl okouzlen a polichocen až k nadšení. Radostí dokonce se začervenal a zdálo se, že jeho oči své slzy tentokrát prolijí.

„Ale milerád!“ zvolal. „S největší radostí! Ale třebas teď hned, když vás to těší! Pojďte, pojďte se mnou, uvaříme si v mé boudě turka!“ Popadl mladíky za ruce, odtáhl je s lavičky, a zavěsiv se do nich, vedl je po štěrkované pěšině k svému bytu, který byl, jak věděli, v blizoučkém severozápadním křídle berghofské budovy.

„Já totiž dříve kdysi sám také trochu maloval,“ vysvětloval Hans Castorp.

„Nepovídejte!? Docela solidně oleje?“

„Ach ne, ne, nezmohl jsem se na víc než na pár akvarelů. Sem tam jsem namaloval nějakou loď, kousek moře, hlouposti! Ale rád si prohlížím obrazy, proto jsem byl tak smělý…“

Toto vysvětlení upokojilo hlavně Joachima a odůvodnilo v jeho očích překvapující zvědavost Hansovu – však se také Hans spíše kvůli němu než kvůli dvornímu radovi na své vlastní malířské pokusy odvolal. Byli u cíle: na této straně budovy nebyl nádherný, svítilnami lemovaný portál, jako na druhé straně u vjezdu. Několik zakulacených schodů vedlo k dubovým vratům, které dvorní rada otevřel tím, že do tlačítka vsunul jeden z klíčů svého obsažného svazku. Ruka se mu při tom třásla; byl zřejmě nervosní. Vešli do malé předsíně, zařízené jako šatna – dvorní rada pověsil svůj tvrdý klobouk na věšák. Uvnitř, v krátkém koridoru, odděleném skleněnými dveřmi od veřejné části budovy, k němuž s obou stran přiléhaly místnosti jeho soukromého bytu, zavolal na služebnou a sdělil jí svá přání. Potom vyzval hosty povzbudivými a žoviálními slovy, aby šli dál – do jedněch dveří vpravo.

Pokoje v řadě za sebou, banálně měšťácky zařízené, s vyhlídkou dopředu, na údolí, bez spojovacích dveří, byly odděleny jen portiérami: byla tam „staroněmecká“ jídelna, obývací pokoj a pracovna s psacím stolem, nad kterým visela studentská čapka a zkřížené šavle, s vlněnými koberci, knihovnou a soupravou křesel a pak ještě kuřácký salónek v „tureckém“ slohu. Všude visely obrazy, výtvory dvorního rady – a oči vstupujících hostů, zdvořilé a ochotné k obdivu, ihned po nich začaly klouzat. Lékařova zesnulá choť byla tu zpodobněna několikrát: na olejomalbách i fotografiích, rozestavených na psacím stole. Byla to trochu záhadná blondýna v tenkých, splývavých šatech, s rukama sepjatýma na levém rameni – nebyly pevně sepnuté, špičky prstů se jen lehce kladly přes sebe – s očima obrácenýma buď vzhůru, anebo hluboko sklopenýma a ukrytýma pod dlouhými, od víček šikmo odstávajícími řasami; jen přímo a pozorovateli tváří v tvář nikdy nebožka nehleděla. Jinak tam byly většinou motivy horské krajiny, vrchy ve sněhu a jehličnaté zeleni, hory obetkané dýmem mlh, kopce, jichž suché a ostré obrysy se podle Segantiniova vzoru zařezávaly do sytě modrého nebe. Byly tam salaše, bachraté krávy, postávající a poléhávající na slunné pastvině, oškubané kuře mezi zeleninou, jehož zatočený krk visel se stolu, květinomalby, typy horalů a mnoho jiného – obrazy malované se svižným diletantismem v směle naplácaných barvách, leckde se zdálo, že byly vytlačeny z tuby rovnou na plátno a potřebovaly jistě dlouhé doby, nežli uschly – bylo to přes leckteré hrubé chyby působivé.

Návštěvníci i dvorní rada kráčeli jako na výstavě podél stěn a prohlíželi si je: domácí pán tu a tam pojmenoval některý motiv, ale většinou si jen mlčky, v hrdé stísněnosti umělce liboval v tom, že si své výtvory spolu s návštěvníky prohlížel. Podobizna Klaudie Chauchatové visela v obývacím pokoji na stěně u okna – Hans Castorp ji vypátral hned při vstupu, ačkoli obraz jevil jen velmi vzdálenou podobnost s originálem. Schválně se tomu místu vyhýbal, zdržoval své průvodce v jídelně, předstíraje, že tam obdivuje pohled do zeleného údolí Sergi s modravými ledovci v pozadí, potom s neomezenou mocí zakormidloval nejprve do tureckého kabinetu, který si – ústa plná chvály – rovněž důkladně prohlédl, nato si prohlížel vstupní stěnu v obývacím pokoji, vzývaje Joachima k projevům obdivu. Posléze se obrátil a s mírným údivem se otázal:

„Tohle je přece známý obličej?“

„Poznáváte ji?“ chtěl Behrens slyšet.

„Ale ano, myslím, že omyl je vyloučen. Je to přece ta dáma od jemného ruského stolu s francouzským jménem…

„Chauchatová, ano. Správně. Těší mě, že poznáváte podobu.“

„Jako by z oka vypadla!“ lhal Hans Castorp ne tak z neupřímnosti jako u vědomí, že by – být všechno samo sebou – nesměl vlastně model ani poznat, stejně jako by jej vlastními silami nikdy nepoznal Joachim, ten přelstěný dobrák Joachim, kterému se nyní ovšem rozbřesklo pravé světlo po onom falešném, jež mu rozsvítil Hans. „Ach tak,“ šeptal a začal si obraz prohlížet zároveň s Hansem. Bratranec se uměl věru skvěle odškodnit za to, že se nesměl zúčastnit společenské zábavy na verandě.

Bylo to poprsí v polovičním profilu, trochu menší než v životní velikosti, obnažené, se závojovou draperií přehozenou přes ramena a hruď, zasazené do širokého černého rámu, který se směrem k plátnu zužoval a těsně u plátna byl ozdoben zlatou lištou. Paní Chauchatová vypadala na něm o deset let starší, než byla, jak tomu bývá u diletantských obrazů, které chtějí být charakteristické. V celém obličeji bylo příliš mnoho červeně, nos byl silně zkreslený, barva vlasů nevystižená, příliš slámovitá, ústa zpitvořená, zvláštní půvab fysiognomie nepostřehnut nebo nevyhmátnut, zhrublým zpodobněním jeho příčin pochybený, celek jako výtvor hodně břídilský, jako podobizna jen velmi vzdáleně podobný modelu. Ale Hans Castorp nebral to s podobou tak vážně, vztahy tohoto plátna k paní Chauchatové byly dost těsné, obraz měl představovat paní Chauchatovou, ona sama mu v těchto místnostech seděla modelem, to mu stačilo. Pohnutě opakoval: „Celá ona!“

„To neříkejte,“ odporoval dvorní rada. „Byl to pořádný kus práce, a nemyslím, že se mi jaksepatří povedla, ačkoli mi seděla jistě asi dvacetkrát – jak se taky máte s takovou zpropadenou visáží vypořádat! Řeklo by se, že se dá snadno zachytit, ty hyperborejské jařmové kosti a oči jako praskliny v kynutém těstě. Jo, povídali! Vypracujete-li správně podrobnost, zkazíte celek. Učiněná šalebná záhada. Znáte ji? Snad by se neměla malovat podle modelu, nýbrž zpaměti. Vy ji znáte?“

„Ano, vlastně ne, povrchně, jak se tu všichni znají…“

„Nu, já ji znám spíš zevnitř, podkožně, rozumíte? O jejím tepenném krevním tlaku, napětí tkáně, pohybu mízy mám vědomosti dosti dobré – z jistých důvodů. Vnějšek skýtá větší obtíže. Viděl jste ji někdy jít? Její tvář je jako její chůze. Plížilka. Vemte si na příklad oči – nemluvím o barvě, která má také své záludy; myslím jejich posazení, proříznutí. Výkroj víček je seříznutý, štěrbinovitý. Ale to se vám jen zdá. Co vás klame, je epikanthus, to je jistá odrůda, která se vyskytuje u určitých ras, vězí a pochází z toho, že přebytek kůže u těchto lidí od plochého kořene nosu přesahuje z horního očního víčka do vnitřního koutku oka. Stáhnete-li kůži na nose pevně k sobě, máte oko jako naše obyčejné. Není to nic jiného než pikantní mystifikace, která nedělá ostatně dotyčnému valnou čest; neboť prohlédnete-li si epikanthus za světla, je to jen atavistický zastavený vývoj.“

„Takové je to tedy,“ řekl Hans Castorp. „To jsem nevěděl, ale už dávno mě zajímalo, čím to u takových očí je.“

„Šalba, klam,“ potvrzoval dvorní rada. „Nakreslete je prostě šikmé a seříznuté, a jste ztracen. Musíte šikmosti a toho seříznutí dosíci podobnou cestou jako příroda, musíte tak říkajíc do iluse vkládat ilusi a k tomu je třeba znát epikanthus. Znalost vám vůbec neuškodí. Co myslíte, je názorná nebo není zvlášť názorná?“

„Užasne,“ odpověděl Hans Castorp, „ta kůže je úžasně názorně namalována. Myslím, že jsem lépe namalovanou nikdy ani neviděl. Člověku se zdá, že vidí póry.“ A přejel okrajem ruky lehce přes výstřih obrazu, který se odrážel velmi bělostně od přemrštěné červeně obličeje, jako část těla, jež obvykle není vystavena světlu, a vzbuzoval tím – ať už úmyslně či náhodně – vtíravou představu obnaženosti – což byl arciť efekt dosti hrubý.

Přesto byla chvála Hanse Castorpa oprávněna. Třpytně mdlý úběl něžných, ale nehubených ňader, ztrácejících se v modravém závoji přehozu, byl hodně přirozený; bylo patrno, že byl malován s citem, a přes jistou sladkost, která z něho vycházela, uměl mu umělec dodat určité vědecké reality a živoucí přesnosti. Zrnitosti plátna použil k tomu, aby ji nechal s pomocí olejové barvy, zejména tam, kde vystupovaly jemné klíční kosti, působit jako přirozenou hrbolatost kožního povrchu. Nezapomněl ani na malé jaterní znaménko vlevo, v místech, kde se prsa oddělovala, a mezi jejich vyvýšením jako by prosvítaly jemně modravé žilky. Zdálo se, že touto nahostí probíhá pod pohledem pozorovatelovým sotva znatelný sensitivní záchvěv – ba – je smělé, co říkáme – člověk měl dojem, že vnímá perspiraci, neviditelný, živoucí výpar tohoto masa, a že kdyby na ně přitlačil rty, neucítil by pach barev a fermeže, nýbrž pach lidského těla. Všechno to byly pocity, které se zmocňovaly Hanse Castorpa: ale i když byl Hans Castorp k podobným pocitům mimořádně ochotný, musíme přece jen věcně konstatovat, že výstřih paní Chauchatové byl zdaleka nejpozoruhodnější malbou v pokoji.

Dvorní rada Behrens, ruce vnořeny do kapes u kalhot, houpal se na podpatcích a bříškách chodidel a prohlížel si svou práci současně s návštěvníky.

„Těší mě, pane kolego,“ řekl, „těší mě, že je vám to jasné. Je dobře a nemůže škodit, když se člověk i pod pokožkou tak trochu vyzná a může malovat i to, co není vidět – jinými slovy: má-li k přírodě ještě jiný vztah než jen lyrický, když je na příklad vedlejším povoláním lékař, fysiolog, anatom, a má také ještě své vlastní tiché vědomosti o tom, co je vespod – to je výhoda, říkejte si co chcete, je to výhoda. V téhle kůži je věda, můžete ji co do organické správnosti zkoumat pod mikroskopem. Nevidíte jen hlenové vrstvy a rohové vrstvy pokožky, nýbrž i škáru pod tím přimyšlenou a její mazové a potní žlázy, cévy a výrůstky – a pod nimi zase tukovou vrstvu, to vypolštářování, víte, podklad, pomocí jehož četných tukových buněk vznikají ty líbezné ženské tvary. Tyto spoluvědomosti a spolumyšlenky se ovšem také spoluprojeví. Vplynou vám do štětce a působí; není to tam, ale přece to tam nějak je a dodává to názornosti.“

Hans Castorp byl nad touto řečí u vytržení, čelo mu zrudlo, oči horlily, nevěděl, co nejdřív odpovědět, neboť toho měl příliš mnoho na srdci. Chtěl především přendat obraz s tmavé stěny u okna někam na příznivější místo, za druhé chtěl rozhodně navázat na lékařovy výroky o přirozenosti kůže, jež ho prudce zajímaly, za třetí se chtěl pokusit vyjádřit vlastní obecnou a filosofickou myšlenku, na které mu také velmi záleželo. Mezitím co sahal už rukama po obrazu, aby jej sňal, spustil překotně:

„Ano, ano! Velmi správně, to je důležité. Řekl bych… Totiž pan dvorní rada ráčil poznamenat: Ještě jiný vztah.‘ Že je dobře, máme-li kromě – tak jste se, tuším, vyjádřil, že ano? – zkrátka, chápe-li člověk věci ještě jinak, pod jiným zorným úhlem, na příklad medicínským. To je úžasně výstižné – myslím, že je to nejvýš správné, ježto vlastně neběží o dva zásadně různé a protivné poměry a hlediska, nýbrž přesně vzato o jedno a totéž – o pouhé jeho způsoby, to jest: odstíny, to jest: variace jednoho a téhož obecného zájmu, jehož jednou částí a výrazem je – smím-li tak říci – také zaměstnání umělecké. Promiňte, já ten obraz sundám, vždyť tady nemá žádné světlo, uvidíte, že se bude vyjímat docela jinak, až jej donesu tamhle k pohovce… Chtěl jsem říci: Čím se zabývá lékařská věda? Já tomu ovšem za mák nerozumím, ale medicína se přece zabývá člověkem. A juristika, zákonodárství, soudnictví? Také člověkem. A jazykověda, s kterou je většinou spojen výkonný úřad pedagogický? A theologie, duchovní péče, kněžský úřad pastýřský? Všechna tato odvětví se rovněž obírají člověkem, jsou to jen odstíny jednoho a téhož důležitého a… hlavního zájmu, zájmu o člověka – jsou to jedním slovem povolání humanistická, a chceme-li je studovat, musíme se jako základu naučit především starým jazykům, není-liž pravda, pro formální vzdělání, jak se říká. Možná že se divíte, že o tom takhle mluvím, jsem jenom realista, technik. Ale ještě nedávno jsem o tom přemýšlel, při ležené: je to výtečné, výtečné zařízení na světě, že se každému druhu humanistického povolání podkládá formální idea formy, krásné formy, víte – to vnáší do věci cosi noblesního, zbytečného a kromě toho cosi citového… zdvořilost – zájem se tím stává skoro jakousi galantní záležitostí… To je, asi se vyjadřuji nevhodně, ale tady člověk vidí, jak se duchovnost a krásno směšují a jak byly odjakživa vlastně jedno a totéž, jinými slovy: věda a umění – a že tedy i zaměstnání umělecké k nim rozhodně patří jako jakási pátá fakulta, že není také vlastně ničím jiným než povoláním humanistickým, odstínem humanistického zájmu, pokud je jeho nejdůležitějším thematem či snahou člověk, to snad mi laskavě přiznáte. Já sice maloval jen lodi a vodu, když jsem se za mlada v tomto oboru pokoušel, ale nejzajímavějším objektem v malířství je a zůstává podle mého mínění přece jen portrét, protože bezprostředním předmětem je člověk, proto jsem se také hned ptal, je-li pan dvorní rada činný i na tomto poli… Co myslíte, neměl by tady ten obraz mnohem příznivější umístění?“

Oba, Behrens i Joachim, na něho pohlédli, není-li mu za to, co tu spatra nažvanil, hanba. Ale Hans Castorp byl příliš zabrán do věci, aby ho to přivedlo do rozpaků. Přidržoval obraz na stěně nad pohovkou a vyžadoval odpověď, nemá-li zde mnohem vhodnější osvětlení. V tu chvíli vešla služebná, nesouc na podnosu horkou vodu, lihový vařič a šálky na kávu. Dvorní rada je vyzval do kabinetu. Odpověděl:

„Pak byste se ovšem neměl vlastně ani tak zajímat o malířství, jako spíše o sochařství… Ano, zde má rozhodně více světla. Jestli myslíte, že ho tolik snese… Myslím, že byste se měl zajímat spíše o plastiku, protože ta se přece všeobecně zabývá nejryzeji a nejvýlučněji člověkem. Ale ať se nám voda nevyvaří!“

„Velmi správně, o plastiku,“ přisvědčil Hans Castorp, mezitím co přecházeli do druhého pokoje; zapomněl podobiznu pověsit nebo někam postavit a vzal ji s sebou, nesl ji těsně u nohy do vedlejšího pokoje. „Na takové řecké Venuši nebo atletu se projevuje humanistická idea jistě nejzřetelněji; když o tom tak uvažuji, myslím, že je to vlastně ten pravý, vskutku humanistický druh umění.“

„No, pokud jde o tu malou Chauchatovou,“ podotkl dvorní rada, „ta je spíše předmětem pro malířství. Myslím, že by Feidias nebo ten druhý s tím židovským jménem ohrnuli nos nad její fysiognomií… Co to děláte, proč se s tím škvárem vláčíte?“

„To nic, opřu jej prozatím semhle o židli, prozatím se tu vyjímá docela pěkně. Řečtí plastikové se ale nezajímali o hlavu, těm šlo o tělo, a možná že to právě bylo humanistické… Ženská plastika je tedy tuk?“

„To je tuk!“ prohlásil definitivně dvorní rada, který odemkl skříň ve zdi a vyňal z ní veškeré příslušenství k vaření kávy, trubicovitý turecký mlýnek, nádobku na vaření s dlouhou rukojetí, dvojitou nádobku s přihrádkou na cukr a na umletou kávu, všechno mosazné. „Palmitin, stearin, olein,“ řekl, a nasypav kávová zrnka z plechové krabice do mlýnku, začal točit klikou. „Vidíte, pánové, dělám si všechno sám, chutná mi pak dvojnásob. – Co jste si myslil? Že je to ambrosie?“

„Ne, to už jsem věděl. Ale je přece jen podivné, když to člověk slyší,“ prohodil Hans Castorp.

Seděli v koutě mezi dveřmi a oknem, u bambusového taburetu s mosaznou deskou orientálního vzoru, na kterou dvorní rada rozložil kávovou soupravu a kuřácké potřeby: Joachim seděl vedle dvorního rady Behrense na otomanu, poházeném mnoha hedvábnými poduškami, Hans Castorp v pojízdné klubovce, o kterou opřel podobiznu paní Chauchatové. Pod nohama se jim prostíral pestrý koberec. Dvorní rada nabral lžičkou kávu a cukr do nádobky s dlouhou rukojetí, přelil směs vodou a uvedl tekutinu nad lihovým plamenem do varu. V malých cibulovitých koflících se káva hnědě zapěnila a při usrkování se ukázalo, že je právě tak silná jako sladká.

„Vaše ostatně také,“ pokračoval Behrens. „Vaše plastika, pokud se o ní dá mluvit, je ovšem také jen tuk, ač ne tou měrou jako u žen. U nás činí tuk obvykle pouze dvacátý díl tělesné váhy, u žen šestnáctý. Bez podkožní tkáně bychom byli všichni jen chřapáči. S lety se tuk vytrácí a člověk potom dostává známé neestetické záhyby. Nejvíc tloušťky a tuku je na ženské hrudi, břichu, stehnech, zkrátka všude tam, kde je něco pro srdce a ruku. Také chodidla jsou tučná a lechtivá.“

Hans Castorp otáčel válcovitým mlýnkem mezi prsty. Mlýnek, jako celá garnitura, byl spíše původu indického nebo perského než tureckého, jak ukazovala manýra ozdob vrytých do mosazi, jichž plochy jasně vystupovaly na matnějším pozadí. Hans Castorp si ornamentiku prohlížel, aniž z ní hned zmoudřel. Když konečně zmoudřel, mimovolně se začervenal.

„Inu ano, to je takové náčiní pro osamělé pány,“ prohodil dvorní rada Behrens. „Proto je mám pod klíčem, víte! Moje kuchyňská víla by si na něm pokazila oči. Vám, doufám, tak dalece neuškodí. Dostal jsem je kdysi od jedné své pacientky, egyptské princezny, která nám ráčila darovat jeden roček svého života. Vidíte, vzorek se opakuje na každém kousku. Legrační, co?“

„Ano, zvláštní,“ odpověděl Hans Castorp. „Ha, ha, ne, mně to ovšem nevadí. Můžeme to chápat též vážně a slavnostně – ale pak by to vlastně nepatřilo na kávový příbor.

V starověku si dávali prý podobné věci na rakev. Obscénnost a posvátnost se u nich do jisté míry ztotožňovaly.“

„No, co se týče princezny,“ řekl Behrens, „ta si, myslím, potrpěla spíše na to první. Mám kromě toho od ní ještě výtečné cigarety, to je něco báječného, vytahuji je na světlo jen za docela mimořádných příležitostí.“ Přinesl ze skříně pestrobarevnou krabici a nabídl jim z ní cigarety. Joachim srazil podpatky a s díky odmítl. Hans Castorp si vzal a jal se kouřit tu neobyčejně velikou a širokou cigaretu, ozdobenou zlatou sfingou, jež byla vskutku znamenitá.

„Pane dvorní rado, povězte nám laskavě ještě něco o kůži,“ prosil Hans. Uchopil opět podobiznu paní Chauchatové, opřel si ji o kolena a zvrácen do lenošky, s cigaretou v ústech si ji prohlížel. „Ne zrovna o tukové vrstvě, to už víme, z čeho se skládá. Ale o lidské kůži vůbec, kterou umíte tak skvěle malovat.“

„O kůži? Zajímáte se o fysiologii?“

„Velice! Ano, fysiologie mne odjakživa neobyčejně zajímala. Odjakživa jsem měl mnoho smyslu pro lidské tělo. Leckdy jsem se v duchu sama sebe ptal, neměl-li jsem být raději lékařem – myslím, že bych se k tomu v jistém smyslu dobře hodil. Vždyť kdo se zajímá o tělo, zajímá se též o chorobu – hlavně o – nemyslíte? Ostatně – to nic neznamená, mohl jsem být lecčíms. Mohl jsem být na příklad také knězem.“

„Ale jděte!“

„Ano, přechodně mě víckrát napadlo, tam že bych byl vlastně ve svém živlu.“

„Proč jste se tedy stal inženýrem?“

„Náhodou. Byly to více méně vnější okolnosti, které v tom nakonec rozhodly.“

„O kůži? Copak vám mám o tom vašem smyslovém povleku povědět? Víte, kůže je váš vnější mozek, rozumíte – ontogeneticky je zcela stejného původu jako aparát pro tak zvaná vyšší smyslová ústrojí tuhle nahoře ve vaší lebce: ústřední nervový systém – abyste věděl – je jen lehké přetvoření vnější kožní vrstvy a u nižších živočichů není ještě žádného rozdílu mezi ústředním a obvodovým, ti čichají a chutnají kůží, představte si, ti mají vůbec jen kožní smyslnost – to musí být docela pohodlné, když se do toho vmyslíte. Naproti tomu u tvorů tak vysoce diferencovaných jako vy a já omezuje se ctižádost kůže na lechtivost, je už jen orgánem ochranným a hlásným, avšak pekelně střežícím vše, co by tělu chtělo ublížit – dokonce před sebe vysílá hmatná ústrojí, totiž chlupy, tělové chloupky, které se skládají jen ze zrohovatělých kožních buněk a dají nám pocítit přiblížení ještě dřív, než kůže sama je dotčena. Mezi námi řečeno, je dokonce možné, že se ochranné a obranné poslání kůže nevztahuje jen na podráždění rázu tělesného… Víte, jak to přijde, že se začervenáte nebo zblednete?“ „Jenom nepřesně.“

„Inu, zcela přesně to upřímně řečeno ani my nevíme, alespoň ruměnec ze studu vysvětlit neumíme. Věc není dostatečně objasněna, neboť se nám až do dnešního dne nepodařilo zjistit rozšiřující svaly na cévách, ovládané vasomotorickými nervy. Jak to vlastně přijde, že kohoutovi zduří hřebínek – či které renomistické příklady by se tu ještě daly uvést – to je přímo tajemné, zejména proto, že při tom jde o složku psychickou. Předpokládáme spojení mezi kůrou velkého mozku a ústředím cévním v prodloužené míše. A při určitém podráždění, na příklad když se velmi stydíte, se toto spojení rozehraje, rozehrají se cévní nervy vedoucí do obličeje a potom se tamější krevní cévy roztáhnou a naplní, takže vám zrudne hlava jako krocanovi, celý navřete krví a nevidíte na oči. Oproti tomu v jiných případech zase – bůhví, co vás právě čeká, třeba něco nebezpečně krásného – cévy kůže se stáhnou, ta zbledne, zchladne a propadne se, a vy pak samou emocí vypadáte jako mrtvola, oči jako zsinalé jámy a bílý špičatý nos. Zato srdce z popudu sympatiku buší jako blázen.“

„Tak tím to je,“ řekl Hans Castorp.

„Asi tak. To jsou reakce, víte. Ale ježto všechny reakce a reflexy mají původně jakýsi účel, skoro se my fysiologové domníváme, že i tyto průvodní znaky psychických afektů jsou vlastně účelnými ochrannými prostředky, obrannými reflexy těla, jako je třeba husí kůže. Víte, jak vám naskočí husí kůže?“

„Také přesně ne.“

„To je totiž takové zařízení tukových žláz kůže, které vyměšují kožní maz, víte, takový matný, bílkovinu obsahující výměšek, ne zrovna chutný, ale udržující kůži vláčnou, aby se suchostí nenatrhla, nepopraskala a byla příjemná na dotek – to si ani neumíme představit, jaká by lidská kůže na omak bez cholesterolového mazu byla. Tyto mazové žlázy kožní mají svalové malé orgány, které mohou žlázy vzpřimovat, a když se to stane, je vám jako tomu mladíkovi, kterému princezna vylila vědro s mřenkami na hlavu, vaše kůže je najednou jako ostré struhadlo, a je-li podráždění příliš silné, vzpřímí se vlasové míšky – vlasy na hlavě i chloupky na těle se vám zježí jako dikobrazovi, který se brání, a můžete tvrdit, že víte, co je hrůza.“

„Oh, to jsem už leckdy poznal,“ prohlásil Hans Castorp. „Na mne hrůza jde snadno a za nejrozmanitějších příležitostí. Ale udivuje mě, že se žlázy vzpřimují za tak rozličných příležitostí. Když někdo přejede kamínkem po skle, naskočí člověku husí kůže, když slyší obzvlášť krásnou hudbu, také mu naskočí husí kůže, a když jsem byl konfirmován a u přijímání, pořád mi naskakovala husí kůže bez přestání, to šimrání a bodání ne a ne přestat. Je to přece jen podivné, čím vším se ty malé svaly rozehrají.“

„Ano,“ řekl Behrens, „podráždění je podráždění. O jeho obsah se tělo čerta stará. Mřenky nebo přijímání, tukové žlázy se prostě vzpřímí.“

„Pane dvorní rado,“ řekl Hans Castorp a díval se při tom na obraz na kolenou: „Ještě bych se rád k jedné věci vrátil. Před chvílí jste mluvil o vnitřních pochodech, o pohybu mízy a podobných věcech… Co je to? Velmi rád bych se o tom poučil, na příklad o pohybu mízy, kdybyste byl tak laskav, velice mne to zajímá…“

„To věřím,“ odpověděl Behrens. „Míza je nejjemnější, nejintimnější a nejkřehčí věc v celém tělesném provozu – máte o tom patrně nějaké neuvědomělé tušení, že se ptáte právě na ni. Mluví se pořád o krvi a jejích tajemstvích, říkají, že krev je zvláštní šťáva. Ale míza, to je teprve šťáva všech šťáv, tresť, víte, mléko krve, deliciosní kapalina – která ostatně po tučné stravě doopravdy vypadá jako mléko.“ A rozjařeně a mnohomluvně začal líčit, jak krev, tato šarlatově rudá, dýcháním a trávením vyráběná, plyny nasycená, struskami obtížená, tuková, bílkovinná, železitá, cukernatá a slaná polévka třicetistupňové teploty je tlačena srdeční pumpou do cév, udržuje v celém těle výměnu látek, živočišné teplo, slovem celý ten milý život v chodu – jak tato krev nepřiplouvá až přímo k buňkám, nýbrž jak tlak, pod kterým je, vypocuje skrze cévní stěny jakýsi extrakt, mléčnou šťávu, která vnikne všude a naplní jako cévní tekutina všechny skulinky, roztáhne a napne pružnou buničnou tkáň. To je napětí tkáně, turgor, a turgor zase způsobuje, že míza, když byla napřed buňky rozkošně ovlhčila, je zase vháněna do mízních cév – vasa lymphatica, a proudí zpět do krve – půl druhého litru je to denně. Popisoval soustavu trubic a ssavých míznic, mluvil o mízovodu hradním, který schraňuje mízu dolních končetin, břicha, prsou, jedné půlky hlavy a jedné paže, mluvil dále o jemných filtračních orgánech, těm se říká mízní žlázy; vyskytují se na různých místech v mízních cévách, jsou na krku, v podpaží, v ohbí loketním a kolenním a na podobných něžných a důvěrných místech těla. „Mohou se vyskytnout zduření,“ vysvětloval Behrens, „a od toho jsme vlastně vyšli – zduření mízních žláz, dejme tomu v podkolení a v kloubech ramenních, podobné nádory jako při vodnatelnosti, a to má vždycky svou příčinu, i když ne právě pěknou. Za určitých okolností je podezření na tuberkulosní ucpání cév víc než nasnadě.“

Hans Castorp mlčel. „Ano,“ řekl tiše po malé přestávce, „je tomu tak, měl jsem být lékařem. Hradní mízovod… míza dolních končetin… To mne úžasně zajímá. – Co je tělo!“ zvolal najednou prudce. „Co je maso! Co je lidské tělo! Z čeho se skládá! Povězte nám to dnes odpoledne, pane dvorní rado! Povězte nám to jednou provždy a přesně, ať to víme!“

„Z vody,“ odpověděl Behrens. „Také o organickou chemii se zajímáte? Lidské humanistické tělo se skládá valným dílem z vody, z ničeho lepšího ani horšího, nemusíte se vzrušovat. Suchá substance dělá pouhých pětadvacet procent a dvacet procent z toho je obyčejný vaječný bílek, proteinové látky, chcete-li, abych se vyjádřil trochu vznešeněji, k tomu vlastně už jen trochu tuku a soli, a to je konec konců všechno.“

„Ale vaječný bílek? Co to je?“

„Všelijaké elementární prvky. Uhlík, vodík, dusík, kyslík, síra. Někdy také fosfor. Projevujete rozsáhlou zvídavost. Některé bílkoviny jsou sloučeny s uhlohydráty, to znamená s hroznovým cukrem a škrobem. Ve stáří maso ztuhne, to je tím, že ve vazivu přibývá kollagenu, klihu, víte, nejdůležitější součásti kostí a chrupavek. Co vám mám ještě povědět? V svalovém plasmatu máte jistý druh bílkovin, myosinogen, který se – když nastane smrt – sráží v svalový fibrin a vytváří mrtvolnou ztuhlost.“

„A tak, mrtvolnou ztuhlost,“ podotkl vesele Hans Castorp. „Velmi dobře, velmi dobře. A potom přijde povšechná analysa, anatomie hrobu.“

„Inu ovšem. To jste ostatně pěkně řekl. Potom věc nabude dalekosáhlosti. Člověk se tak říkajíc rozteče. Jen si považte, tolik vody! Ostatní ingredience se bez života neudrží, hnilobou se rozloží v prvky jednoduší, v anorganické.“

„Hniloba, rozklad,“ řekl Hans Castorp, „to je přece spalování, slučování s kyslíkem, pokud vím“. „Velmi správně. Oxydace.“ „A život?“

„Také, hochu, také. Život je také hlavně jen spalování kyslíku buněčné bílkoviny, z toho pochází to krásné živočišné teplo, kterého má některý člověk až příliš. Ech, život je umírání, jaképak okrašlování – une destruction organique, jak pravil kdysi kterýsi Francouz v své vrozené francouzské lehkomyslnosti. Však taky podle toho páchne, ten náš život! Zdá-li se nám něčím jiným, svědčí to o podplaceném úsudku.“

„A když se člověk zajímá o život,“ pokračoval Hans Castorp, „zajímá se vlastně především o smrt. Či ne?“

„Inu, je v tom přece jen jakýsi rozdíl. Život je, když se při výměně hmoty uchovává forma.“

„K čemu uchovávat formu,“ namítl Hans Castorp.

„K čemu? No, poslyšte, to, co říkáte, není ale ani trochu humanistické.“

„Forma jsou cavyky.“

„Jste dnes rozhodně podnikavý. Přímo lehkomyslný. Jenže já teď odpadnu,“ prohlásil dvorní rada Behrens. „Stávám se melancholickým,“ dodal a položil si ohromnou ruku na oči. „Vidíte, tohle se mi stává. Popil jsem s vámi kávu, pochutnal jsem si, ale z ničeho nic to na mne padne a začnu být melancholický. Teď mě už, pánové, musíte omluvit! Bylo mi velikou ctí, neobyčejně jsem se pobavil…“

Bratranci vyskočili. Dělají prý si výčitky, že pana dvorního radu tak dlouho… Zdvořile a chlácholivě jim to vyvracel. Hans Castorp odnesl honem portrét paní Chauchatové do obývacího pokoje a pověsil jej opět na staré místo. Nevrátili se domů zahradou. Dvorní rada Behrens jim ukázal cestu budovou, doprovodiv je až ke skleněným spojovacím dveřím. Jeho býčí šíje jako by ještě více vystoupla v tomto podivném duševním stavu, který se ho náhle zmocnil; mžoural vyboulenýma očima, a jeho knírek, křivý následkem jednostranného vyhrnutí, vypadal žalostně.

Zatím co kráčeli chodbou po schodech, řekl Hans Castorp:

„Uznej, že to byl ode mne dobrý nápad.“

„Dojista to byla změna,“ odpověděl Joachim. „A vymluvili jste se při té příležitosti o všelijakých věcech až dost, to musím říci. Až mi to všechno chvílemi připadalo jako páté přes deváté. Je nejvyšší čas, abychom si před svačinou ještě alespoň na dvacet minut lehli. Tobě se možná zdá, že jsou to s mé strany jen cavyky, že na tom tak trvám – jsi dnes náramně podnikavý. Ale ty toho konec konců nemáš do té míry zapotřebí jako já.“

Bádání

Přišlo, co přijít musilo, o čem se Hansovi ještě před krátkým časem ani nesnilo, že to zde zažije; vpadla k nim zima, zdejší zima, kterou Joachim už znal, neboť ještě plně vládla, když on přijel, které se však trochu bál Hans Castorp, ač se na ni dokonale vyzbrojil. Joachim ho upokojoval.

„Nesmíš si to představovat tak příliš zle, zrovna arkticky. Zimu my zde ani tolik necítíme, protože je tu suchý vzduch a bezvětří. Když se dobře zabalíš, můžeš ležet až dlouho do noci na balkoně a nebude tě zábst. Víš, to je přelom temperatury nad hranicí mlh, ve vyšších polohách je tepleji, to se dříve nevědělo. Spíše je chladno, když prší. Ale teď máš kožišinový nánožník, a až bída přijde na kozáka, budou nám také aspoň trochu topit.“

O překvapení a násilnosti nemohlo ostatně být řeči, zima nastávala mírně, z počátku to nevypadalo o mnoho jinak než některé dny uprostřed parného léta. Pár dnů vál jižní vítr, slunce bodalo, údolí jako by se bylo zúžilo a zkrátilo, a střízlivé alpské kulisy na jeho konci ležely blízko. Potom vyvstaly mraky, tlačily se od Piz Michelu a Tinzenhornu k severovýchodu, údolí se zatemnělo. Silně se rozpršelo. Později se déšť začal špinit, byl bělavě šedý, přimíchal se do něho sníh a nakonec padal už jen sníh, dolina byla plná metelice, a protože chumelilo hodně dlouho a teplota mezitím také značně poklesla, sníh se docela nerozpouštěl, byl mokrý, ale zůstával ležet, dolina měla tenounké, vlhké, chatrné bílé roucho, od kterého se po obou stranách černě odrážely drsné jehličnaté stráně; roury v jídelně se ovlažily. To bylo začátkem listopadu, na Dušičky, a nebylo to nic nového. Takové to bylo už v srpnu a hosté si už dávno odvykli pokládat sníh za výsadu zimy. Měli sníh před očima stále, za každého počasí a v každé době, pořád viděli sníh, byť jen z dálky, v každém čase se zbytky a stopy sněhu třpytily v rozsedlinách a průrvách rhaetského hřebenu skal, který zdánlivě uzavíral vchod do údolí, a také nejvzdálenější horští velikáni od jihu zdravili sem vždycky sněhem. Obojí trvalo, metelice i pokles teploty. Světlešedá obloha visela nizoučko nad údolím, rozpouštěla se ve vločky, které nepřetržitě padaly, bezhlasně, vytrvale padaly, s přehnanou, trochu znepokojující vydatností, a od hodiny k hodině se vůčihledě ochlazovalo. Nastalo ráno, kdy měl Hans Castorp v pokoji sedm stupňů, a příštího dne jich bylo už jen pět. To byl mráz; držel se v mezích, ale držel se. Předtím mrzlo v noci, nyní mrzlo také přes den, od rána do večera, a přitom nepřestávalo sněžit, sněžilo s krátkými přestávkami celý čtvrtý, pátý, sedmý den. Nahromadily se spousty sněhu, sníh se stal skoro obtíží. Na služební cestě od sanatoria k lavičce u potůčku a také dolů do údolí proházeli cesty; byly však úzké, vyhnout se na nich nedalo, lidé byli při setkání nuceni ustupovat stranou do sněhových závějí a zapadali do nich po kolena. Kamenný válec na odstraňování sněhu, tažený koněm, kterého vedl jeden muž za ohlávku, valil se po celý den ulicemi v Lázních a žlutě natřená sáňková tramvaj, podobná starofrancouzským poštovským vozům, mající vpředu sněhový pluh, který sněhové spousty odhazoval stranou, jezdila mezi lázeňskou čtvrtí a severní částí osady, zvanou „ves“. Svět, ten těsný, vysoký, odlehlý svět „těch nahoře“ byl teď hustě zachumlaný v kožichu a obalený, nebylo kůlu ani pilíře, který by neměl bílou čepici, schody vedoucí k berghofskému portálu zmizely, proměnily se v šikmou rovinu, těžké podušky žertovných tvarů tížily všechny větve borovic, chvílemi se některá sesmekla, rozprášila a rozplynula mezi kmeny stromů – jako mrak a bílá mlha. Zasněženo leželo horstvo vůkol, kostrbaté v nižších polohách, různotvaré vrcholy nad hranicí stromů měkce přikryté. Bylo tma, slunce tkvělo jako pouhá bledá záře za závoji. Ale sníh vydával nepřímé, mírné světlo, mléčný jas, který velmi dobře slušel krajině i lidem, i když nosy pod bílými nebo barevnými vlněnými čapkami měly hejla.

V jídelně u sedmi stolů se hovor točil kolem příchodu zimy, této slavné roční doby zdejšího kraje. Vypravovalo se, že přijelo mnoho turistů a sportovců a usídlilo se v hotelích ve „vsi“ i v Lázních. Výška napadlého sněhu odhadovala se na šedesát centimetrů, jeho stav prohlašovali za ideální pro lyžaření. Pracuje prý se horlivě o bobové dráze na severozápadním úbočí, která povede se Schatzalpy dolů do údolí, v nejbližších dnech už by ji mohli otevřít, jestliže v tom föhn neudělá čáru přes rozpočet. Pacienti se těšili na čilý ruch zdravých hostí z nížiny, který se tu opět rozvine, na sportovní slavnosti a závody, jichž se hodlali nemocní účastnit navzdory zákazu, tím, že se vyhnou ležené a utečou. Prý je zase něco nového, slyšel Hans Castorp, vynalezli to na severu, skikjöring; jsou to závody, při nichž účastníci stojí na lyžích a dají se táhnout koněm. K téhle podívané pacienti utečou. Také o vánocích byla zmínka.

O vánocích! Ne, na ně ještě Hans Castorp nepomyslil. Ono se lehce řekne i napíše, že musí na základě lékařského nálezu strávit s Joachimem zimu zde nahoře. Tím však se zároveň rozumělo, jak se nyní ukázalo, že tu bude i přes vánoce, a toho se jeho mysl nesporně ulekla, už proto, ale nejen zcela proto, že až dosud nikdy vánoce neprožil jinde než doma, v lůně rodiny. Inu, spánembohem, co se dá dělat! Není už dítě, Joachim si z toho, jak se zdá, také nic nedělá, vypořádal se s tím bez fňukání. A jak všelijak a za jakých okolností se leckde ve světě slaví vánoce!

Nicméně mu připadalo unáhlené, že se ještě před první adventní nedělí mluví o vánocích. Vždyť do vánoc je ještě plných šest neděl. Hosté v jídelně je spolkli a přeskočili – což byl vnitřní postup, jejž se už i Hans Castorp na vlastní pěst naučil chápat, i když nebyl zvyklý počínat si při tom tak směle jako jeho déle usedlí životní druhové. Takové etapy v ročním běhu, jako vánoční svátky, připadaly jim jen jako opěrné body a tělocvičné nářadí, na nichž hbitě přeskakovali prázdná mezidobí. Všichni měli horečku, zvýšenou výměnu látek, jejich tělesný život byl zhuštěn, zrychlen – snad to nakonec souviselo i s tím, že tak rychle a v takových spoustách proháněli čas. Hans Castorp by se nebyl pranic divil, kdyby byli pokládali vánoce už za odbyté a mluvili hned o Novém roce a masopustě. Ale tak lehkovážní a neukáznění pacienti v berghofské jídelně přece jen nebyli. U vánoc se zastavili, vánoce dávaly příležitost k starostem a lámání hlavy. Radili se o společném dárku, který podle zavedeného ústavního zvyku odevzdají na Štědrý večer šéfovi, dvornímu radovi Behrensovi, a na který se uspořádala všeobecná sbírka. Loňského roku dostal Behrens cestovní kufr, jak vypravovali ti, kdož tu byli už přes rok. Tentokráte se pomýšlelo na nový operační stůl, malířský podstavec, vycházkový kožich, houpací židli, naslouchátko ze slonoviny nebo zasazené do něčeho jiného, a Settembrini, byv dotázán, doporučoval, aby se mu darovalo velké, lexikografické dílo, které se právě připravuje, „Sociologie utrpení“; ale souhlasil s ním pouze jeden knihkupec, který seděl od nedávna u stolu Kleefeldové. K dohodě zatím ještě nedospěli. Dorozumění s ruskými hosty naráželo na potíže. Sbírka se rozdvojila. Moskvané prohlásili, že koupí Behrensovi dar na vlastní pěst. Paní Stöhrová jevila po několik dnů značný neklid pro částku deseti franků, které při vybírání lehkomyslně zaplatila za paní Iltisovou, která jí je „zapomněla“ vrátit. „Zapomněla“ – přízvuk a důraz, který paní Stöhrová na toto slovo vkládala, byl bohatě odstupňovaný a tak vypočítaný, aby prozrazoval hlubokou nedůvěru v zapomnětlivost, která prý vzdorovala veškerým narážkám a jemným pobídkám paměti, kterými paní Stöhrová dle vlastního ujišťování nikterak nešetřila. Několikrát prohlásila, že dlužnou částku oželela a že ji Iltisové daruje. „Nu dobrá, zaplatila jsem tedy za sebe i za ni,“ říkala; „má hanba to není!“ Konečně přišla na jisté východisko, s nímž se k všeobecné veselosti vytasila před celým stolem: dala si těch deset franků „v kanceláři“ vyplatit a převedla je na účet Iltisové. Tím byla liknavá dlužnice obelstěna a alespoň tato věc vyřízena.

Přestalo sněžit. Nebe se částečně otevřelo; šedomodré mraky se rozdělily, ponechávajíce cestu slunečním zásahům, které zbarvily krajinu modravě. Potom se vyjasnilo úplně. Panoval jasný mráz, čirá, zabezpečená zimní nádhera – uprostřed listopadu – a panorama za oblouky balkónových loggií, napudrované lesy, měkce vystlané rokliny, bílé, slunné údolí pod modrou zářivou oblohou byly nádherné. A což teprve večer, když vyšel měsíc, skoro docela kulatý, svět se začaroval a byl překrásný. Daleko široko se všecko diamantově třpytilo, křišťálově mihotalo. Lesy byly velmi bílé a velmi černé. Nebeské krajiny, od měsíce vzdálené, se tměly, protkané hvězdami. Ostré, přesné, intensivní stíny, na pohled skutečnější a významnější než věci samy, padaly se stavení, stromů a telegrafních tyčí na jiskřící plochu. Několik málo hodin po západu slunce bývalo šest až osm stupňů mrazu. Svět se zdál zaklet v ledovou čistotu, jeho přirozená nečistota byla přikryta a ustrnula snem fantastického kouzla smrti.

Hans Castorp pobýval dlouho do noci v své balkónové loggii nad zakletým zimním údolím, mnohem déle než Joachim, který odcházel v deset hodin nebo o něco později. Své znamenité lehátko s třídílnou poduškou a záhlavníkem měl přisunuté těsně k dřevěnému zábradlí, na němž se po celé délce rozprostíral sněhový polštář; vedle, na bílém stolku, svítila elektrická lampička a u ní, blízko haldy knih, stála sklenice plnotučného mléka, večerního mléka, které se všem obyvatelům Berghofu ještě v devět hodin nosilo do pokoje a do něhož si Hans přiléval malou sklenku koňaku, aby je mohl pít. Uvedl v činnost všechny možné ochranné prostředky proti zimě, hotový aparát. Až nad prsa vězel v kožišinovém zapínacím nánožníku, který si zavčas koupil v jednotkovém obchodě v Lázních. Přes něj se zabalil podle panujícího ritu do obou přikrývek z velbloudí srsti. Přes zimní oblek měl krátkou kožišinovou bundu, na hlavě vlněnou čepici, na nohou plstěné boty, na rukou tlusté, teplé podšité rukavice, které ovšem nezabránily tomu, aby mu prsty neztuhly.

Jistě to bylo i kouzlo zimní noci, které ho tak dlouho do půlnoci i přes půlnoc (když manželé od horšího ruského stolu už dávno opustili sousední loggii) zdržovalo na balkoně, zejména když se v ně skoro až do jedenácti hodin vpřádala hudba zaznívající sem zblízka i z daleka z údolí – hlavně však ho tam zdržovaly současně lenost i vznícenost, spojeny jedna s druhou: lenost a únava těla hrozící se pohybu a zaměstnaná rozjařenost ducha, který se nad jistými novými poutavými studiemi, do nichž se mladý muž pustil, nechtěl ukrotit. Toto počasí mu dodávalo, mráz jeho organismus namáhal a stravoval. Jedl mnoho, využíval přebohatých berghofských tabulí, při nichž po obložených biftecích následovaly pečené husy, s onou mimořádnou chutí, jež zde byla na denním pořádku, a v zimě, jak se ukázalo, ještě více než v létě. Přitom se mu chtělo pořád spát, často usínal za bílého dne i za jasných měsíčných večerů nad knihami, jež se kolem něho povalovaly a které ještě blíže označíme, a teprve po několika minutách bezvědomí pokračoval v svém bádání. Živý hovor – a Hans jevil tady víc než kdysi v nížině sklon rychle, nepokrytě, ba směle mluvit, – tedy živý hovor s Joachimem za služební procházky ve sněhu ho velmi vyčerpával; dostával závrať, chvěl se, zmocňovala se ho tupá omráčenost, zmámenost; hlava mu hořela. Od té doby, co nastala zima, jeho křivka stoupala, a dvorní rada Behrens prohodil cosi o injekcích, kterých používá při tvrdošíjně zvýšené teplotě a kterým se dvě třetiny hostů, mezi nimi také Joachim, pravidelně podrobovali. Ale Hans Castorp byl přesvědčen, že s touto zvýšenou tepelnou výrobou jeho těla jistě nějak souvisí ono duševní vzrušení a čilost, které ho udržovaly až hluboko do jiskřící mrazivé noci na lehátku. Došel k tomu vysvětlení z četby, která ho upoutala.

V lehárnách i na soukromých balkonech mezinárodního sanatoria Berghofu se hodně čtlo – hlavně začátečníci a krátkodobí pacienti; ti, kdož tu byli už mnoho měsíců, či dokonce let, se už dávno naučili zabíjet čas i bez rozptylování a zaměstnávání a házet jej za hlavu s vnitřní virtuositou, ba prohlašovali to za nemotorné břídilství, když se někdo upínal ke knize. Pro všechny případy stačí, máš-li knihu na klíně nebo vedle na stolku, tím se cítíš dostatečně zaopatřen. Ústavní knihovna, polyglotní a bohatá na obrazová díla, rozšířený to zbytek zábavného zařízení zubolékařské čekárny, byla k volnému použití. Vyměňovaly se romány z“ výpůjční knihovny ze „vsi“. Tu a tam se vynořila nějaká kniha, spisek, o který se hosté rvali, a po kterém natahovali jen s vy lhanou lhostejností ruce i ti, kteří už dávno nečtli. V době, o které mluvíme, kolovala z ruky do ruky špatně tištěná brožurka, kterou tam uvedl pan Albin a která měla název „Umění sváděti“. Knížka byla doslovně přeložena z francouzštiny, dokonce i syntax cizího jazyka byla v převodu zachována, čímž nabyl přednes sebevědomí a hodně lechtivé elegance, a rozvinovala filosofii tělesné lásky a rozkoše v duchu světácky-poživačného pohanství. Paní Stöhrová ji brzy přečetla a shledala, že je „úchvatná“. Paní Magnusová, táž, která ztrácela bílkoviny, s ní nepokrytě souhlasila. Její muž, sládek, tvrdil, že z této četby pro svou osobu leccos vyzískal, litoval však, že paní Magnusová knihu četla, protože podobná četba prý ženy „zhýčkává“ a probouzí v nich neskromné pojmy. Tento výrok ovšem touhu po knize nemálo posílil. Mezi dvěma dámami z dolní lehárny, pobývajícími v sanatoriu teprve od října, paní Redischovou, chotí polského průmyslníka, a jistou vdovou, paní Hessenfeldovou z Berlína, z nichž každá tvrdila, že se přihlásila o knihu dřív než druhá, došlo po obědě k trapnému a vlastně násilnému výstupu, který Hans Castorp vyslechl s balkonu a který končil hysterickým křečovitým křikem jedné z dam – mohla to být Redischová, ale možná také Hessenfeldová – a odvedením dotyčné do jejího pokoje. Mládež se traktátu zmocnila dřív než zralejší ročníky. Jednak studovali spisek po večeři společně v různých pokojích, a v jídelně zahlédl Hans Castorp, jak mladík s nehtem podává brožurku jedné nové pacientce, jen lehce choré, mladé Františce Oberdankové – plavovlasému děvčátku, domácky vychovanému, které sem matka nedávno přivezla.

Snad byly výjimky, možná že bylo mezi hosty několik pacientů, kteří hodiny služebního odpočinku vyplňovali nějakým vážným duševním zaměstnáním, nějakým užitečným studiem, byť jen proto, aby si tím zachovali spojitost s životem nížiny a dodali času trochu závažné tíhy a hloubky, aby nebyl jen pouhým časem a ničím víc. Možná že byl kromě pana Settembriniho, usilujícího vykořenit utrpení, a čestného Joachima, studujícího ruskou mluvnici, v sanatoriu ještě ten či onen, který si počínal jako ti dva, a třebas to nebyl ani nikdo z usedlíků ve společné jídelně – což bylo opravdu velmi málo pravděpodobné – jako spíše někdo z ležících nebo moribundů – Hans Castorp byl náchylný tomu věřit. Pokud jde o Hanse, dal si kdysi – protože mu Ocean Steamships už neměly co říci – zároveň se zimním šatstvem a prádlem poslat z domova pár knih, týkajících se jeho oboru inženýrsko-vědeckého a loďařského. Tyto svazky ležely však zanedbány ve prospěch jiných, z oboru a odvětví zcela odlišného, pro jichž obsah se mladý Hans Castorp nadchl. Byly to různojazyčné knihy o anatomii a fysiologii a nauce o životě, německé, francouzské, anglické, a poslal mu je jednoho krásného dne knihkupec z Lázní proto, že si je u něho objednal, a to na vlastní pěst, potají, jednou na procházce, na které byl sám bez Joachima, jenž byl právě objednán na injekci nebo k zvážení. Joachim byl velmi překvapen, když ty knihy u Hanse spatřil. Byly drahé, jako vědecké knihy bývají; ceny byly ještě poznamenány na vnitřní straně desek a na obálkách. Joachim se zeptal, proč si je Hans Castorp – když už si je chce přečíst – nevypůjčí od dvorního rady, který má jistě dobrý výběr literatury tohoto druhu. Hans Castorp však namítl, že je sám chce mít, kniha prý se zcela jinak čte, když člověku patří; mimo to si prý rád některá místa tužkou zatrhuje a dělá poznámky. Po celé hodiny slyšel Joachim šustění listů, které Hans perořízkem rozřezával.

Svazky byly těžké, nepříručné; Hans Castorp si je vleže opíral spodním okrajem o prsa, o žaludek. Tlačilo ho to, ale snesl to; s ústy pootevřenými sledoval očima od shora dolů učené stránky, osvětlované takřka zbytečně červeným světlem zastřené lampy, ježto by se v nejhorším případě bylo dalo číst jen v tom silném měsíčním světle, – schyloval hlavu při sledování řádků, až mu konečně brada ležela až na prsou; a v této poloze setrval na konci stránky chvíli v zamyšlení, v dřímotě nebo v polodřímotě, než zase zdvihl obličej k další stránce. Bádal zhluboka, četl, zatím co měsíc odměřeně kráčel svou cestou křišťálovým, třpytícím se horským údolím, o organisované hmotě, o vlastnostech protoplasmy, této citlivé substance, uchovávající mezi výstavbou a rozkladem své kolísavé bytí, a o jejím utváření se z počátečních, avšak ustavičně přítomných základních forem, četl s naléhavým zájmem o životě a jeho posvátně nečistém tajemství.

Co je život? Neví se to. Život je si vědom sám sebe, jak by ne, je-li životem, musí si být sám sebe vědom, avšak co vlastně je, neví. Je nepochybné, že se vědomí jako citlivost vyskytovala do jisté míry už na nejnižším, nejnevyvinutějším stupni bytí. Je nemožné spojovat první vznik vědomých pochodů s některým bodem jeho všeobecného nebo individuálního dění, činit snad vědomí závislé na existenci nervové soustavy. Nejnižší živočišné formy neměly žádného nervového systému, neřku-li že by měly velký mozek, a přece se nikdo neopováží upírat jim schopnost cítit podráždění. Kromě toho lze život otupit, život sám, nejen zvláštní orgány citlivosti, které snad vytváří, nejen nervy. Lze přechodně odstranit dráždivost každé životem nadané látky v říši rostlinné, stejně jako v říši živočišné, lze narkotisovat chloroformem, chloralhydrátem nebo morfiem vejce i sémě. Vědomí sama sebe je tedy funkcí hmoty k životu uspořádané, a při vystupňovaném zesílení obrátí se funkce proti vlastnímu nositeli, stává se úsilím po vybádání a vysvětlení zjevu, který představuje, nadějně-beznadějným úsilím života po sebepoznání, zahloubáváním se přírody v sebe samu, zahloubáváním nakonec marným, ježto příroda se nemůže změnit v poznání, život nemůže vyposlouchat sám sebe až do konce.

Co je život? To nikdo neví. Nikdo nezná onen přirozený bod, v němž se život zažehl a vytryskl. Počínajíc tímto bodem není v rozsahu života nic nezprostředkovaného anebo špatně zprostředkovaného. Ale život sám, jak se zdá, je bezprostřední. Lze-li o něm něco říci, je to tohle: jeho výstavba musí být tak nesmírně vyspělá, že se žádná jí podobná v neživém světě ani zdaleka nevyskytuje. Odstup mezi panožkovitou amoebou a obratlovcem je nepatrný a nepodstatný ve srovnání s rozdílem, jaký je mezi nejjednodušším úkazem života a onou přírodou, která si ani nezaslouží názvu mrtvá, ježto je neorganická. Neboť smrt je jen logický zápor života; mezi životem a neživou přírodou zeje však propast, kterou se bádáním marně snažili překlenout. Namáhali se ji uzavřít theoriemi, které pohltila, aniž se co do hloubky nebo šířky sebeméně zmenšila. Aby našli spojovací článek, snížili se k tomu, že protismyslně uznali nestrukturní životní hmotu, neorganisované organismy, které se v bílkovinném roztoku samy od sebe shlukly jako krystaly v matečném louhu – zatím co přece organická odlišenost zůstávala zároveň první výhradou a projevem veškerého života, a zatím co nebylo jediného živoucího tvora, který by za své bytí neděkoval zplození rodiči. Jásot, s kterým lovili z nejhlubších hlubin moře prahlen, skončil zahanbením. Ukázalo se, že považovali sádrové usazeniny za protoplasmu. Aby se však nemusili zastavit před zázrakem – neboť život, který by byl vybudován z týchž látek a rozpadal by se do týchž látek jako neorganická příroda, by byl, jsa bezprostřední, zázrakem – byli přece jen nuceni věřit na prazplození, to jest na vznik organického z neorganického, což je mimochodem rovněž zázrak. Tak se pokračovalo ve vymýšlení mezistupňů a přechodů, předpokládalo se, že existují organismy mnohem nižší, než jsou všechny dosud známé, které však se své strany mají za předchůdce ještě prapůvodnější pokusy života přírody, probie, které nikdy nikdo nespatří, protože jsou svou velikostí daleko pod jakoukoliv velikostí mikroskopickou, a před jejichž předpokládaným vznikem musilo dojít k synthese bílkovinných sloučenin…

Co je tedy život? Teplo, tepelný výplod formu uchovávající pomíjivosti, horečka hmoty, provázející proces nepřetržitého rozkladu a znovuvybudovávání nezadržitelně spletitých, nezadržitelně umně vybudovaných bílkovinných molekul. Je to jsoucno čehosi, co vlastně nemůže existovat, a co v tomto zkříženém horečnatém procesu rozkladu a obnovy v slastně-bolestně-přesné tísni na bodu bytí pouze balancuje. Není hmotný a není to duch. Je to něco mezi tím, jev nesený hmotou, jako duha na vodopádu, jako plamen. Ale třebaže nehmotný, je smyslný až k rozkoši a hnusu, je to nestoudnost hmoty, jež se stala nedůtklivě dráždivou, je to necudná forma bytí. Je to skrytě-citlivé klíčení v cudném chladu vesmíru, chlípně-pokradmá nečistota nasávání a vyměšování potravy, exkretorické dechnutí kyseliny uhličité a jiných špatných látek skrytého původu a rázu. Je to bujení, přemírou vyrovnávání vlastní nestálosti umožněné a do vrozených utvářecích zákonů zakleté bujení, seberozvíjení a utváření čehosi z vody, bílku, soli a tuků naduřelého, co se nazývá masem a co se stalo tvarem, vznešeným obrazem, krásou, a co je přitom zároveň představou smyslnosti a žádostivosti. Tento tvar a krása nejsou totiž neseny duchem, jak tomu je v básnických a hudebních dílech, ani žádnou neutrální, duchem pozřenou, ducha nevinným způsobem se smyslující látkou, jako je tvar a krása soch. Jsou naopak neseny a vytvářeny substancí, procitnuvší, neznámo jak, k rozkoši, samotnou organickou, hnilobně hnijící hmotou, páchnoucím masem…

Mladému Hansu Castorpovi, hovícímu si nad jiskřícím údolím ve vlastním teple, jejž si jeho tělo nastřádalo z kožichu a vlny, zjevil se v mrazivé noci, osvětlené září mrtvé hvězdy, obraz života. Vznášel se před ním někde v prostoru, vzdálený, a přece na dosah smyslů, tělo, mdle bílé, vydechující vůni, vypařující se, lepkavé, jeho kůže v celé své přirozené poskvrněnosti, porušená skvrnkami, papilami, nažloutlostí, trhlinami a zrnitě-šupinatými místy, povlečenými něžnými proudy a víry zakrnělého chmýří. Hovělo si, oddělené od chladu neoživeného světa, v oblasti vlastní páry, nedbale, s hlavou ověnčenou čímsi chladným, rohovým, pigmentovým – byl to výplod jeho kůže – s rukama zkříženýma za šíjí a hledělo pozorovateli vstříc zpod spuštěných víček, očima, jimž změna v utváření kůže na víčkách dodávala šikmého vzhledu, s ústy pootevřenými a s maličko ohrnutými rty, opírajíc se o jednu nohu, takže kyčelní kost nesoucí tíhu silně ve svém mase vystoupla, kdežto lehce skrčené koleno nenapjaté nohy, stojící na špičce, tulilo se k vnitřní straně nohy zatížené. Tak tam stálo, usměvavé, poodvrácené, hovíc si ve vlastním půvabu, svítivé lokty napřažené před sebe, v dvojité symetrii stavby údů, svých tělesných znaků. Ostře páchnoucí tmě podpaždí odpovídala v tajemném trojúhelníku noc klína, tak jako očím červený epithelový otvor úst a rudým květům ňader kolmo protáhlý pupek, Z podnětu ústředního orgánu a motorických nervů, vycházejících z míchy, se břicho a hrudník pohnuly, pleuroperitoneální dutina se nadmula, stáhla, dech, sloučivší napřed v plicních sklípcích svůj kyslík s hemoglobinem krve k vnitřnímu dýchání, vyhrnul se z úst, zahřátý, sliznicemi ovlhčený, vyměšovacími látkami prosycený. Hans Castorp věděl, že toto živoucí tělo v tajemné úměrnosti svých údů, krví živených, nervy, žilami, tepnami, vlásečníkovými filtry prostoupených, mízou prosáklých, se svým vnitřním lešením rourových, tučným morkem naplněných kostí, lopatek, obratlů a nártových kostí, které z prapůvodní oporové substance, rosolovité tkáně, pomocí vápenných solí a klihovatiny zpevnily, aby je mohly nést, se svými pouzdry a kluzce promazanými dutinami, vazy a chrupavkami kloubů, se svými svaly, jichž je přes dvě stě, se svými ústředními orgánovými útvary sloužícími výživě, dýchání, vysílání podnětů a přijímajícími podráždění, se svými ochrannými blanami, serosními dutinami, hojně odměšujícími žlázami, s celým svým rourovím a sloupovím své spletité, tělesnými otvory do vnější přírody vyúsťující vnitřní plochy – že toto „já“ je životní jednotkou vysokého řádu, zdaleka už ne toho druhu jako ony jednoduché bytosti, které dýchají, živí se, ba i myslí celým povrchem těla, nýbrž naopak, vybudované z myriad takovýchto malých organisací, které vzešly původně z jedné jediné, postupem času se neustálým dělením zmnožovaly, spolčovaly, spořádávaly k různým služebním postavením, vytvářely se na vlastní pěst, tvoříce formy, jež byly podmínkou a výsledkem jejich růstu.

Tělo, které se před ním vznášelo, tento jedinec a životní „já“, bylo tedy nesmírným množstvím dýchajících a živících se jedinců, které organickým vřazením a utvářením sebe pro zvláštní účel pozbyly tak značnou měrou svého vlastního bytí a „jáství“, své svobody a životní bezprostřednosti a staly se do té míry elementy anatomickými, že se funkce některých omezovala pouze na drážditelnost vůči světlu, zvuku, doteku, teplu, kdežto jiné zase dovedly už jen měnit svůj tvar smršťováním nebo vytvářet zažívací odměšky, další se jednostranně vyvinuly jen k ochraně, opoře, pohánění šťáv nebo rozplozování a byly zdatné pouze k tomu. Vyskytla se uvolnění této organické plurality, sloučené ve vysoké „já“, případy, kdy ten obrovský počet podjedinců se jen příliš snadně a problematicky slučoval ve vyšší životní jednotku. Bádající Hans hloubal o zjevu buněčných kolonií, zvídal o poloorganismech, řasách, jejichž jednotlivé buňky, zahaleny jen do jakéhosi rosolnatého pouzdra, jsou často položeny jedna daleko od druhé, a třebaže jsou útvary mnohobuněčnými, nedovedly by říci, kdyby byly dotázány, chtějí-li být hodnoceny jako sídliště jednobuněčných jedinců nebo jako bytosti jednotkové, a kolísaly by ve své výpovědi mezi „já“ a „my“. Zde vykazovala příroda jakýsi střední stav mezi vysoce sociálním sdružením nesčetných elementárních jedinců pro tkáně a orgány nadřazeného „já“ a mezi volnou, jednotlivou existencí těchto jednoduchostí; mnohobuněčný organismus byl jen formou zjevu cyklického procesu, v němž se odehrával život, který byl věčným koloběhem od plození k plození. Oplozovací akt, pohlavní splynutí dvou buněčných těl stálo na počátku výstavby každého možného jedince, jako stálo na počátku každé řady pokolení elementárních tvorů jednotlivě žijících a opět samo k sobě vedlo. Neboť tento akt trval po mnoho pokolení, která jej k svému rozmnožování, jež se uskutečňovalo neustálým dělením, nepotřebovala, až nastal okamžik, kdy nepohlavně vzniklí potomci se opět cítili puzeni obnovit kopulační akt, čímž se kruh uzavřel. Byl tedy mnohotvárný stát života, vzniklý ze splynutí jader dvou mateřských buněk, vlastně soužitím četných, nepohlavně vzniklých pokolení buněčných jedinců; jeho vzrůst byl současně jejich rozmnožováním, a kruh plození se uzavřel, když se v něm vyvinuly pohlavní buňky, jakožto útvary sloužící zvláštnímu rozmnožování, a našly cestu k vzájemnému, život nově podněcujícímu smíšení.

Se svazkem embryologie opřeným o srdeční jamku sledoval náš mladý dobrodruh vývoj organismu od okamžiku, kdy tělísko chámové, jedno z mnohých, a to první, jsouc poháněno bičíkovitými pohyby zadní části svého těla, narazilo hrotem hlavičky do rosolovitého obalu vajíčka a zavrtalo se do pahrbku početí, který mu protoplasma vaječné kůry vyklenula vstříc. Není šaškovitosti, ve které by si příroda v průběhu tohoto děje nelibovala. Byli živočichové, u nichž sameček cizopasil ve střevě samičky. U jiných rameno ploditele sáhlo jícnem do vnitřností roditelky, aby tam uložilo svá semínka, načež bylo rameno ukousnuto a vyplivnuto a uprchlo na prstech ven z jejího těla k ošálení vědy, která je dlouho ve svých řecko-latinských názvech prohlašovala za samostatného tvora. Hans Castorp slyšel v duchu hádku učené školy ovistů a animalkulistů, z nichž jedni tvrdili, že vajíčko samo o sobě je dokonalou malou žábou, psem nebo člověkem a semínko pouhým podněcovatelem jeho růstu, kdežto druzí v tělísku chámovém, jež prý má hlavu, paže a dolní končetiny, spatřovali předobrazeného živého tvora, kterému vajíčko slouží za pouhou výživnou půdu, – až se pak shodli na tom, že přičtli jak vajíčku, tak i chámovému tělísku, které vzniklo z rozplozovacích, původně nerozeznatelných buněk, stejnou záslužnost. Viděl jednobuněčný organismus oplodněného vajíčka, jenž se chystal přeměnit v organismus mnohobuněčný tím, že se rýhoval a dělil, viděl, jak se buněčná těla seskupovala v slizniční lamely, jak se zárodkový měchýřek vchlipuje, tvoří pohárek a dutinu, která začala přijímat potravu a trávit. To byla střevní larva, praživočich, gastrula, základní tvar všeho živočišného života, základní tvar krásy, utvořené z masa. Ukázalo se, že obě její epithelové vrstvy, zevní i vnitřní, list kožní a list střevních žlaz jsou primitivní orgány, z nichž se tvořily vchlipováním a vychlipováním žlázy, tkáně, smyslová ústrojí a další tělo. Pruh zevního listu zárodkového se ztlušťoval, zradil se v brázdu, uzavřel se v nervovou trubici a stal se páteří, mozkem. A dál viděl Hans, jak se zárodkový sliz zpevnil ve vláknitou vazbu a chrupavku, zatím co rosolovité buňky vyráběly místo mucinu klihovou substanci, viděl, jak na některých místech vazivové buňky počaly z obtékajících je šťáv vázat vápenaté soli a tuky, a jak se z nich stávaly kosti. Embryo člověka, ničím se nelišící od zárodku vepře, s ocáskem, s ohromnou břišní stopkou a s pahýlovitě nestvůrnými končetinami, s larvou obličeje přikloněnou k nadmutému břichu, krčilo se v sebe schoulené, a jeho vznik jevil se vědě, jejíž představa pravdy byla chmurná a nelichotivá, jako běžné opakování zoologické nauky o vývoji rodů. Jeden čas mělo žábry jako rejnok. Bylo dovoleno, ba nutno soudit z období vývoje, kterými musil procházet, na málo humanistický pohled, jaký asi skýtal hotový člověk v pravěku. Jeho kůže byla opatřena škubajícími svaly na obranu proti hmyzu a hrubou srstí, čichová sliznice byla mohutně roztáhlá, odstávající, pohyblivé, mimiky živě se zúčastňující uši zachycovaly zvuky obratněji než naše dnešní. Tenkrát měl člověk oči, kryté ještě třetím, mrkajícím víčkem, zasazeny s obou stran hlavy, s výjimkou třetího oka, jehož zbytek zakrněl v šišinku a které střežilo horní sféry vzduchové. Tento člověk měl mimo to velmi dlouhou střevní trubici, mnoho třenovních zubů a mnoho zvukových váčků v hrtanu, aby mohl řvát, a své mužské pohlavní žlázy nosil uvnitř v dutině břišní.

Před zrakem našeho badatele stahovala anatomie s lidských údů kůži. Preparovala je, ukazovala mu jeho povrchní a jeho hluboké zádové svaly, šlachy i vazy: svaly stehna, nohy a zejména svaly paží, nadloktí i předloktí, učila ho latinským názvům, kterými je lékařská věda, tento odstín humanistického ducha, vznešeně a dvorně označovala a rozlišovala, a dovolila mu prodrat se až ke kostře, jejíž uspořádání mu poskytovalo nová hlediska, s nichž se dalo usuzovat na jednotnost všeho lidského a na spojitost všech nauk. Neboť zde Hans nalézal tu nejpodivnější podobnost se svým původním – lépe řečeno – dřívějším povoláním, vědeckou hodností, s kterou se kdysi při příchodu do těchto krajin představil různým osobám (panu doktoru Krokowskému, panu Settembrinimu). Aby se něčemu vyučil – lhostejno čemu – studoval kdysi na vysokých školách leccos ze statiky, pružnou oporu, zatížení, konstrukci, jakož i výhodné hospodaření s mechanickým materiálem. Bylo by dětinské domnívat se, že by bylo možno aplikovat inženýrské vědy a pravidla mechaniky na organickou přírodu. Stejně tak nebylo možno říci, že by byly z organické přírody odvozeny. Prostě se v ní opakovaly a potvrzovaly. Ve stavbě dlouhých rourových kostí vládl týž princip jako v dutém válci tou měrou, že se s přesným minimem solidní hmoty nárokům statiky zcela postačilo. Tělo, učil se Hans Castorp, které se, přiměřeně k požadavkům, kladeným na ně tlakem a tahem, skládá jen z tyčí a vazů materiálu mechanicky upotřebitelného, unese stejné zatížení jako masivní tělo z téže hmoty. Právě tak mohl člověk při vzniku rourových kostí sledovat, jak se úměrně s tvořením kompaktní hmoty na jejich povrchu měnily vnitřní části, jež se staly mechanicky nepotřebnými, v tukovou tkáň, v žlutý morek. Stehenní kost byla jeřábem, při jehož konstrukci organická příroda provedla tím, že určitým směrem položila kostní trámce, navlas takové křivky tahové a tlakové, jaké by byl správně musil provést Hans Castorp při grafickém znázornění přístroje takto namáhaného. Uvědomil si to s libostí, octl se vůči stehenní kosti či vůči organické přírodě vůbec v trojím poměru: v lyrickém, lékařském a technickém – tak veliký byl jeho zájem. A tyto tři vztahy, soudil, byly lidsky jedno, byly to obměny jednoho a téhož naléhavého zájmu, humanistické fakulty…

Při tom všem zůstaly úkony protoplasmy docela nevysvětleny. Životu, jak se zdá, nebylo dopřáno, aby pochopil sám sebe. Většina biochemických pochodů byla nejen neznámá, nýbrž byla takové povahy, že nemohla být pochopena. O vybudování, o skladbě oné jednotky života, zvané „buňka“, se nevědělo skoro nic. Co byl platný výčet součástí mrtvého svalu? Živý sval nebylo lze chemicky zkoumat; už jen změny vyvolané posmrtnou ztuhlostí obracely jakékoliv experimentování vniveč. Nikdo nechápal výměnu látek, nikdo nechápal podstatu nervových funkcí. Kterým vlastnostem vděčí chutnající těla za svoji chuť? V čem tkví rozličná podráždění jistých smyslových nervů, způsobovaná vonnými látkami? A v čem záleží vonnost sama? Specifický pach zvířat i lidí pochází od vypařování látek, které by nikdo neuměl nazvat. Složení výměšku, jenž se nazývá pot, je málo objasněno. Žlázy, které jej vyměšují, vytvářejí pachy, které u savců hrály nepochybně důležitou úlohu; a o jejich významu u člověka, prohlásili, se prý nic neví. Fysiologický význam některých zřejmě důležitých částí těla byl zahalen v tmu. Bylo sice možno ponechat stranou slepé střevo, které je tajemstvím a bývá u králíka zpravidla naplněno kašovitou hmotou, o níž však nelze říci, jak se tato kaše dostane opět ven či jak se v něm obnovuje. Ale jak je to vlastně s tou bílou nebo šedou hmotou mozku, s lůžkem zrakovým, které je ve spojení s ústrojím zrakovým, a s jádry šedé hmoty v mostu Varolově? Hmota mozková a míšní je tou měrou rozložitelná, že není naděje, že by se její složení kdy prozkoumalo. Co zbavuje kůru velkého mozku činnosti při usnutí? Co zabraňuje sebestrávení žaludku, k němuž u mrtvol vskutku někdy dochází? Na to se odpovídalo: život; zvláštní odolnost živé protoplasmy; a tvářili se při tom, jako by si neuvědomovali, že je to výklad mystický. Theorie tak všedního zjevu, jako je horečka, byla plna rozporů. Stupňovaná výměna látek má za následek zvýšenou výrobu tepla. Ale proč nestoupá zároveň, jako jindy, kompensačně také výdej tepla? Spočívá ochrnutí sekrece potu na stavech stahu kůže? Ale tyto stahy je možno dokázat jenom při zimnici, jinak je kůže spíš horká. „Tepelný odstín“ určil ústřední systém nervový za sídlo příčin pro zvýšenou výměnu látek i za stav kůže, o němž se spokojili říci, že je abnormální, poněvadž jej nedovedli vysvětlit.

Ale co znamenala všecka tato nevědomost u srovnání s bezradností, se kterou se stanulo před takovými úkazy, jako je paměť, nebo ta další a podivuhodnější paměť, které říkáme zdědění získaných vlastností? Bylo naprosto nemožné vytušit alespoň mechanickou vysvětlitelnost takových výkonů buněčné hmoty. Tělísko chámové, které přenáší nesčetné a složité otcovy vlastnosti individuální i vlastnosti druhu na vajíčko, je viditelné jen pod drobnohledem, a ani nejsilnější zvětšení nestačí učinit je viditelným jinak než jen jako homogenní tělísko, a neumožní stanovit jeho původ, neboť vypadá od všech zvířat stejně. Tyto organisační poměry nutily k předpokladu, že to s buňkou není jiné než s oním vyšším tělem, které vybudovala; že tudíž už i buňka je organismus nadřízený, který se rovněž a opět skládá z žijících částečných těl, individuálních jednotek života. Přistoupilo se tedy od domněle nejmenšího k ještě menšímu a prvek elementární se z nouze rozložil ještě v prvky podelementární. Není pochyby, že právě tak, jako se říše živočišná skládala z rozmanitých druhů zvířat, jako se lidsky-živočišný organismus skládal z celého živočišného světa buněčných druhů, právě tak se skládal organismus buňky z nové a rozmanité živočišné říše elementárních jednotek života, které byly co do velikosti hluboko pod hranicí mikroskopické viditelnosti, jednotek, které samočinně rostly, samočinně se – poslušny zákona, že každá jednotka vytváří novou, jen sobě podobnou jednotku – rozmnožovaly a po zásadě dělby práce společně sloužily vyššímu řádu života.

To byly geny, bioplasty, biophory – Hans Castorp byl potěšen, že se s nimi v mrazivé noci podlomen seznámil.

Jen se v duchu při svém zájmu tázal, jak asi by to vypadalo s jejich elementární povahou, kdyby si na ně někdo posvítil ještě víc. Jelikož byly nositelkami života, musily však být organisovány, neboť život spočívá na organisaci; jestliže byly organisovány, nemohly být elementární, protože organismus není elementární, nýbrž mnohonásobný. Byly jednotkami života podřízenými životní jednotce buňky, kterou organicky vybudovaly. Nicméně – i když tomu tak bylo, musily být i ony samy, i když byly nad pomyšlení nepatrné, rovněž „vybudovány“, organicky vybudovány jako životní řád. Neboť pojem jednotky života byl totožný s tím, že byla vybudována z čehosi menšího, podřízeného, to jest z jednotek života, uspořádaných k životu vyššímu. Dokud dělení vytvářelo organické jednotky, které měly vlastnosti života, totiž schopnosti asimilace, vzrůstu a rozmnožování, nebyly mu stanoveny žádné meze. Pokud byla řeč o jednotkách života, mohlo se jen omylem mluvit o jednotkách elementárních, neboť pojem jednotky zahrnoval do nekonečna spolubojem podřízené budující jednotky, a neexistuje žádný elementární život, to jest něco, co je sice už životem, ale zároveň je ještě elementární.

Ale třebaže bez logické existence, musilo něco takového být přece jen nějak skutečné, neboť myšlenku prazplození, to jest vzniku života z neživého, nebylo možno jen tak odmítnout, a propast, kterou se ve vnější přírodě snažili marně zahradit, propast mezi životem a bezživotností, musili přece v organickém nitru přírody nějak vyplnit či překlenout. Někde, v některou chvíli musily dělením vzniknout „jednotky“, které byly sice už složené, ale ještě neorganisované a prostředkovaly mezi životem a neživotem, tvoříce přechod mezi životním řádem a pouhou chemií. Ale jakmile došli k chemické molekule, octli se blízko propasti, zející ještě mnohem tajemněji, propasti, oddělující přírodu organickou od přírody anorganické; blízko propasti, která dělí hmotné a nehmotné. Molekula se, jak známo, skládá z atomů, ale atom už zdaleka nebyl tak veliký, aby jej bylo lze označit za mimořádně malý. Byl tak malý, byl takovým droboulinkým, raným a přechodným chomáčkem nehmotnosti, čehosi, co ještě nebylo hmotné, ale již hmotě podobné, energie, kterou si sotva ještě bylo lze – či spíše už nebylo lze představit jako něco hmotného, nýbrž spíše jako střed a mezník mezi hmotností a nehmotností. Vyvstával problém jiného prazplození, daleko záhadnějšího a dobrodružnějšího, než je zplození organické: prazplození hmoty z nehmoty. Skutečně, propast mezi hmotou a nehmotou si žádala stejně naléhavě a snad ještě naléhavěji překlenutí, jako propast mezi přírodou organickou a neorganickou. Nezbytně musila existovat nějaká chemie nehmotného světa, nehmotných sloučenin, z nichž povstalo hmotno, tak jako organismy povstaly ze sloučenin neorganických a atomy představovaly patrně jakési probie a monery hmoty – jsouce svou přirozeností hmotné – a zároveň ne. Ale dospěl-li člověk k pojmu „to už není ani malé“, vysmeklo se mu jakékoliv měřítko z ruky; „už ani ne malé“ znamená už skoro cosi opačného, tolik co „nesmírně velké“. Ukázalo se, že ten poslední krok k atomu byl bez jakéhokoliv přehánění nejvýš osudný. Neboť v okamžiku posledního rozložení a zmenšení hmoty se z čista jasna před námi rozevřel nekonečný astronomický vesmír!

Atom byl energií nabitým, kosmickým systémem, ve kterém pádila nebeská tělesa rotující kolem sluncovitého středu a jehož éterným prostorem svištěly komety rychlostí světelných roků, které síla ústředního tělesa nutila do jejich odstředivých drah. Což ovšem bylo jen takové malé přirovnání, jako když nazýváme tělo mnohobuněčných bytostí „buněčným státem“. Město, stát, sociální společenství, uspořádané podle principu dělby práce, mohlo se k organickému životu nejen přirovnat, ono jej vlastně opakovalo. A právě tak se v nejhlubším nitru přírody v dalekém zrcadlení opakovala makrokosmická říše hvězd, jichž roje, houfy, skupiny a obrazce, bledé sousedstvím měsíce, se vznášely nad hlavou zababušeného adepta nad mrazně třpytným údolím. Nebylo dovoleno představovat si, že některé planety atomové sluneční soustavy – těchto rojů a mléčných drah slunečních soustav, jež budovaly hmotu – že to či ono nitrosvětové nebeské těleso je ve stavu, který odpovídá tomu, jenž činí naši zemi sídlem života? Pro takového mladého adepta s trochu podroušeným myšlenkovým centrem a „abnormálním“ uzpůsobením kůže, který už nebyl úplným nováčkem na poli zakázaného, takové pomyšlení nejen že nebylo nesmyslné, naopak, takové hloubání se až vtíravě nabízelo, bylo docela zřejmé a mělo logicky pravdivý odstín. Námitka, že nitrosvětová hvězdná tělesa jsou „malá“, byla by zcela nevěcná, neboť měřítko pro „malé“ a „velké“ ztratilo se nejpozději už tenkrát, kdy se projevil kosmický charakter „nejmenších“ částek hmoty a kdy se poznenáhlu otřáslo také pojmy vnějšku a vnitřku. Svět atomu byl vnějšek, tak jako naopak hvězda-země, kterou obýváme, je, nazíráno organicky, hlubokým vnitřkem. Což se kdysi snílkovská smělost kteréhosi badatele nezmínila o „zvířatech mléčné dráhy“ – obrovitých kosmických nestvůrách, jichž maso, noha a mozek jsou vybudovány ze slunečních soustav? Ale bylo-li tomu tak, jak se Hans Castorp domníval, začíná ve chvíli, kdy jsme se domnívali, že jsme došli na konec, všecko zase znova od začátku! Pak tedy možná leží i on, mladý Hans Castorp, v nejvnitřnějším nitru své přirozenosti ještě jednou, ještě stokrát, teple zabalený v balkónové loggii s vyhlídkou do jasné měsíčné, mrazivé noci a studuje s rozpáleným obličejem a zkřehlými prsty z humanisticko-medicínského zájmu tělesný život člověka?

Pathologická anatomie, jejíž jeden svazek Hans přidržoval trochu na stranu pod červené světlo stolní lampičky, poučila ho pomocí textu opatřeného obrázky o podstatě cizopasných buněčných sdružení a infekčních nádorů. Byly to tvary tkáně – a to obzvlášť bujné tvary tkáně – vzniklé tím, že cizorodé buňky vnikly do organismu, jenž se ukázal přístupným a poskytoval nějakým způsobem – musíme však bohužel říci – jistou nedbalostí – příznivé podmínky jejich růstu. Ne že by tento cizopasník okolní tkáni odnímal výživu; ale tím, že jako každá buňka vyměňoval látky, vytvářel organické sloučeniny, a ukázalo se, že tyto jsou pro organismus hostitele neobyčejně jedovaté a přinášejí mu neodvratnou zkázu. Podařilo se isolovat a zkoncentrovat toxiny některých mikroorganismů, a shledalo se s velikým podivením, jaké nepatrné dávky těchto látek, náležejících prostě do řady bílkovinných sloučenin, stačí zavést v krevní oběh zvířete, aby v něm vyvolaly ty nejnebezpečnější projevy otravy a prudké zkázy. Zevní podstatou tohoto porušení bylo bujení tkání, pathologický nádor, jakožto projev reakce buněk na podráždění, kterým na ně působily cizí bacily, jež se mezi nimi zahnízdily. Tvořily se uzlíky velikosti prosa, skládající se z buněk, jež se podobaly slizniční tkáni, v nichž nebo mezi nimiž bacily hnízdily a z nichž některé byly neobyčejně veliké, neobyčejně bohaté na protoplasmu a naplněné nesčetnými jadérky. Toto hýření vedlo však velmi brzy k záhubě; jádra obrovských buněk se začala scvrkávat a rozpadávat, jejich protoplasma se srážela a odumírala; další části tkáně v okolí byly zasaženy cizím dráždivým účinkem; zánětlivé pochody se šířily do okolí a zachvacovaly sousední cévy; přivábeny místem neštěstí, připutovaly bílé krvinky; srážení a odumírání protoplasmy pokračovalo; a mezitím už dávno rozpustné bacilové jedy omámily nervová centra, organismus byl v nejvyšší horečce a s dmoucími ňadry, abychom tak řekli, vrávoral vstříc rozkladu.

Potud pathologie, nauka o nemoci, o tomto bolestném důrazu těla, který však jako důraz tělesnosti je současně i důrazem rozkoše – nemoc je necudnou formou života. A život sám? Je snad jen infekčním onemocněním hmoty – jako je možná to, čemu říkáme prazplození hmoty, také snad jen pouhou nemocí, bujením nehmoty následkem podráždění… ? Prvopočáteční krok ke zlu, k rozkoši a smrti nutno bezpochyby klást tam, kde následkem polechtání neznámé infiltrace došlo ponejprv k onomu zhuštění duchovního prvku, k pathologický hýřivému rozbujení jeho tkáně, jež jsouc napolo rozkoší, napolo obranou, tvořilo nejranější předstupeň substance, přechod z nehmotna k hmotnu. To byl prvotní hřích. Druhé prazplození, zrod organického a neorganického, bylo už jen zlým vystupňováním tělesnosti k vědomí, tak jako choroba organismu byla opojným vystupňováním a nemravným zdůrazněním jeho tělesnosti: – život byl už jen výsledným krokem na dobrodružné cestě znectěného ducha, stydlivo-tepelný reflex hmoty, probuzené k citlivosti, hmoty, jež byla probouzeči přístupná…

Hromada knih ležela na stolku vedle lampičky, jeden svazek se válel vedle lehátka na zemi, na rohoži loggie, a kniha, z které Hans Castorp bádal naposled, ležela mu na žaludku, tlačila ho a velmi ztěžovala dýchání; z jeho mozkové kůry však nevyšel povel příslušným svalům, aby ji odstranily. Dočetl stránku, brada mu klesla na prsa, víčka přikryla prosté modré oči. Viděl obraz života, stavbu jeho kvetoucích údů, krásu nesenou masem. Sňala ruce se šíje, a její paže, které rozevřela a na jejichž vnitřních plochách, zejména pod hebkou kůží loketního kloubu, se namodrale rýsovaly cévy, obě větve velkých žil – tyto paže byly nevýslovně sladké. Přiklonila se k němu, sklonila se k němu, sklonila se nad něho, ucítil její organickou vůni, ucítil ostrý náraz jejího srdce. Horoucí něha mu objala krk, a zatím co jí kladl, zmíraje slastí a hrůzou, ruce na vnější nadloktí, tam, kde zrnitá kůže, obepínajíc trojhlavý sval, byla rozkošně chladná, pocítil na rtech vlhce se přissávající polibek.

Tanec se smrtí

Krátce po vánocích umřel „pánský jezdec“… Ale předtím byly ještě vánoce, ty dva svátky, či vlastně tři, počítáme-li k nim i Štědrý den, jimž Hans Castorp hleděl vstříc s jistým strachem, vrtě v duchu hlavou v očekávání, jak se zde asi budou vyjímat, a které potom přišly a zašly jako přirozené dny s jitrem, polednem, večerem a průměrným náhodným počasím (tálo trochu), docela tak jako všechny jiné svého druhu: navenek trošinku vyzdobené a vyznamenané, udržovaly po dobu vyměřené jim lhůty v hlavách a srdcích lidí vědomí svého panování, a zanechavše po sobě sedlinu nekaždodenních dojmů, proměnily se v blízkou a vzdálenější minulost…

Syn dvorního rady, jménem Knut, přijel na prázdniny na návštěvu a bydlil u otce v postranním křídle – byl to hezký mladý muž, který měl však už také trochu vystouplou šíji. V ovzduší bylo cítit jeho přítomnost: dámy projevovaly chuť do smíchu, parádivost, podrážděnost, a jejich hovory se točily kolem setkání s Knutem v zahradě, v lese nebo v lázeňské čtvrti. Za ním ostatně přijela také návštěva. Několik kolegů z university, šest či sedm studentů přijelo z nížiny sem nahoru; bydlili v Lázních, ale jedli u dvorního rady a společně v houfu se svými druhy podnikali toulky do kraje. Hans Castorp se jich stranil. Stranil se těchto mladých lidí, a když bylo třeba, vyhnuli se jim s Joachimem; neměli chuti se s nimi, setkat. Příslušníka „těch nahoře“ dělil celý svět od těchto zpěváků a chodců, kteří mávali tak vesele holemi. Nechtěl o nich slyšet ani vědět. Kromě toho pocházeli, jak se zdá, skoro vesměs ze severu, možná že byli mezi nimi Hansovi rodáci, a Hans Castorp měl vůči krajanům velkou nechuť, často s odporem uvažoval o možnosti, že by do Berghofu přišel nějaký Hamburčan, zejména když dvorní rada Behrens prohlásil, že toto město dodává ústavu každoročně značný kontingent. Možná že byli Hamburčané mezi těžkými pacienty a mezi moribundy, kterých nebylo vídat. Vidět bylo jen obchodníka vpadlých tváří, který od několika neděl seděl u stolu Iltisové a pocházel prý z Cuxhavenu. Vzhledem k němu byl Hans Castorp rád, že se zde tak těžko vchází ve styk s hosty, nejsou-li to právě spolustolovníci, a že oblast jeho domova je tak rozsáhlá a zahrnuje tak rozmanité sféry. Lhostejná přítomnost tohoto obchodníka zeslabila ve značné míře starostlivé obavy, které s možným příchodem Hamburčanů spojoval.

Štědrý večer se tedy blížil, jednoho dne stanul za dveřmi a příštího dne se stal přítomností… Vždyť přece do něho chybělo ještě plných šest neděl, když se tehdy Hans Castorp divil, že se tu už mluví o vánocích: Tolik času! S hlediska počtářského právě tolik času, kolik zabíral jeho celý, původně stanovený pobyt, i lhůta proležená v posteli. Nicméně to tehdy byla fůra času, hlavně ta první polovina, jak dodatečně Hansu Castorpovi připadalo – kdežto ta druhá, počtářsky stejná, znamenalo nyní málo, skoro nic: hosté v jídelně měli pravdu, shledával nyní Hans Castorp, že jí přikládali tak malou závažnost. Šest neděl, tedy ani ne tolik, kolik má týden dní; a co je to, uvážíme-li další otázku, co je takový týden, ten malý koloběh od pondělka do soboty a zase do pondělka? Stačí, zeptáme-li se vždycky na nejbližší menší jednotku, abychom pochopili, že nám toho v součtu moc nevyjde, zejména když součet znamená zároveň a nadto ještě i značné zkrácení, setření, scvrknutí, zničení. Čím je takový den, počítáno – dejme tomu – od chvíle, kdy si člověk sedá k obědu, až do opětného nástupu téže chvíle za čtyřiadvacet hodin? Ničím – třebaže je to čtyřiadvacet hodin. Ale čím potom je hodina, strávená dejme tomu na ležené, na procházce nebo u jídla – čím jsou vlastně vyčerpány možnosti, jak tuto časovou jednotku prožít? Zase ničím. Avšak součet těchto „nic“ je svou podstatou málo vážný. Nejvážnější stává se věc tenkrát, když sestoupíme k nejmenšímu: těch sedmkrát šedesát vteřin, během kterých držíme v ústech teploměr, abychom mohli dále zaznamenat křivku, je neskonale závažných a houževnatých; roztahují se v malou věčnost, tvoří nejvýš solidní vložky v přízračném míhání velkého času…

Svátky skoro ani neporušily životní pořádek obyvatel Berghofu. Už několik dní před Štědrým dnem postavili k úzké stěně jídelny poblíž horšího ruského stolu krásně urostlou jedli a její vůně, která se chvílemi dotkla, pronikajíc pachem hojných jídel, pojídajících pacientů, vyvolávala v očích jednotlivých osob u sedmi stolů jakousi zamyšlenost. U večeře čtyřiadvacátého prosince byl stromek bohatě ozdobený lametami, skleněnými koulemi, pozlacenými jedlovými šiškami, jablíčky zavěšenými v síťkách, spoustou rozmanitého cukroví, a jeho barevné voskové svíčky hořely po celou večeři a ještě potom. Také ležící pacienti měli prý v pokojích rozsvícené stromečky, každý svůj. A poštou došlo už v předcházejících dnech mnoho balíčků. Také Joachim Ziemsen a Hans Castorp dostali zásilky z daleké a nízké domoviny, pečlivě zabalené nadílky, které si rozložili v pokojích: účelné kusy garderoby, kravaty, kožené a niklové přepychové předměty, množství svátečního pečiva, ořechy, jablka, marcipán – zásoby, na které bratranci shlíželi pochybovačným pohledem, tázajíce se, kdy asi tady nastane chvíle, aby z nich pojedli. Balíček Hansovi schystala Schalleenová – to Hans věděl – ba, obstarala po věcné dohodě se strýci i dárky. Od Jamese Tienappela byl přiložen dopis na tlustém privátním papíře, psaný však na stroji. Strýc mu v něm tlumočil prastrýcovo i vlastní vánoční přání a přání brzkého uzdravení, a připojil z praktických důvodů hned také blahopřání k nastávajícímu Novému roku, což ostatně Hans udělal také tak, když psal zavčas vleže strýci konsulovi Tienappelovi psaní s vánoční gratulací a klinickým hlášením.

Stromek v jídelně hořel, praskal, voněl a udržoval v hlavách i srdcích bdělé vědomí chvíle. Pacienti se vyšňořili. Pánové byli ve večerním úboru, u dam bylo vidět šperky, které jim zřejmě poslaly ruce milujících manželů. Také Klaudie Chauchatová zaměnila svůj vlněný, zde obvyklý svetr za společenské šaty, které však měly jistý libovolný, lépe řečeno národní nádech: byl to světlý, vyšívaný přepásaný kostým rusko-selského či alespoň balkánského, snad bulharského základního rázu, olemovaný malými zlatými flitry, jehož řasnatost dodávala jejímu zjevu neobyčejné měkké plnosti a výborně se hodila k tomu, co Settembrini ráčil nazvat její „tatarskou fysiognomií“, a zejména k jejím očím „stepního vlka“. U jemného ruského stolu bylo velmi veselo; tam nejprv vybouchla zátka od šampaňského, které se pak pilo skoro u všech stolů. U stolu bratranců to byla stará teta, která jej objednala pro svou neteř a pro Marusju a hostila jím celý stůl. Menu bylo vybrané, končilo sýrem a bonbony; nato přišla káva a likéry. Chvílemi se vzňala některá jedlová větvička, kterou bylo nutno uhasit, a vyvolala pronikavou, neúměrnou paniku. Settembrini, oblečený jako vždycky, párátko v ústech, seděl ke konci slavnostní večeře chvíli u stolu bratranců, dobíral si paní Stöhrovou, poté chvíli mluvil o synu tesařovu a rabbim lidstva, jehož narozeniny se dnes fingují. Není jisto, jestli vskutku žil. Co však se tenkrát narodilo a začalo svůj až do dnešního dne nepřetržitý, vítězný pochod, je myšlenka hodnoty každé jednotlivé duše a současně rovnost – slovem, individualistická demokracie. A v tom smyslu prý vypíjí přisunutou sklenku. Paní Stöhrová shledala jeho výroky dvojsmyslnými a necitelnými. Vstala, protestujíc, a jelikož hosté už tak jako tak odcházeli do společenských místností, soustolovníci následovali jejího příkladu.

Odevzdání dárků dvornímu radovi, který s Knutem a Mylendonkovou přišel pobýt půlhodinku mezi pacienty, dodalo společenské zábavě tohoto večera váhy i oživení. Dárky byly odevzdány v saloně s optickými žertovnými aparáty. Zvláštní dar Rusů byl jakýsi stříbrný předmět, velikánský kulatý talíř, v jehož středu byl vyryt monogram obdarovaného a jehož naprostá neupotřebitelnost bila do očí. Na lehátku, jež mu ostatní hosté darovali, se aspoň dalo ležet, ač bylo ještě bez podušky i bez přikrývky, jen plátnem povlečené. Ale hořejší část, určená pro hlavu, se dala posunovat, a Behrens vyzkoušel na místě jeho pohodlnost; zbytečný talíř pod paží, natáhl se na lehátko jak široký tak dlouhý – zavřel oči a začal chrápat jako když pilou řeže, prohlásiv, že je Fafnir s pokladem. Všechno jásalo. Paní Chauchatová se tomuto představení též velice smála, přitom se jí oči zúžily a ústa měla rozevřená a obojí bylo navlas takové jako u Přibyslava Hippa, když se smál – jak shledal Hans Castorp.

Hned po odchodu šéfově se sedlo k hráčským stolkům. Ruská společnost se usadila jako vždy v malém salónku. Několik hostů obstoupilo v jídelně vánoční stromeček, pozorovali, jak rozsvícené pahýlky v kovových pouzdérkách zhasínají, a mlsali z navěšeného cukroví. U stolů, které byly už prostřeny pro první snídani, sedělo, daleko od sebe, pár jednotlivých osob, všelijak podepřených v odloučeném mlčení.

První vánoční svátek byl vlhký a mlhavý. Behrens prohlásil, že to, v čem sedíme, jsou mraky; mlhy se prý nahoře vůbec nevyskytují. Ať mraky nebo mlhy, vlhkost byla rozhodně citelná. Ležící sníh na povrchu roztál, zpórovatěl a lepil se. Obličej a ruce při ležené křehly mnohem bolestivěji než za slunného mrazu.

Dnu se dostalo vyznamenání večerním hudebním představením, pravým koncertem, při němž se sedělo v řadách na židlích a těm „nahoře“ z Berghofu byl nabízen tištěný program. Byl to večer písní, pořádaný zdejší usedlicí, vyučující v Lázních hudbě, zpěvačkou z povolání, která měla na plesové robě po straně pod výstřihem dvě medaile, ruce jako pařezy a podivně nezvučný hlas, poskytující skličující vysvětlení důvodů, pro které se tady nahoře usadila. Zpívala:

„A nosím lásku svou všude s sebou.“

Pianista, který ji doprovázel, byl rovněž zdejší usedlík… Paní Chauchatová seděla v první řadě, využila však přestávky a odešla, takže Hans pak mohl s klidným srdcem poslouchat hudbu (hudba to byla navzdory všemu); během zpěvu sledoval písňový text, který byl vytištěn na programu. Chvíli seděl vedle něho Settembrini, zmizel však také co nejdříve, když byl o dutém Bel cantu usedlice pronesl několik pružných, plastických výroků a satiricky si zaliboval, že jsme i dnes večer tak útulně a věrně „mezi sebou“. Hansu Castorpovi se, po pravdě řečeno, ulehčilo, když ti dva byli pryč, ta úzkooká žena a pedagog, a on mohl svobodně věnovat pozornost písním. Shledával, že je dobře, že se po celém světě i za těch nejzvláštnějších okolností provozuje hudba, patrně i na polárních výpravách.

Druhý vánoční svátek se už ničím nelišil od obyčejné neděle nebo i všedního dne než lehkým vědomím své přítomnosti, a když minul, vánoce byly minulostí, či – což je stejně správné – zase dalekou budoucností, do které chyběl rok: teprve za dvanáct měsíců se v koloběhu opět obnoví – což je konec konců jen o sedm měsíců déle, než už tu Hans Castorp je.

Ale hned po letošních vánocích, ještě před Novým rokem, skonal tedy „pánský jezdec“. Bratranci se to dověděli od Alfredy Schildknechtové, zvané sestra Berta, ošetřovatelky ubohého Fritze Rotbeina, která jim tuto diskrétní událost sdělila na chodbě. Hans Castorp jevil s tímto případem pronikavou účast, jednak proto, že životní projevy „pánského jezdce“ náležely k prvním dojmům, jichž se mu tady nahoře dostalo – k dojmům, které ponejprv, jak se mu zdálo – vyvolaly na jeho kůži v obličeji onen tepelný reflex, který z něho od té doby nevymizel – a za druhé z důvodů morálních, řekli bychom: duchovních. Zdržoval Joachima dlouho v rozhovoru s diakoniskou, která se jejich oslovením i rozhovorem s úpěnlivou vděčností kochala. Je prý zázrak, pravila, že se „pánský jezdec“ ještě dožil svátků. Už dlouho dokazoval, že je tuhý kavalír, ale čím k posledku ještě dýchal, to nikdo nechápe. Mnoho dní se ovšem udržoval už jen ohromným množstvím kyslíku: jenom včera spotřeboval ještě čtyřicet nádržek, kus za šest franků. To lezlo pěkně do peněz, pánové si to dovedou vypočítat, a když se uváží, že jeho žena, v jejímž náručí posléze skonal, tu zůstala docela bez prostředků… Joachim nesouhlasil s takovým nákladem. K čemu to mučení a nákladné udržování v případě zcela beznadějném? Tomu muži nemůže mít nikdo za zlé, že zaslepeně polykal drahý plyn života, protože mu ho vnutili. Ale ti, co ho ošetřovali, měli mít víc rozumu a měli ho nechat ve jménu Božím jít jeho neodvratnou cestou bez ohledu na jeho majetkové poměry, ba dokonce právě s ohledem na ně. Žijící mají snad přece také nějaké právo atd. Hans Castorp mu důrazně odporoval. Jeho bratranec prý mluví skoro už jako Settembrini, neuctivě a nešetrně k utrpení. „Pánský jezdec“ nakonec přece jen umřel, tu přestávají žerty a nic už se nedá dělat, abychom prokázali svou vážnost; a umírajícímu člověku přísluší veškerý respekt a čest, na tom Hans trvá… Doufá jen, že Behrens pánského jezdce nakonec neokřikl a nepietně nevyplísnil? Nebylo proč, vysvětlovala Schildknechtová. Ke konci podnikl sice pánský jezdec malý nerozvážný pokus o útěk, chtěl vyskočit z postele; ale stačilo maličko poukázat na bezúčelnost takového počínání, aby mu na to provždy zašla chuť.

Hans Castorp se šel na zemřelého podívat. Učinil tak ze vzdoru vůči panujícímu systému tajnůstkářství, protože opovrhoval sobeckou zásadou ostatních, nechci nic vědět, nic vidět, nic slyšet, a chtěl se jí skutkem postavit na odpor. U stolu se pokusil přivést na úmrtí řeč, narazil však na takové jednomyslné a zatvrzelé odmítnutí tohoto thematu, že ho to zahanbilo a pobouřilo. Paní Stöhrová byla skoro hrubá. Co prý ho to napadá, s něčím takovým přijít, jaké to má vychování, ptala se. Ústavní řád pacienty pečlivě chrání, aby zůstali podobných věcí ušetřeni, a pak přijde takový zelenáč a spustí o tom docela nahlas, a ještě k tomu u pečeně a v přítomnosti doktora Blumenkohla, kterého to může každý den potkat. (To bylo řečeno šeptem s rukou před ústy.) Bude-li se to opakovat, půjde si stěžovat. Tehdy si zpražený Hans pro svou osobu umínil a dal tomuto svému předsevzetí také průchod, že on zesnulému spolubydlícímu prokáže poslední čest tím, že ho navštíví a u jeho lože se tiše pomodlí; a přiměl k tomu i Joachima.

Prostřednictvím sestry Alfredy získali přístup do úmrtního pokoje, který byl v prvním poschodí pod jejich vlastními pokoji. Uvítala je vdova, malá, rozcuchaná, nočním bděním přepadlá blondýna s kapesníkem na ústech, červeným nosem, v tlustém volném plášti, u kterého si ohrnula límec, protože v pokoji bylo velmi chladno. Topení bylo vypjaté, dveře na balkon otevřené. Tlumeně pronesli mladí muži příslušná slova a potom popošli, jsouce k tomu bolestným posunkem ruky vybídnuti, přes pokoj k posteli – houpavými kroky, s tělem uctivě předkloněným, nedošlapujíce na podpatky, a tam stanuli, každý po svém: Joachim Vojensky nepřístupný v salutujícím poloúklonu, Hans Castorp rozplývající se, zamyšlený, s rukama zkříženýma, s hlavou přikloněnou k rameni, s týmž výrazem, s kterým poslouchával hudbu. Hlava „pánského jezdce“ ležela hodně vysoko, takže se tělo, ta dlouhá výstavba a mnohonásobný plodivý kruh života, s vyvýšením nohou zdálo pod přikrývkou tím plošší, ba ploché jako prkno. Tam, kde bylo koleno, ležela kytice, a palmová ratolest z ní vyčnívající se dotýkala velikých, žlutých, kostnatých rukou, jež byly sepjaty na vpadlé hrudi. Žlutá a kostnatá byla i tvář nebožtíkova s holou lebkou, zahnutým nosem, ostrými lícními kostmi a huňatým nazrzlým knírem, jehož mohutnost ještě více prohlubovaly šedivé, jako strniště zarostlé jámy lící. Oči byly jaksi nepřirozeně pevně zavřeny, - zatlačeny, napadlo mimovolně Hanse Castorpa, ne zavřeny: tomu se říká poslední služba lásky, ačkoliv se to dělá spíše kvůli pozůstalým než kvůli mrtvému. Musí se to také udělat zavčas hned po smrti; neboť jakmile ve svalstvu pokročí vytváření myosinu, už to nejde, a nebožtík leží, třeští oči, a je konec jímavé představě spánku.

Jako člověk znalý věci stál Hans Castorp u lože, jsa v nejednom smyslu ve svém živlu, zkušený, avšak zbožný. „Jako by spal,“ prohodil z lidskosti, ač tu byly veliké, rozdíly. A potom začal hlasem slušně ztlumeným s vdovou po pánském jezdci hovořit, vyptával se jí na manželovo utrpení, na jeho poslední dny a chvíle, na převoz mrtvoly do Korutan, k němuž mělo příštího dne dojít, a jeho otázky svědčily jednak o lékařské, jednak o duchovně-mravní účasti a zasvěcenosti. Vdova prohlásila svou rakouskou vleklou a huhňavou výslovností, do níž se chvílemi ozvalo zaštkání, že je pozoruhodné, že se mladým lidem chce tou měrou cizím utrpením zabývat. Na to Hans Castorp namítl, že on i bratranec jsou sami přece také nemocní, a pokud jde o něho samotného, stál prý velmi záhy u smrtelné postele svých blízkých příbuzných, je úplný sirotek, dá se říci, že smrt už dávno dobře zná. Vdova se ptala, jaké povolání si zvolil. Odpověděl, že „byl“ technikem – Byl? – „Byl“ v tom smyslu, že mu teď do toho přišla nemoc a pobyt zde, který prozatím není jasně vymezen, což znamená významnou přerývku v životě a možná že i jakýsi bod obratu, copak člověk ví. (Joachim na něho pohlédl s pátravým úlekem.) A pan bratranec? – Ten chce být vojákem v nížině, je důstojnickým aspirantem. – Och, prohlásila vdova, válečné řemeslo je také ovšem povolání, které nabádá člověka k vážnosti, voják s tím musí počítat, že se podle okolností octne v úzkém styku se smrtí, a jistě je dobře, když si včas na její pohled zvykne. Děkujíc propustila mladé muže s vlídnou vyrovnaností, která vzhledem k její skličující situaci a především vzhledem k vysokému účtu za kyslík, který jí její choť zůstavil, nutně vzbuzovala úctu. Bratranci se vrátili do svého poschodí. Zdálo se, že Hans Castorp je s návštěvou spokojen a myšlenkově vznícen dojmy, jichž nabyl.

„Requiescat in pace,“ pravil. „Sit tibi terra levis. Requiem aeternam dona ei, Domine. Vidíš, jde-li o smrt a mluví-li se k mrtvému nebo o mrtvém, vstupuje latina zase v platnost, je to oficiální jazyk v takových případech, tehdy se pozná, jak je to se smrtí prapodivné. Ale neděje se to z humanistické dvornosti, že se na počest mrtvého mluví latinsky, jazyk mrtvých není žádná vzdělaná latina, rozumíš, nýbrž je ducha zcela odlišného, možno říci opačného. Je to sakrální latina, mnišské nářečí, středověk, takový temný, jednotvárný, tak říkajíc podzemní zpěv – Settembrini by v něm zalíbení nenašel, to není nic pro humanisty, republikány a takové pedagogy, je to jiný duchovní směr, ten druhý, který existuje. Myslím, že si člověk musí ujasnit různé duchovní směry, správněji řečeno různé duchovní nálady; je zbožná duchovní nálada a svobodná duchovní nálada. Obě mají své přednosti. Ale co mně nicméně na té svobodné, settembriniovské vadí, je to, že si myslí, že má zpachtovanou celou lidskou důstojnost; to je přemrštěnost. Ta druhá má svým způsobem také mnoho lidské důstojnosti a zavdává podněty k mnohé slušnosti, osobní důstojnosti a ušlechtilé formálnosti, ba dokonce víc než ta ,svobodná‘, i když přihlédá hlavně k lidské slabosti a křehkosti a smrt a rozklad u ní hrají tak důležitou úlohu. Viděl jsi někdy v divadle ,Dona Carlose‘, jak to chodilo u španělského dvora – když král Filip, celý v černém, s podvazkovým řádem a zlatým rounem vkročí na scénu a zvolna snímá klobouk, který vypadá skoro jako naše melouny – tak zdola nahoru jej nese a říká: ,Pokryjte hlavy, pánové,‘ či tak nějak – je to svrchovaně odměřené, o nějaké nedbalosti či nepořádných mravech tu nemůže být řeči, naopak, však královna také později prohlašuje: ,V mé Francii bylo přece jen jinak‘ – bodejť, té se to zdá moc přísné a formální, ta by to chtěla mít veselejší, lidštější. Ale co znamená lidské? Lidské je všechno. Španělská bohabojnost, pokorná slavnostnost i přísná obřadnost jsou velmi důstojnou formou lidskosti, já aspoň myslím, ale na druhé straně můžeme slovem ,lidský‘ zakrýt každý nepořádek a uvolněnost, v tom mi jistě dáš za pravdu.“

„Ano, v tom máš pravdu,“ přisvědčil Joachim, „uvolněnost a nepořádek nemohu samozřejmě ani já vystát, disciplina být musí.“

„Ano. Říkáš to jako voják, připouštím, že u vojska takovým věcem rozumějí. Vdova měla docela pravdu, když o vašem řemesle prohlásila, že je vážné, vždyť vy musíte vždycky myslit na nejhorší a musíte být připraveni, že se dostanete do styku se smrtí. Máte uniformu, ta je těsná, čistá, má tvrdý límec, to vám dodává patřičné slušnosti. Kromě toho máte hodnostní třídy a poslušnost a prokazujete si navzájem obřadně čest, to se děje ve španělském duchu a ze zbožnosti, což se mi v podstatě dost líbí. Také my, civilisté, měli bychom být tímto duchem více proniklí v našem počínání a mravech, mně by to bylo milejší, shledával bych to vhodným. Zdá se mi, že svět a život jsou toho rázu, že bychom všichni měli chodit v černém, s naškrobeným okružím místo toho vašeho límce a navzájem se vážně, uměřeně a obřadně stýkat, v pomyšlení na smrt – to by mi vyhovovalo, to by bylo morální. Vidíš, to je zas jeden takový další omyl a domýšlivost Settembriniho, dobře, že na to v řeči přicházím. On se nejen domnívá, že má zpachtovanou celou lidskou důstojnost, nýbrž také morálku – s tou svou ,praktickou životní prací‘ a pokrokovými nedělními slavnostmi (jako by zrovna v neděli neměl člověk nic jiného na mysli než pokrok), a svým soustavným vykořeňováním utrpení, o němž ty, mimochodem, nic nevíš, ale mně o něm, pro poučení, řekl – chce je vyhubit systematicky, pomocí lexikonu. A co když mně zrovna tohle připadá nemravné, co pak? Jemu to ovšem nepovím, zdeptal by mě svou plastickou mluvou na padrť. ,Varuji vás, inženýre!‘ řekl by. Ale myslit si snad smím, co chci, sire, popřejte mi volnost myšlení! Něco ti řeknu,“ zakončil. (Došli do Joachimova pokoje a Joachim se připravoval k ležené.) „Řeknu ti, co jsem si umínil. Žijeme tady v tak těsném sousedství se smrtí a nejtěžší bídou a křížem, a nejen že se tváříme, jako by nám do toho nic nebylo, dokonce nás ještě šetří a chrání, jen abychom se s tím nesetkali a nic z toho nezahlédli; ,pánského jezdce‘ jistě zase tajně odstraní, když budeme u snídaně nebo u svačiny. To se mi zdá nemravné. Stöhrová se rozzuřila, když jsem se o úmrtí jen zmínil, to mi připadá hloupé; i když je nevzdělaná a myslí si, že ,Tiše, tiše, zaleť výše‘… je z Tannhäusera, jak se jí to onehdy u stolu stalo, mohla by při tom mít alespoň trochu mravnější cítění, a ti ostatní jak by smet. Umínil jsem si, že se v budoucnosti budu trochu víc starat o těžké pacienty a moribundy, které máme tady v domě, to mi prospěje – už naše dnešní návštěva mi v jistém smyslu posloužila. Chudák Reuter na čísle sedmadvacet, kterého jsem otevřenými dveřmi tehdy v svých prvních dnech zahlédl, jistě se už dávno odebral ad pénates a byl tajně odklizen – měl už tenkrát takové nepřirozeně veliké oči. Ale zato jsou tu jiní, dům je plný, stále přicházejí noví, a sestra Alfreda nebo vrchní sestra a možná že i sám Behrens nám jistě pomohou navázat to či ono spojení, nebude těžké toho dosáhnout. Dejme tomu, že některý moribundus bude mít narozeniny, a my se to dovíme – dobrá, dáme mu – nebo jí – jemu nebo jí – podle toho, kdo to bude – poslat do pokoje květiny jako pozornost od dvou nejmenovaných kolegů s přáním brzkého uzdravení – slůvko uzdravení můžeme se zdvořilosti vždycky ponechat. Pacientovi ovšem potom přece jen sdělí naše jména, a on či ona nám v své slabosti vzkážou skrze dveře vlídný pozdrav po ošetřovatelce, a snad nás i na chvilku pozvou do pokoje, a my s nimi vyměníme ještě pár lidských slov, dřív než se rozpustí. Tak si to představuji. Souhlasíš? Pro sebe jsem si to rozhodně umínil.“

Joachim proti Hansovým úmyslům celkem nic nenamítal. „Je to proti domácímu řádu,“ mínil, „tím jej v jistém smyslu porušuješ. Ale myslím, že ti to Behrens výjimečně dovolí, když si to přeješ. Vždyť se můžeš odvolat na svůj medicínský zájem.“

„Ano, mezi jiným se mohu odvolat i naň,“ odpověděl Hans Castorp; vskutku, byly to spletité pohnutky, z nichž jeho přání vzniklo. Protest proti panujícímu egoismu byl jen jednou z nich. Co tu hlavně rozhodovalo, byla také především potřeba jeho ducha, aby utrpení a smrt směly být ctěny a brány vážně – potřeba, pro niž si sblížením s těžce nemocnými a umírajícími sliboval zadostučinění i posilu k vyrovnání rozmanitých urážek, jimž byl jinak na každém kroku, každodenně a v každičké chvíli vydáván na pospas a jimiž se jistým výrokům Settembriniho dostávalo potvrzení, které ho uráželo. Příkladů by byl mohl uvést mnoho: kdyby se ho byl někdo zeptal, byl by možná poukázal v první řadě na takové osoby v Berghofu, které podle vlastního přiznání nebyly vůbec nemocné a žily tu zcela dobrovolně, pod oficiální záminkou lehké malátnosti, ve skutečnosti však jen pro vlastní potěšení a proto, že jim způsob života nemocných vyhovoval, na příklad na vdovu Hessenfeldovou, o níž už jsme se letmo zmínili, tu živou dámu, jejíž vášní byly sázky; sázela se s pány, sázela na všechno a o všechno, na nastávající počasí, na to, co bude k jídlu, na výsledky generálního vyšetření, na to, kolik komu přidají měsíců, na určité přeborníky na bobech, na saních, krasobruslaře, lyžaře při různých sportovních závodech, na průběh vznikajících milostných pletek mezi hosty a na sta jiných věcí, často docela lhostejných a nedůležitých, sázela se o čokoládu, kaviár, šampaňské, které se pak slavnostně v restauraci pilo, o peníze, o lístky do kina, ba i o hubičky dávané a přijímané – zkrátka vnášela touto svou vášní do jídelny mnoho napětí a života; jenže Hansu Castorpovi nechtělo její počínání připadat dosti vážné, ba, zdálo se mu, že i pouhá přítomnost paní Hessenfeldové je důstojnosti tohoto místa utrpení na újmu.

Hans Castorp si totiž v duchu poctivě snažil tuto důstojnost chránit a zachovat si ji před sebou samým, i když to bylo pro něho hodně těžké po nyní už takřka půlročním pobytu u „těch nahoře“. Různá nahlédnutí do jejich života a počínání, mravů a názorů, která se mu poznenáhlu naskytovala, málo napomáhala jeho dobré vůli. Vezměme si na příklad ty dva mladé, hubené šviháčky, sedmnáctiletého a osmnáctiletého, kterým se říkalo Max a Moric a jejichž večerní vycházky za účelem hraní pokeru a pitek v dámské společnosti zavdávaly mnoho látky ke klepům. Nedávno, asi týden po Novém roce (musíme mít na paměti, že zatím co vypravujeme, čas svým tiše plynoucím způsobem kráčí neodvratně vpřed) se při snídani rozneslo, že je lázeňský oba našel ráno v posteli v pomačkaném společenském úboru. Hans Castorp se tomu také smál; ale i když to bylo zahanbující pro jeho dobrou vůli, nebylo to ještě nic oproti historkám státního zástupce Einhufa z Jüterbogu, čtyřicátníka s kozí bradkou, s rukama porostlýma černými chloupky, který od jisté doby seděl místo uzdraveného Švéda u stolu Settembriniho, a nejen že přicházel denně v noci domů opilý, nýbrž onehdy prý vůbec ani nepřišel, až ho našli někde na louce. Měl pověst nebezpečného lajdáka a paní Stöhrová by prý mohla ukázat prstem na mladou dámu – mimochodem byla dole v nížině zasnoubena – kterou zahlédla v jistou hodinu vycházet z Einhufova pokoje zahalenou do kožichu, pod kterým prý na sobě neměla nic než kalhoty. To bylo skandální – nejen v obecně mravním smyslu, bylo to ostudné a urážlivé pro Hanse Castorpa i osobně, ve smyslu jeho duchovních snah. Stalo se však, že si na osobu státního zástupce Einhufa nesměl vzpomenout, aby si zároveň nevzpomněl i na Františku Oberdankovou, tu plavovlasou, domáckou dívenku s hladkými, pěšinkou rozčísnutými vlasy, kterou sem matka, důstojná venkovská dáma, před několika týdny přivezla. Františka Oberdanková byla, když přijela, i po prvním vyšetření pokládána za lehký případ; ale dopustila-li se chyb, běželo-li o případ, kdy vzduch byl především dobrý pro nemoc místo proti nemoci, či bylo-li děvčátko zataženo do nějakých intrik a vzrušení, jež jí uškodily – za čtyři neděle po jejím příjezdu se stalo, že vkročila do jídelny (přicházela právě od nové prohlídky), vyhodila kabelku do vzduchu a jasným hlasem zvolala: „Sláva, musím tu zůstat rok!“ – čemuž se všichni v sále dali do homérského smíchu. Ale za čtrnáct dní se začalo šuškat, že se státní zástupce Einhuf zachoval k Františce Oberdankové jako padouch. Tohoto výrazu užíváme ostatně na vlastní vrub, či alespoň na vrub Hanse Castorpa; neboť těm, kdož tu zprávu roztrušovali, nezdála se ani tato zpráva svou podstatou dosti nová, aby je podnítila k tak silnému výrazu! Kromě toho dávali s pokrčením ramenou na srozuměnou, že k takové věci je třeba dvou a že se patrně nestalo nic bez přání a vůle toho druhého. Paní Stöhrová alespoň projevovala v této sporné záležitosti tento mravní názor.

Karolina Stöhrová byla děsná. Jestli mladého Hanse Castorpa v jeho poctivě míněných duchovních snahách něco rušilo, byla to bytost a jsoucnost této ženy. Postačily by k tomu její ustavičné vzdělanostní poklesky. Říkala „agonje“ místo „smrtelný zápas“; když chtěla někoho obvinit z drzosti, prohlašovala, že je „insolventní“, a vypravovala ty nejstrašlivější nesmysly o astronomických úkazech, které prý jsou příčinou zatmění slunce. Spousty nahromaděného sněhu nazývala učiněnou „kapacitou“, a jednoho krásného dne uvedla Settembriniho v dlouhotrvající údiv prohlášením, že čte právě knihu vypůjčenou z ústavní knihovny, která prý se ho týká, totiž „Benedetto Cenelli v Schillerově překladu“! Libovala si v slovních obratech, které svou mělkostí a módně sprostou opotřebovatelností šly Hansovi Castorpovi na nervy, na příklad: „To je vrchol!“ nebo „Nemáš potuchy!“ A protože slovo „báječný“, které módní hudba dlouho užívala za „výtečný“ nebo „skvělý“, se už docela vylouhovalo, zeslabilo, zprostituovalo a zastaralo, vrhla se na to nejnovější, totiž na slovo „úžasné“, a shledávala nadále vážně i posměšně všechno úžasným, sáňkařskou dráhu, moučník i vlastní tělesnou teplotu, což bylo také odporné. Kromě toho byla veliká klepna. Ať si už tedy tvrdila, že paní Salomonová dnes má na sobě nejdrahocennější krajkové prádlo, protože je objednána k prohlídce, při níž se vždycky před lékaři v jemném prádle upejpá – v tom bylo kus pravdy, Hans Castorp sám nabyl dojmu, že průběh prohlídky – nehledě k výsledku – dělá dámám potěšení a že se k ní koketně vystrojují. Ale co namítnout proti jejímu ujišťování, že se paní Redischová z Poznaně, u níž je podezření na tuberkulosu páteře, musí každý týden deset minut zcela nahá procházet před dvorním radou Behrensem? Nepravděpodobnost tohoto tvrzení rovnala se skoro jeho pohoršlivosti, paní Stöhrová se však hájila a odpřísahala až do krajnosti, ač bylo těžké pochopit, proč ta chuděra na podobné věci vynakládá tolik horlivosti, důrazu a neústupnosti, když má dost svých vlastních těžkých starostí. Časem ji totiž přepadaly záchvaty zbabělého a plačtivého strachu, jichž příčinou byla prý její stále se stupňující „malátnost“ nebo stoupající křivka. Plačíc přišla ke stolu, po červených drsných tvářích řinuly se jí slzy, a vyla do kapesníku, že Behrens ji chce poslat do postele, ale že ona chce vědět, co řekl za jejími zády, co jí je, jak to s ní vypadá, chce pravdě pohlédnout do očí! Jednoho dne k svému zděšení zpozorovala, že její postel stojí nohama ke dveřím, a div nad tímto objevem nedostala křeče. Nemohli hned tak její zlost a hrůzu pochopit, hlavně Hans Castorp nechápal. No a? Co je? Proč nemůže postel stát, jak stojí? – Což to, proboha, nechápe? „Nohama napřed“ Udělala zoufalý rámus, a hned musili postel přestavit, třebaže od toho dne hleděla s postele přímo do světla a to jí při spaní vadilo.

To všechno nebylo vážné a vycházelo duchovním potřebám Hanse Castorpa velmi málo vstříc. Ale jedna hrozná příhoda, přihodivší se v té době u jídla, zejména na mladého muže zapůsobila. Ukázalo se, že jeden, ještě nový pacient, učitel Popow, hubený, tichý člověk, který seděl se svou rovněž hubenou a tichou nevěstou u jemného ruského stolu, je epileptik; při jídle – zrovna když byli všichni v nejlepším – dostal prudký záchvat a skácel se s výkřikem, jehož démonický a nelidský charakter byl už častokrát popisován, vedle židle na podlahu a ohyzdně vykloubenýma rukama a nohama kolem sebe tloukl. Ještě horší bylo, že se jedla právě ryba, takže byl strach, aby se Popow v křečích kostí neudávil. Nevypovím, co to bylo za poprask! Dámy, v prvé řadě ovšem paní Stöhrová – ale ani paní Salomonova, Redischová, Hessenfeldová, Magnusová, Iltisová, Leviová a jak se všechny jmenovaly, nezůstaly pozadu – upadly do všech možných stavů, takže si některé počínaly skoro jako Popow. Ozývaly se ječivé výkřiky. Bylo vidět jen obrácená bělma očí, otevřená ústa, zkroucené trupy. Jedna jediná dala přednost tiché mdlobě. Některé měly namále, aby se nezadusily, ježto je ta bouřlivá příhoda zastihla při žvýkání a polykání. Část stolovníků snažila se všemi volnými východy i dveřmi vedoucími na verandu utéci, ačkoliv venku bylo velmi chladno a sychravo. Celá ta příhoda měla nicméně jakýsi zvláštní, kromě hrůzy i pohoršlivý přízvuk, a to zásluhou myšlenkové spojitosti, která se všem vtírala na mysl v souvislosti s poslední přednáškou doktora Krokowského. Analytik došel totiž právě minulé pondělí při svých vývodech o lásce jako choroboplodné moci k padoucnici a označoval tuto nemoc, ve které lidstvo v dobách předanalytických spatřovalo střídavě jednak posvátné, ba i prorocké utrpení, a jednak posedlost ďáblem, slovy napůl poetickými, zpola neúprosně vědeckými za ekvivalent lásky a orgasmus mozku, zkrátka podezíral ji v takovém smyslu, že jeho posluchači musili nutně v počínání učitele Popowa, této ilustraci k lékařově přednášce, spatřovat odporné odhalení, tajemný skandál, takže zastíraný útěk dam vyjadřoval i určitou stydlivost. Dvorní rada byl jídlu přítomen a on to byl, kdo s pod očí Mylendonkové a několika mladých svalnatých spolustolovníků vynesl ekstatika, tak jak byl, modrého, ztuhlého, zkrouceného a s pěnou u rtů z jídelny do haly, kde lékaři, vrchní sestra a ostatní personál, jak bylo možno vidět, se pak ještě hezkou chvíli bezvědomým pacientem zabývali; potom byl na nosítkách odnesen. Ale chvíli nato bylo vidět pana Popowa, jak zase tiše a spokojeně sedí vedle své rovněž tiché a spokojené snoubenky u jemného ruského stolu a dojídá svůj oběd jako by se nechumelilo!

Hans Castorp sledoval navenek tuto příhodu s projevy uctivého zděšení, v jádře však se mu ani tahle událost – Bůh mu odpusť – nezdála dosti vážnou. Pravda, Popow se mohl kůstkou zadusit, ale ve skutečnosti se nezadusil, nýbrž dal si asi při vší bezvědomé zuřivosti a rozkoši přece jen trochu pozor. A teď tu spokojeně seděl, dojídal a tvářil se, jako by se byl nikdy nechoval jako neurvalec a rozzuřený opilec, ba, jistě se na to ani nepamatoval. Jeho zjev ovšem také nebyl toho druhu, aby posílil v Hansovi Castorpovi úctu k utrpení; i on svým způsobem rozmnožoval dojmy lajdáctví, kterým byl – ač se jim vzpíral – zde nahoře ustavičně vystavován a kterým chtěl odporovat tím, že by se v rozporu s panujícími zde zvyky blíže zabýval moribundy a těžce nemocnými.

V témž poschodí co bratranci, nedaleko od jejich pokojů, ležela zcela mladičká dívka jménem Lejla Gerngrossová, která se podle sdělení sestry Alfredy chystala umřít. V posledních deseti dnech měla čtyřikrát prudké chrlení krve, přijeli rodiče, aby si ji snad ještě živou odvezli domů, ukázalo se však, že to už nepůjde: dvorní rada prohlásil, že by malá ubohá Gerngrossová převoz nevydržela. Bylo jí asi šestnáct nebo sedmnáct let. Hans Castorp spatřoval zde vhodnou příležitost k uskutečnění svého plánu s květinami v kořenáči a přáním brzkého uzdravení. Lejla neměla sice narozeniny a podle všech lidských předpokladů už se žádných nedožije, jelikož budou až na jaře, jak Hans Castorp vyzvěděl. Rozhodl se však, že to jeho milosrdnému vzdání holdu nebude na překážku. Jednou při polední procházce do lázeňské čtvrti zašel s bratrancem do květinářství, jehož zemitě vlhkou a vůněmi přetíženou atmosféru s pohnutou hrudí vdechoval, a koupil pěknou hortensii v květináči, který dal poslat bez podpisu, s visitkou, na níž stálo pouze od „dvou spolubydlících s přáním brzkého uzdravení“, do pokoje malé moribundky. Dělal to rád, příjemně omámený rostlinnou vůní a vlahým teplem místa, ve kterém se mu po ostrém chladu zvenčí rozslzely oči, s bušícím srdcem a v pocitu dobrodružnosti, smělosti, užitečnosti svého nepatrného podnikání, jemuž potají přičítal symbolický dosah.

Lejla Gerngrossová neměla privátní ošetřovatelku, podléhala bezprostředně péči slečny z Mylendonků a lékařů; ale sestra Alfreda u ní byla pečená vařená a zpravila mladé muže o účinku, který jejich pozornost vyvolal. Malá Lejla v beznadějné omezenosti svého stavu měla z cizího pozdravu dětinskou radost. Rostlina stála u její postele, dívka se s ní mazlila pohledy i rukama, starala se o to, aby ji zalévali, a visela na ní svýma zmučenýma očima dokonce i za těch nejhorších záchvatů kašle, které ji přepadaly. Také její rodiče, Gerngross, major na pensi, a jeho žena byli potěšeni a dojati, a protože v ústavě nikoho neznali a nemohli se ani pokusit o to, aby dárce uhodli, Schildknechtová prý se, jak doznala, nezdržela, aby neodhalila anonymitu a bratrance za dárce neoznačila. Tlumočila jim tedy prosbu tří Gerngrossů, aby se jim přišli představit a přijali osobně jejich díky, a tak třetího dne, vedeni diakoniskou, vstoupili po špičkách do Lejliny komůrky utrpení.

Umírající byla neobyčejně líbezné plavé stvoření, s docela pomněnkovýma očima, která vypadala přes všechny strašlivé ztráty krve a přes to, že dýchala jen zcela nepostačujícím zbytečkem způsobilé plicní tkáně, sice křehce, ale vlastně nikterak bídně. Děkovala jim a žvatlala s nimi hlasem sice trochu nezvučným, ale příjemným. Na lících jí vyvstal růžový nádech a nezmizel. Hans Castorp, který jí a přítomným rodičům vysvětlil své jednání tak, jak to očekávali, a v jistém smyslu se za ně i omluvil, mluvil tlumeně a pohnutě, s něžnou uctivostí. Moc nechybělo – vnitřní popud zde byl – a byl by před lůžkem poklekl na koleno; dlouho držel Lejlinu ručku ve své, ačkoliv ta horká ručka nebyla jen vlhká, nýbrž přímo mokrá, neboť dívčina sekrece potu byla nadměrná; ustavičně vydávala tolik vody, že by se její tělo musilo už dávno scvrknout a vyschnout, kdyby transsudaci přibližně nevyvažovala nejhltavější spotřeba limonády, která stála ustavičně ve velké karafě na nočním stolku. Rodiče, sklíčení žalem, udržovali otázkami týkajícími se osobních poměrů bratranců a jinými konversačními prostředky krátkou rozmluvu. Major byl ramenatý muž s nízkým čelem a naježeným knírem – hromotluk, jehož organická nevina na dceřině disposici a náchylnosti bila do očí. Vina byla patrně u jeho ženy, malé osůbky vyloženě phtisického typu, a zdálo se, že její svědomí pro toto věno skutečně trpí. Když totiž Lejla asi po deseti minutách projevila únavu či spíše známky předráždění (ruměnec na lících se prohloubil a pomněnkové oči se neklidně leskly) a bratranci, jsouce k tomu tajnými pohledy sestry Alfredy vybídnuti, se poroučeli, vyprovodila je paní Gerngrossová až za dveře a pustila se při tom do sebeobžalob, které Hanse Castorpa podivně dojaly. Od ní, jenom od ní to je, ujišťovala je zkroušeně. Jenom po ní to může to ubohé dítě mít, její muž na tom nemá nejmenší viny, nemá s tím co dělat. Ale také ona – může je tím ujistit – měla s tím jen docela přechodně co dělat, docela maličko a povrchně, jen kratičký čas, jako mladé děvče. Potom to přemohla; přemohla to úplně, jak ji ujistili, protože se toužila vdát, tolik se chtěla vdát a žít, a to se jí také podařilo, zcela vyléčena a uzdravena vstoupila do manželství se svým milým mužem, zdravým jako buk, který na takové věci nikdy ani ve snu nepomyslil. Nicméně – jakkoli byl čistý a silný, nezabránil svým vlivem neštěstí. U dítěte se ta strašlivá pohřbená, zapomenutá nemoc znovu objevila, a dítě se z ní nedostane, zahyne na ni, kdežto ona, matka, ji zdolala a dožila se delšího věku; – dítě umře, ten ubohý drahoušek, lékaři už nedávají naději, a jen ona je tím vinna, ve svém předešlém životě.

Mladí muži se ji snažili utěšit, mluvili o možném obratu k lepšímu. Ale majorka jen zavzlykla a ještě jednou jim za všechno děkovala, za tu hortensii a za to, že svou návštěvou dítě ještě trochu rozptýlili a obšťastnili. Chudinka malá, leží v osamělosti a mukách, kdežto jiná mladá stvoření se těší ze života a tancují s hezkými mladými pány, k čemuž prý nemoc nikterak neubírá chuti. Bratranci jí přinesli ještě trochu sluníčka, Bože, bude to jistě poslední. Ta hortensie pro ni znamenala cosi jako úspěch na plese a rozhovor s oběma mladými hezkými muži byl pro ni jakýmsi posledním malým rozkošným flirtem, to jí, matce Gerngrossové, neušlo.

To se Hanse Castorpa trapně dotklo, zvláště proto, že majorka ještě ke všemu slovo „flirt“ nevyslovila správně, to znamená ne anglicky, nýbrž s německým i, a to ho nesmírně popouzelo. Mimo to není on žádný mladý hezký pán, nýbrž šel malou Lejlu navštívit z protestu proti panujícímu egoismu a z důvodů medicinsky duchovních. Zkrátka byl trochu rozladěn tím, jak věc nakonec dopadla, pokud šlo o chápání majorové, ale jinak velmi oživený a prodchnutý uskutečňováním předsevzetí. V duši a v mysli zbyly mu z toho zejména dva dojmy: zemité vůně květinářského obchodu a vlhkost Lejliny ručky. A protože počátek byl učiněn, smluvil si hned téhož dne se sestrou Alfredou návštěvu u jejího svěřence, Fritze Rotbeina, který se spolu se svou ošetřovatelkou tak strašlivě nudil, ač mu bylo na světě, jestli se docela nemýlíme, vyměřeno už tak malounko času.

Nic platno, dobrý Joachim musil s ním. Podnět Hanse Castorpa a charitativní duch jeho podnikavosti byl silnější než bratrancova nechuť, které mohl dát Joachim průchod nejvýš mlčením a sklopením očí, poněvadž by ji byl neuměl odůvodnit, tak aby to nevypadalo jako nedostatek křesťanského soucitu. To Hans Castorp velmi dobře viděl a využíval toho. Chápal také přesně vojenský smysl této bratrancovy nechuti. Ale co když jeho samého takové podnikání oživuje a obšťastňuje a zdá se mu užitečné? Tu nezbývá než Joachimův tichý odpor pominout. Uvažoval spolu s ním, mají-li také mladému Fritzu Rotbeinovi poslat nebo přinést květiny, přestože je tento moribundus rodu mužského. Velmi si toho přál; květiny patří k věci, mínil; ten kousek s hortensií, která byla fialová a měla krásný tvar, se mu velmi zamlouval; i rozhodl, že rozdíl pohlaví u Rotbeina je vyvážen finálním stadiem a že k tomu, aby přijal květinový dar, nemusí mít právě narozeniny, protože s umírajícími se má permanentně zacházet, tak jako kdyby měli narozeniny. S takovým smýšlením zašel s bratrancem opět do zemitě vlahé, vůněmi prosycené atmosféry květinářského krámu, a potom vkročil, veden Alfredou Schildknechtovou, která oba mladé muže ohlásila, s vonnou, pokropenou kyticí růží, karafiátů a levkojí do pokoje k panu Fritzu Rotbeinovi.

Těžce nemocný, mladík sotva dvacetiletý a přitom už trochu holohlavý a šedivý, bledý jako vosk, vyhublý, s velkýma rukama, velikým nosem a velkýma ušima, projevil za rozptýlení a útěchu vděčnost až k slzám – opravdu slabostí trochu zaplakal, když bratrance vítal a přijal od nich kytici, ale hned potom, navazuje na květiny, se rozpovídal, i když mluvil skoro pořád šeptem, o evropském květinovém trhu a jeho stále vzrůstajícím provozu, o mohutném květinářském exportu Nizzy a Cannes, ohromných vagónových nákladech a poštovních zásilkách, jež se každodenně odtamtud na všechny možné strany vyvážejí do pařížských a berlínských velkoobchodů, a o zásobování Ruska. Byl totiž obchodníkem a jeho zájmy – dokud byl právě ještě živ – se týkaly obchodu. Jeho otec, majitel továrny na loutky v Koburgu, vyprávěl šeptem, ho poslal za vzděláním do Anglie. Tam se rozstonal. Pokládali však jeho horečné onemocnění za tyfus a léčili ho podle toho, to znamená:

nařídili dietu vodových polévek, a tím tak tuze sešel. Tady nahoře jíst směl, a jedl: v potu tváří seděl v posteli a hleděl se vyživovat. Ale bylo už pozdě, střeva jsou bohužel rovněž zachvácena, marně mu z domova posílají jazyk a uzeného úhoře, nic už nesnáší. Teď přijede z Koburgu otec, Behrens ho telegraficky povolal. Chtějí na něm totiž udělat rozhodující zákrok, resekci žeber, chtějí se o to stůj co stůj pokusit, i když naděje jsou mizivé. Rotbein o tom šeptal velmi věcně – a posuzoval i otázku operace naprosto obchodně – bude prostě posuzovat věci s tohoto hlediska, dokud bude živ. Stálo by to, šeptal, i s lumbální anesthesí tisíc franků, neboť tu jde takřka o celý hrudník, o šest až osm žeber, a teď je jen otázka, bude-li uložení tohoto kapitálu nějak rentabilní. Behrens se za to přimlouvá, ale Eehrensův zájem je jasný, kdežto jemu se to zdá pochybné, není jisto, nebylo-li by moudřejší klidně i s žebry umřít.

Bylo těžké mu radit. Bratranci prohlásili, že je nutno při kalkulaci uvážit vynikající chirurgickou dovednost dvorního rady. Shodli se v tom, že ponechají rozhodnutí mínění starého Rotbeina, který se chystá přijet. Při loučení mladý Fritz Rotbein zase maličko zaplakal, a třebaže to bylo z pouhé slabosti, slzy, které proléval, tvořily podivný protiklad k suché věcnosti jeho řeči a myšlení. Prosil, aby ho pánové opět navštívili, a pánové to ochotně slíbili, už se však k tomu nedostali. Ještě ten večer přijel majitel továrny na loutky, druhého dne dopoledne se přistoupilo k operaci a po ní Fritz Rotbein už nemohl přijímat návštěvy. A za dva dny, jdouce s Joachimem okolo – viděli, že se v Rotbeinově pokoji uklízí. Sestra Alfreda se svým kufříčkem už opustila sanatorium, jsouc narychlo povolána k jinému umírajícímu v jiném ústavě; odebrala se tam vzdychajíc, vždyť přece to byla jediná perspektiva, která jí v budoucnosti kynula.

„Opuštěný“, uvolněný pokoj, v kterém je nábytek naskládán na sebe a v kterém se při dokořán otevřených oknech gruntuje, čehož si člověk, jdoucí okolo něho do jídelny nebo ven, všimne – to je výmluvný pohled, ale přitom tak obvyklý, že ti už ani mnoho neříká, zejména když jsi svého času sám jeden takto „uvolněný“ a vygruntovaný pokoj zaujal a v něm zdomácněl. Tu a tam člověk ví, kdo v příslušném čísle bydlel, a tu se přece jen zamyslí: tak na příklad dnes, a tak i osm dní poté, když Hans Castorp, jda mimo, zahlédl v témž stavu pokoj Lejly Gerngrossové. V tomto případě se jeho rozum při prvním zhlédnutí vzpíral smysl panující tam činnosti pochopit. Stanul a zíral v zamyšleném zaražení; dvorní rada šel právě okolo.

„Stojím tady – vidím, že se zde uklízí,“ řekl Hans Castorp. „Dobrý den, pane dvorní rado. Malá Lejla…“

„Fjí –,“ odpověděl Behrens a pokrčil rameny. Po odmlčení, v níž gesto dořeklo, co naznačilo, dodal:

„Vy jste se jí honem ještě v poslední chvíli docela regulérně dvořil? Líbí se mi od vás, že se při své relativní statnosti mých plicních písklátek v klecích trochu ujímáte. Je to s vaší strany pěkný povahový rys, ne, ne, proč bychom nepřiznali, že je to pěkný rys vašeho charakteru. Mám vás příležitostně tu a tam uvést? Mám tu ještě všelijaké čížečky, jestli vás to zajímá. Teď právě jdu na příklad na skok ke své ,přeplněné‘. Chcete jít se mnou? Představím vás prostě jako účastného druha v neštěstí.“

Hans Castorp prohlásil, že mu pan dvorní rada vzal slovo od úst a nabídl mu to, oč ho právě chtěl požádat. S radostí použije jeho svolení a připojí se k němu. Ale kdo je to, ta „přeplněná“, jak má tomu slovu rozumět?

„Doslovně,“ odtušil dvorní rada. „Docela přesně a nemetaforicky. Dejte si to vypravovat od ní samé.“ Několika kroky došli k pokoji „přeplněné“. Dvorní rada prošel dvojitými dveřmi, rozkázav svému průvodci, aby počkal. Dýchavičně stísněný, ale jasný a veselý smích a hovor se při Behrensově vstupu ozvaly z pokoje a při zavření dveří zanikly. Když však pár minut později bylo dovoleno vstoupit účastnému návštěvníkovi a Behrens jej představoval plavovlasé dámě ležící v posteli, která si ho zvědavě prohlížela modrýma očima, týž smích mu opět zazněl vstříc – podušku za zády, neklidná, pololežíc, polosedíc, pacientka se nepřetržitě smála vysokým, stříbrně jasným hlasem a současně zápasila o dech, jsouc, jak se zdálo, popouzena a drážděna pocitem tísně. Také Behrensovu způsobu řeči, kterým jí návštěvníka představil, se smála, volala za odcházejícím několikrát sbohem, děkuji pěkně a na shledanou, zamávala mu rukou, zvučně si povzdechla, odesmála si několik stříbřitých pasáží, opřela ruce o prsa, jež se jí dmula pod batistovou košilí, a nemohla udržet nohy v klidu. Jmenovala se paní Zimmermannová.

Hans Castorp ji zběžně znal od vidění. Jistou dobu sedávala u stolu tlusté paní Salomonové a studenta nenasyty a vždycky se hodně smála. Potom zmizela a Hans Castorp se o to blíže nestaral. Myslil, že odcestovala, jestli si vůbec něco o jejím zmizení myslil. Teď ji našel zde, pod jménem „přeplněná“, na jehož vysvětlení čekal.

„Hahahahaha,“ smála se lechtivě s dmoucí se hrudí. „Ten Behrens je strašně směšný člověk, báječně legrační a zábavný člověk, já bych z něho umřela. Posaďte se přece, pane Kastrole, pane Castorpe, či jak se jmenujete, máte takové komické jméno, ha, ha, hi, hi, promiňte! Sedněte si semhle na židli k mým nohám, ale dovolte, abych jimi kopala, já ne – ha… a,“ zavzdechla otevřenými ústy a smála se dál, „nevydržím nekopat.“

Byla málem hezká, měla jasné, trochu příliš vyhraněné, ale příjemné rysy a malý podbradek. Ale rty měla namodralé, i špička nosu jevila namodralý odstín, zřejmě se jí nedostávalo vzduchu. Její ruce, které byly sympaticky hubené a jimž velmi dobře slušely krajkové manžety noční košile, nedovedly, stejně jako nohy, ani chvilku klidně poležet. Měla dívčí krk, jamky nad útlými klíčními kostmi, a také ňadra pod košilí, která smích a záducha udržovaly v neklidném, skrovně odměřovaném a po dechu lapajícím pohybu, se zdála něžná a mladá. Hans Castorp se rozhodl, že pošle nebo přinese také jí krásné květiny, orosené a vonné, květiny z exportního zahradnictví nizzského nebo canneského. S jistou obavou připojil se k udýchané a stísněné veselosti paní Zimmermannové.

„A vy tedy zde navštěvujete nejtěžší pacienty?“ ptala se. „To je od vás zábavné a milé, ha, ha, ha, ha! Ale považte, já nejsem vůbec těžký pacient, totiž ještě před nedávnem jsem jím vlastně ani zdaleka nebyla… Až onehdy ta příhoda… Jen poslyšte, není-li to nejsměšnější věc, kterou jste kdy v životě…“ A popadajíc dechu, za perlivého skřivánčího trylku vypravovala, co se jí přihodilo.

Když přišla do sanatoria, byla trošku nemocná – nemocná byla buď jak buď, jinak by sem nebyla přišla, a možná že dokonce ani ne zcela lehce, spíše však lehce než těžce. Pneumothorax, tato ještě nová vymoženost chirurgické techniky, která dosáhla nicméně rychle velké obliby, osvědčila se i v jejím případě skvěle. Zákrok se dokonale zdařil, stav i nález paní Zimmermannové se co nejutěšeněji zlepšoval – její muž – je totiž vdaná, ač bezdětná – mohl za tři až čtyři měsíce očekávat její návrat. Vyjela si na výlet do Curychu, aby se pobavila – neměla k té cestě žádného jiného důvodu než pobavení. Bavila se, co srdce ráčilo, zpozorovala přitom však, že se musí dát naplnit, a svěřila tuto práci tamějšímu lékaři. Byl to roztomilý, komický mladý muž, hahaha, ale co se nestalo? Přeplnil ji! Není pro to jiného označení, tím je všecko řečeno! Myslil to s ní příliš dobře: možná také, že tomu přece jen tak dobře nerozuměl, zkrátka a dobře v přeplněném stavu, to jest s tísnivým pocitem u srdce, s dýchacími obtížemi – ha, hihihi – vrátila se sem nahoru, a Behrens, který láteřil až hrůza, ji okamžitě vstrčil do postele. Neboť je nyní velmi těžce nemocná – vlastně ani ne tak velmi těžce nemocná, ale zfušovaná, zpackaná – hahaha, jeho obličej – co se tak směšně tváří? A ukazujíc mu prstem do obličeje smála se výrazu jeho tváře tou měrou, že jí začalo modrat už i čelo. Ale ze všech nejsměšnější je Behrens s tím svým sakrováním a hrubostí – musila se tomu už předem smát, hned jak zpozorovala, že je přeplněná. „Jste přímo v nebezpečí života,“ zařval na ni bez obalu a bez okolků. „Takový medvěd, hahaha, hihihi, promiňte!“

Nebylo jisto, proč se vlastně Behrensovu prohlášení tak perlivě směje – jestli pro jeho „hrubost“ a proto, že mu nevěřila, nebo přes to, že mu věřila – vždyť přece tomu věřit musila – a že jí prostě sama ta věc, to jest životní nebezpečí, v němž se vznášela, připadalo jen strašně směšné. Hans Castorp měl dojem, že je to druhé pravda a že se skutečně směje a trylkuje jen z dětinské lehkomyslnosti a nerozumu svého ptačího mozečku, a to Hans Castorp neschvaloval. Květiny jí nicméně poslal, ale ani s paní Zimmermannovou-smíškem už se neshledal. Když ji ještě několik dnů udržovali pod kyslíkem, umřela v náručí svého telegraficky povolaného chotě, vskutku umřela – učiněná husa, jak dodal sám od sebe dvorní rada Behrens, od něhož se to Hans Castorp dověděl.

Ale už předtím navázala Hansova účastná podnikavost s pomocí dvorního rady a ošetřovatelského personálu další styky s těžkými pacienty v domě a Joachim se musil připojit. Musil s ním k synovi „Tous-les-deux“, k druhému synovi, který jí ještě zbyl, zatím co po prvním dávno už pokoj uklidili a vykouřili jej H2CO. Potom k chlapci Teddymu, který sem nedávno přišel z ústavu na vychování nazvaného „Fridericianum“, protože byl pro tento ústav případem příliš těžkým. Dále k německo-ruskému úředníku pojišťovny Antonu Karloviči Fergemu, dobromyslnému trpiteli. Navštívili nešťastnou, přitom však nesmírně koketní paní z Mallinckrodtu, která, jako všichni, o nichž jsme se zmínili, dostala rovněž květiny, a kterou Hans Castorp v přítomnosti Joachimově dokonce několikrát krmil kaší… Získali si poznenáhlu pověst samaritánů a milosrdných bratří… V tomto smyslu Settembrini jednoho dne Hanse Castorpa oslovil.

„Saperlot, inženýre, slyším, že si počínáte nápadně. Vy jste se vrhl na milosrdenství? Hledáte ospravedlnění pomocí dobrých skutků?“

„To nestojí za řeč, pane Settembrini. Nic to není – netřeba kolem toho dělat hluk. Bratranec a já…“

„Ale nepleťte sem přece svého bratrance! Zavdáváte-li vy dva příčinu k řečem o vás, jste to vždycky vy, o koho jde, to je jisté. Poručík Ziemsen je povaha úctyhodná, ale prostá, které po duchovní stránce nehrozí nebezpečí a která vychovatele málo znepokojuje. Nepřimějete mne, abych uvěřil v jeho vůdcovství. Ten významnější, zato však také ten ohroženější, jste vy. Vy jste, smím-li se tak vyjádřit, takové páteční dítě života – o vás se musí člověk starat. Mimochodem řečeno – dovolil jste mi, abych se o vás staral.“

„Ovšem, pane Settembrini. Jednou provždy. Je to velmi laskavé od vás. A ,páteční dítě života’ je pěkný výraz. Nač hned takový spisovatel nepřipadne! Nevím, mám-li si na tomhle titulu zakládat, ale zní hezky, to musím říci. Ano, zabývám se teď tak trochu ,dětmi smrti‘, to je asi to, co máte na mysli. Tu a tam, když mám čas, zaskočím jen tak mimochodem – má léčebná služba tím takřka neutrpí – k těžkým a vážným případům – chápete – k těm, co tu nejsou pro pobavení a nepočínají si lajdácky, nýbrž umírají.“

„Stojí však psáno: ,Ať mrtví pochovávají své mrtvé,‘ “ podotkl Ital.

Hans Castorp zdvihl paže naznačuje svým výrazem, že leccos je psáno, to i ono, takže je nesnadné vybrat to pravé a podle toho jednat. Flašinetář, toť se ví, uplatňuje hledisko rušivé, to se dalo čekat! Ale i když Hans Castorp byl stejně jako jindy ochoten mu naslouchat a shledávat nezávazně jeho ponaučení zajímavým a dávat se jím jen na zkoušku pedagogicky ovlivnit, byl nicméně hodně dalek toho, aby se pro nějaká vychovatelská hlediska zřekl podnikání, která mu navzdory matce Gerngrossové a jejím řečem o „malém roztomilém flirtu“ i navzdory střízlivé povaze chudáka Rotbeina, jakož i navzdory zpozdilému trylkování „přeplněné“ ještě stále připadala způsobem neurčitým prospěšná a velkého dosahu.

Syn „Tous-les-deux“ se jmenoval Lauro. Dostal květiny, zemitě vonící nizzské fialky, „od dvou účastných druhů s přáním brzkého uzdravení“, a ježto anonymita se mezitím stala čirou formalitou a každý věděl, od koho dary pocházejí. „Tous-les-deux“, ta černobledá matka z Mexika, sama oslovila bratrance, když je potkala na chodbě, děkovala jim a chrčivými slovy, především však utrápenými, vybízejícími posunky je vyzvala, aby osobně přijali dík jejího syna – de son seul et dernier fils qui allait mourir aussi. Učinili tak na místě. Ukázalo se, že Lauro je úžasně krásný mladík, jiskrných očí, orlího nosu, jehož jemné chřípí se chvělo, s nádhernými rty, nad kterými bujel malý černý knírek – počínal si však tak chvástavě-dramaticky, že návštěvníci byli rádi – Hans Castorp o nic méně než Joachim – když se za nimi dveře pacientova pokoje zase zavřely. Neboť zatím co „Tous-les-deux“ v černém kašmírovém přehozu, černý závoj zavázaný pod bradou, na úzkém čele kolmé vrásky a pod gagátově černýma očima obrovské kožní váčky, jeden koutek úst ztrápeně pokleslý, přecházela s křivými koleny po pokoji, jen chvílemi se k mužům sedícím u postele přibližujíc a opakujíc svůj tragický, papouškovský výrok: „Tous-les-dé, vous comprenez, messies… Premierement Tun et maintenant l‘autre“ – krasavec Lauro se rovněž francouzsky rozplýval v hrnoucích se, chrčivých, nesnesitelně nabubřelých řečech, asi takového obsahu, že hodlá zemřít jako hrdina, comme héros, a l‘espagnol, jako bratr, de meme que son fier jeune frere Fernando, který rovněž skonal jako španělský rek – gestikuloval, rozhalil si košili, aby ranám smrti nastavil svou žlutou hruď, a takto si počínal, dokud záchvat kašle, při kterém mu na rtech vyvstala řídká, narůžovělá pěna, neudusil jeho vychloubání a nepřiměl bratrance, aby se po špičkách vytratili z pokoje.

Nemluvili dále spolu o návštěvě u Laura, a v duchu, každý sám pro sebe, se také zdrželi úsudku o jeho chování. Lépe však se jim oběma líbilo u Antona Karlovice Ferga z Petrohradu, který ležel v posteli – s velikánským dobráckým knírem a ohryzkem, který mu vyčníval také s jakýmsi dobromyslným výrazem, a zotavoval se jen pomalu a těžce z pokusu o zavedení pneumothoraxu, který ho, pana Ferga, div jen o vlásek rovnou neusmrtil. Utrpěl při tom prudký otřes, pleurální šok, k němuž, jak známo, při tomto módním zákroku dochází. u něho však se pleurální šok projevil formou mimořádně nebezpečnou, jako naprostý kolaps a nejpovážlivější mdloba, zkrátka tak těžce, že bylo nutno operaci přerušit a zatím odložit.

Kdykoliv pan Ferge zavadil v řeči o tuto událost, která pro něho musila být hrozná, jeho dobromyslné šedé oči se rozšířily a tvář mu zesinala. „Bez narkosy, pánové! Dobře, našinec ji nesnáší, v našem případě je zakázána, to člověk chápe a jako rozumný člověk se s tím smíří. Ale místní znecitlivění nesahá hluboko, pánové, otupí jen vnější maso, a když vás otvírají, vy to cítíte, i když jen jako pouhý tlak a mačkání. Ležím s přikrytým obličejem, abych nic neviděl, zprava mě drží asistent, zleva vrchní sestra. Připadá mi, že mě někdo tlačí a mačká, to je maso, které háčky otvírají a odtahují. A vtom slyším dvorního radu, jak říká: ,Tak!‘ A v tom okamžiku, pánové, mi začne nějakým tupým nástrojem – musí být tupý, ten nástroj, aby pohrudnici předčasně nepropíchl – ohledávat pohrudnici: ohmatává ji, aby našel to pravé místo, kam může bodnout a napustit plyn, a jak tak hmatá, jak tak tím nástrojem po pohrudnici jezdí – pánové, pánové, tu po mně bylo veta, to se nedá říci, jak mi bylo! Pánové, pohrudnice by se nikdo neměl dotýkat, pohrudnice se nesmí a nemá nikdo dotýkat, je tabu, je přikrytá masem, isolovaná a jednou provždy nepřístupná. A on ji najednou odkryl a ohmatával. Tu se mi, pánové, udělalo zle. Strašně zle – nikdy bych si nebyl pomyslil, že může na světě – nehledíc k peklu – být tak hnusněhnusný, bídácký – sprostý pocit! Omdlel jsem – tři mdloby na mne šly najednou, zelená, hnědá, fialová. A kromě toho vám to v té mdlobě páchlo, pleurální šok vrhl se mi na čich, strašně to tam čpělo sirovodíkem, tak to jistě smrdí v pekle, a při tom při všem slyším sám sebe, jak se – zatím co umírám – směju, ale ne jako člověk, to byl ten nejodpornější a nejneslušnější smích, jaký jsem kdy v životě slyšel, neboť omakávání pohrudnice – to je, pánové, jako by vás někdo způsobem nejvýš mrzkým, přemrštěným a nelidským lechtal, tak a nejinak tomu je s tou zatracenou hanbou a trýzní, a to je pleurální šok, kterého vás Bůh ušetřiž!“

Často, a vždy jen s bledou hrůzou, vracel se Anton Karlovic Ferge v řeči k tomuto hnusnohnusnému prožitku a měl neskonalý strach z jeho opakování. Jinak o sobě prohlásil hned na začátku, že je prostý člověk, jemuž je všechno „vyšší“ cizí a na kterého nelze klást žádné zvláštní duchovní a duševní nároky, tak jako je na nikoho neklade on. Takto se s nimi dohodnuv, jal se ne nezajímavě vypravovat o svém dřívějším životě, ze kterého ho nemoc vytrhla, o životě zástupce ve službách společnosti pojišťující proti ohni: podnikal z Petrohradu rozsáhlé cesty křížem krážem po celém Rusku, navštěvoval pojištěné továrny a snažil se vypátrat podniky, hospodářsky špatně prosperující, ježto prý je statisticky dokázáno, že nejvíce továrních požárů vzniká právě v podnicích se špatnou prosperitou. Společnost ho proto vysílala, aby pod tou či onou záminkou vysondoval chod podniku a zpravil o výsledku banku, tak aby se zvýšením reasekurace nebo rozdělením prémií předešla zavčas citelná ztráta. Vypravoval o cestách v zimě tou širou říší, o cestách za nesmírného mrazu, při nichž trávil celé noci v saních, leže pod beraními houněmi, a jak, když se probudil, vídal planout nad sněhem oči vlků jako hvězdy. Zmrzlý proviant, zelnou polévku a bílý chléb, vozil si s sebou v bedničce, a na stanicích, kde měnili koně, jej nechával roztát, aby jej mohl jíst, při čemž se ukázalo, že bílý chléb je čerstvý jako první den. Jen když během cesty nastala náhle obleva, bylo zle: tu mu polévka, kterou si v kusech vzal na cestu, vytekla.

Takhle asi vypravoval pan Ferge, chvílemi však se opět s povzdechem přerušil a prohodil, to že je všechno hezké, jen kdyby už u něho nemusili opakovat ten pokus s pneumothoraxem. To, co vypravoval, nebylo nic vyššího, ale byla to skutečnost a poslouchala se docela dobře, a hlavně Hansu Castorpovi se zdálo prospěšné, že se dovídá o ruské říši a o tom, jak se v ní žije, o samovarech, pirožkách, kozácích a dřevěných kostelích, které mají tolik cibulovitých věžiček, že vypadají jako kolonie hub. Dal si od pana Ferga také vylíčit tamější typ lidí, jejich severskou, a tudíž v jeho očích tím dobrodružnější exotiku, dal si vyprávět o asiatském příměsku v jejich krvi, vystouplých lícních kostech, finsky-mongolském posazení očí, poslouchal to s anthropologickým zájmem, dal si také předříkat pár ruských slov – rychle, rozmazaně, cizocize, jako by byla bez kostí, plynula zpod dobráckého kníru pana Ferga a z jeho dobrácky trčícího ohryzku ta východní řeč – a to všecko Hanse Castorpa tím více bavilo (takové už je mládí), že to bylo pedagogicky zakázané pole, na kterém se proháněl.

Chodívali pak Antona Karlovice častěji na čtvrt hodinky navštívit. Mezitím navštívili chlapce Teddyho z „Fridericiana“, elegantního čtrnáctiletého hocha, plavého a jemného, který měl privátní ošetřovatelku a bílé, hedvábné pyjama se šňůrami. Byl, jak jim sám pověděl, sirotek a bohat. Vyčkávaje hlubšího operačního zákroku – chtěli se pokusit červivá místa odstranit – opouštěl někdy, když mu bylo lépe, na hodinku lůžko, aby se v svém hezkém sportovním úboru zúčastnil dole společenské zábavy. Dámy s ním rády laškovaly a on poslouchal jejich hovory, na příklad o státním zástupci Einhufovi, o slečně v kalhotkách a o Františce Oderdankové, a šel si potom zase lehnout. Takto žil hoch Teddy elegantně ze dne na den, dávaje najevo, že od života nic jiného neočekává než jen právě tohle.

Ale na čísle padesát ležela paní z Mallinckrodt křestním jménem Natalie, s černýma očima a zlatými kruhy v uších, koketní, fintivá a přitom ten největší ženský Lazar a Job, stižená od Boha kdejakou nemocí. Její organismus byl, jak se zdá, jedovatými látkami zaplaven, takže ji střídavě i současně navštěvovaly kdejaké choroby. Velmi byla postižena kůže, pokrytá z velké části mučivě svědícím, místy mokvajícím ekzémem, také kolem úst, což jí působilo obtíže při zavádění lžíce do úst. Vnitřní záněty, zánět pohrudnice, ledvin, plic, okostice, ba i mozku – takže upadala do bezvědomí – se u paní z Mallinckrodtu střídaly, a srdeční slabost, vyvolaná horečkami a bolestmi, působila jí velkou tíseň a byla na příklad příčinou, že při polykání nemohla jídlo jaksepatří spolknout: zůstávalo jí trčet hned nahoře v jícnu. Slovem, byla na tom strašně zle a kromě toho byla na světě sama jako prst; kdysi opustila muže a děti pro jiného muže, vlastně polovičního chlapce, který později zase opustil ji, jak se bratranci od ní samé dověděli, a nyní byla bez domova, ač ne bez prostředků, jelikož manžel jí je poskytoval. Bez sebemenší nemístné hrdosti využívala jeho slušnosti či jeho stále trvající zamilovanosti, neboť nebrala sama sebe vážně a uznávala, že je jen pouhou bezectnou, hříšnou samičkou, a vycházejíc z tohoto přesvědčení, snášela všechny své Jobovy rány s podivuhodnou trpělivostí a houževnatostí, s elementární odolností svého čistokrevného ženství, jež zvítězilo nad bědami jejího nahnědlého těla a uměla dokonce i bílý obvaz gázy, který musila mít z nějaké zlé příčiny omotaný kolem hlavy, proměnit v půvabnou šálu. Neustále měnila šperky, ráno začala s korály, večer končila perlami. Potěšena Hansovými květinami, kterým zřejmě přikládala význam spíše galantní než charitativní, pozvala mladé pány k posteli na čaj, který ona sama pila z šálku s trubičkou, majíc všechny prsty, nevyjímajíc ani palce, pokryty opály, ametysty a smaragdy až ke kotníkům. A hned začala bratrancům vypravovat – zlaté kruhy se jí přitom v uších házely – co a jak se s ní sběhlo: hovořila o svém slušném, ale nudném muži, o svých taktéž slušných, leč nudných dětech, které se vyvedly zcela po otci a pro které se nemohla nikdy jaksepatří nadchnout, o polovičním chlapci, s kterým utekla a jehož poetickou něžnost náramně vychvalovala. Ale jeho příbuzní prý ho lstí a násilím od ní odvrátili, a kromě toho se asi také „chlapeček“ štítil její nemoci, která u ní tenkrát bouřlivě a v hojné míře propukla. Zdalipak se jí pánové také štítí? ptala se koketně; a její čistokrevné ženství vítězilo nad ekzémem, který jí pokrýval půlku tváře.

Hans Castorp smýšlel pohrdlivě o chlapečkovi, který se štítil, a projevil toto své cítění pokrčením rameny. Pokud šlo o něho, byla mu měkká povaha poetického polovičního hocha pobídkou, aby si počínal právě opačně, a při opakovaných návštěvách chápal se příležitosti a prokazoval nešťastné paní z Mallinckrodtu malé ošetřovatelské služby, k nimiž nebylo třeba předběžných znalostí, totiž: krmil ji opatrně kaší, jestliže byla právě podávána, dával jí pít ze šálku s trubičkou, když jí sousto uvízlo v jícnu, byl jí nápomocen, chtěla-li v posteli změnit polohu: neboť k tomu všemu jí ještě ztěžovala rána po operaci ležení. V těchto službičkách se cvičíval, když se cestou do jídelny nebo z procházky u ní zastavil, posílaje po každé Joachima napřed – on prý jen narychlo trochu zkontroluje ten případ na čísle padesát – a přitom cítil, jak celá jeho bytost se štěstím rozpíná, byla to radost tkvící v pocitu prospěšnosti a tajného dosahu jeho počínání, v nějž se mimochodem mísilo i jisté pokradmé potěšení z bezúhonně křesťanského rázu tohoto konání a počínání, rázu vpravdě tak zbožného, mírného a chvályhodného, že se mu ani z vojenského, ani z humanisticko-pedagogického hlediska nedalo nic vážného vytýkat.

O Karen Karstedtové jsme se ještě nezmínili, třebaže se jí Hans a Joachim obzvlášť věnovali. Byla externí soukromou pacientkou dvorního rady Behrense, který ji doporučil charitě bratranců. Byla zde nahoře už asi čtyři léta. Jsouc zcela chudá, byla odkázána na necitelné příbuzné, kteří už ji jednou – když tak jako tak musí umřít – vzali odsud pryč a potom ji sem zase poslali pouze na výslovnou domluvu Behrensovu. Bydlila ve „vsi“, v laciném pensionu – devatenáctiletá, útloučká, s hladkými, olejem natřenými vlasy, s očima, které se ostýchavě snažily ztajit lesk, který se tolik shodoval s hektickým ruměncem jejích tváří, a s charakteristicky zastřeným, ale sympaticky zvučným hlasem. Kašlala skoro nepřetržitě, a konečky všech prstů měla zalepeny náplastí, protože jí následkem otravy hnisaly.

Jí se tedy bratranci na Behrensovu přímluvu, když už jsou tak dobrosrdeční hoši, obzvlášť věnovali. Začalo to tím, že ubohé Karen poslali květiny, potom ji na jejím malém balkonu ve „vsi“ navštívili a poté ve třech leccos mimořádného podnikali: zhlédli krasobruslařské závody, závody na bobech. Sezóna zimních sportů v našem vysokohorském údolí vrcholila, byl uspořádán týdenní festival, slavnosti, zábavy a podívané, kterým bratranci až dosud věnovali jen příležitostně letmou pozornost, stíhaly jedna druhou. Joachim byl proti tomu, aby se zde nahoře jakkoliv rozptylovali. Nepřišel sem proto – a vůbec tu nebyl proto, aby žil a vyrovnával se se zdejším pobytem tím, že by jej příjemně a se změnou utvářel, nýbrž jen a jedině proto, aby se co nejdřív „odtoxinoval“, tak aby mohl v nížině konat službu, skutečnou službu místo té lázeňské, která byla sice jen náhražkou, ale jejíž zkracování snášel jen s odporem. Osobní účast při zimních sportech mu byla zakázána a zevlouna hrát se mu nechtělo. Pokud jde o Hanse Castorpa, cítil se příliš – v nejpřísnějším a nevlastnějším smyslu – být členem těch nahoře, aby měl oči a smysl pro počínání těch, kdož považovali toto údolí jen za území sportu.

Ale charitativní účast s ubohou slečnou Karen Karstedtovou přivodila v tom některé změny – a Joachim nemohl nic namítat, nechtěl-li se zdát nekřesťanským. Zašli pro pacientku do jejího nuzného bytu ve „vsi“ a vedli ji za nádherného slunečného, mrazivého počasí do anglické čtvrti (nazvané podle hotelu l‘Angleterre), mezi luxusními výlohami hlavní třídy, na níž zvonily saně, procházeli se obyvatelé lázeňského domu i ostatních velkých hotelů, bohatí požitkáři a darmošlapové z celého světa, prostovlasí, v moderních sportovních dresech z drahých a vzácných látek, s tvářemi opálenými do bronzova zimním slunečním žárem a jeho odrazem od sněhu, dolů ke kluzišti, které bylo na dně údolí, nedaleko lázeňského domu, na louce, kde se v létě hrávala kopaná. Zněla odtamtud hudba. Lázeňský orchestr koncertoval na galerii dřevěného pavilonu nad protáhlým čtverhranným kluzištěm, za nímž se v temném modru tyčily zasněžené vrchy. Vešli tam, protlačili se obecenstvem, obklopujícím na sedadlech povlovně vyvýšených ze tří stran dráhu, našli místa a dívali se. Krasobruslaři v těsných úborech, v černých trikotech a prýmkovaných kazajkách lemovaných kožišinou se houpali, vznášeli, prováděli figury, skákali, kroužili. Jedna virtuosní dvojice, pán a dáma, profesionálové mimo všechnu konkurenci, předváděli cosi, co kromě nich nedokázal nikdo na světě, a rozpoutali aplaus a tuš. V boji o prvenství v rychlosti šest mladých mužů různé národnosti, skrčení, s rukama na zádech, chvílemi s kapesníkem na ústech, šestkrát objíždělo široký čtverhran. Do hudby se ozývalo zvonění zvonku. Chvílemi se z davu zvedlo pobízivé a pochvalné volání.

Byla to pestrá společnost, po níž se rozhlíželi ti tři nemocní, bratranci a jejich svěřenka. Angličané v skotských čepicích, s bílými zuby mluvili francouzsky s pronikavě navoněnými dámami od hlavy k patě oděnými do pestré vlny, z nichž některé měly na sobě kalhoty. Američané s malou hlavou, s hladce připláclými vlasy, s lulkou v ústech měli na sobě kožichy, obrácené chlupy ven. Rusové, vousatí, elegantní, barbarsky bohatého vzezření, a Holanďané malajského kříženeckého typu seděli mezi německým a švýcarským obecenstvem, zatím co všelijaká neurčitá, francouzsky mluvící cháska z Balkánu nebo z Levanty, dobrodružný svět, pro nějž jevil Hans Castorp jistou slabost, kdežto Joachim jej jako bezcharakterní a dvojsmyslný odmítal, byl vtěsnán všude. V přestávkách závodily děti v žertovných úlohách: škobrtaly po dráze, na jedné noze brusli, na druhé lyži, chlapci strkali své malé dámy před sebou na lopatách, běhali s rozsvícenými svíčičkami, a ten, který své světlo donesl k cíli ještě hořící, běh vyhrál, přelézali všelijaké překážky nebo sbírali cínovými lžícemi brambory do rozestavených kropicích konví. Velký svět jásal. Lidé si ukazovali nejbohatší, nejproslulejší a nejpůvabnější děti, dcerušku holandského multimilionáře, synáčka pruského prince a dvanáctiletého hocha, který nesl jméno světoznámé firmy obchodující se šampaňským vínem. Karen chudinka jásala také a přitom kašlala. Radostí tleskala rukama s podebranými špičkami prstů. Byla tak vděčná!

I k závodům na bobech ji bratranci zavedli; neměli k cíli daleko ani z Berghofu, ani z Karenina bytu, neboť dráha, vedoucí se Schatzalpy, končila ve „vsi“ mezi domky na západním svahu. Tam postavili kontrolní budku, kam byl telefonicky hlášen odjezd každého jednotlivého vozidla od startu. Mezi zledovatělými sněhovými bariérami, na kovově se lesknoucích křivkách dráhy, vyplouvala shora v delších odstupech jednotlivá nízká vozidla obsazená muži a ženami v bílé vlně, s šerpami barev různých států přes prsa. Bylo vidět obličeje červené námahou, do kterých sněžilo. Pády, sáně, které najely na roh, převrhly se a vyklopily posádku do sněhu, byly obecenstvem fotografovány. I zde hrála hudba. Diváci seděli na malých tribunách nebo chodili po úzké stezce, proházené podél dráhy. Dřevěné lávky, překlenující sáňkařskou dráhu, po nichž stezka kus dál vedla a pod kterými chvílemi svištivě proletěly závodící boby, byly rovněž obsazeny obecenstvem. Mrtvoly z horního sanatoria konaly touž cestu letem pod mosty, křivkami dolů do údolí, pomyslil si Hans Castorp a také se o tom zmínil.

Jednou odpoledne zavedli bratranci Karen Kastedtovou, ježto všechno tak mohutně prožívala, dokonce do biografu v Lázních. Ve špatném vzduchu, který je všechny tři z fysické stránky hodně udivoval, poněvadž byli zvyklí jen tomu nejčistšímu, a který se jim těžce kladl na prsa a vyvolával v jejich hlavách kalnou mlhu, míhala se před jejich rozbolavělýma očima na plátně spousta života, rozkouskovaného krátkodobého a chvátajícího, neklidně vyskakujícího, zmítavě prodlévajícího a trhavě odskakujícího při troše hudby, která své přítomné rozčlenění uplatňovala na úprk jevů z minulosti a dovedla s omezenými prostředky rozehrát všechny rejstříky slavnostnosti a okázalosti, vášně, divokosti i vrkající smyslnosti. Kus, který viděli, byl vzrušující, milostný a vražedný příběh, hon výjevů v němotě se odehrávajících u dvora orientálního despoty, plný nádhery a nahoty, vládcovské chlípnosti a náboženské poddanské zuřivosti, plný ukrutností, žádostivosti, smrtelné rozkoše, výjevů prodlévajících názorně tam, kde šlo o to, aby si divák prohlédl svaly katových paží – zkrátka výjevů, které byly složeny ze sympatické znalosti tajných přání mezinárodně civilisovaných diváků. Settembrini jako soudný muž by byl určitě toto protihumanitní představení ostře odmítl, a byl by nucen s přímou a klasickou ironií tepat zneužití techniky na oživení představení, jež tou měrou tupí člověka, pomyslil si Hans Castorp, a pošeptal to bratranci. Ale paní Stöhrová, která tam byla také a seděla poblíž těch tří, se zdála docela uchvácena; její červený, nevzdělaný obličej byl seškleben požitkem.

Takové byly mimochodem řečeno skoro všechny tváře, na které jste pohlédli. Avšak když poslední obraz sledu výjevů se překmitl, sál se rozsvítil a pole visí stálo před davem jako prázdná tabule, nebylo ani komu zatleskat. Nebyl tu nikdo, komu by potleskem bylo lze poděkovat, kdo by mohl být za svůj umělecký výkon vyvoláván. Herci, kteří se sešli ke hře, jíž se obecenstvo právě pokochalo, byli už dávno rozprášeni na všechny strany; lidé zhlédli pouze stínové obrazy jejich produkce, miliony obrázků a nejkratších ustálení, do nichž se jejich počínání snímkováním rozložilo, aby je bylo možno libovolně často v chvatně mžikavém průběhu vracet elementu času. V mlčení zástupu po ilusi bylo cosi beznervného a nepříjemného. Ruce ležely bezmocně před tímto nic. Lidé si mnuli oči, civěli před sebe, styděli se za světlo a chtěli zpátky do tmy, aby opět mohli zírat, aby viděli, jak věci, jež měly kdysi svůj čas, dějí se znovu, jsouce zasazeny do čerstvého času a přilíceny hudbou.

Despota umřel pod nožem, vydávaje z široce rozevřených úst řev, jejž nebylo slyšet. Potom bylo vidět obrazy z celého světa: president francouzské republiky v cylindru před velkým kordonem odpovídá se sedadla svého landaueru na uvítací řeč; indický místokrál na svatbě kteréhosi radži; německý korunní princ na nádvoří kasáren v Potsdamu. Bylo vidět život a práci domorodé vesnice v Neumecklenburgu, kohoutí zápas na Borneu, nahé divochy pískající na nosové flétny, chytání divokých slonů, obřad u siamského královského dvora, ulici hampejzů v Japonsku, kde gejšy sedí za mřížemi dřevěných klecí. Bylo vidět zakuklené Samojedy, jak řídí saně tažené soby severoasijskou sněhovou pustinou, ruské poutníky modlící se v Hebronu, perského provinilce, na němž vykonávají trest bitím. U všeho toho jste byli, prostor byl zrušen, čas vrácen zpět, „tam“ a „tenkrát“ proměněno v kmitavé, míhavé, hudbou oblévané „zde“ a „teď“. Na plátně se pojednou přiblížila mladá marokánská žena v životní velikosti, v pruhovaném hedvábí, ověšená kruhy, sponami a prsteny, kypící prsa napůl obnažená. Měla široké nozdry, oči plné zvířecího života, rysy v tváři jí hrály; cenila v úsměvu bílé zuby, jednu ruku, jejíž nehty se zdály světlejší než kůže, si držela jako chránítko nad očima, druhou mávala do obecenstva. Lidé zírali rozpačitě v tvář vábnému stínu, jenž se zdál vidět a neviděl, jehož se pohledy vůbec nedotýkaly a jehož smích i mávání neplatily přítomnosti, nýbrž patřily onomu „tam“ a „tenkrát“, takže by nemělo smysl jeho pozdrav opětovat. To dodávalo požitku, jak už jsme pravili, pocitu určité nemohoucnosti. Potom přelud zmizel. Tabuli pokryl prázdný jas, padlo na ni slůvko „konec“, cyklus produkcí se uzavřel, lidé mlčky odcházeli z divadla, zatím co se zvenčí hrnulo nové obecenstvo, dychtící zhlédnout opakovaný průběh událostí. Pobídnuti paní Stöhrovou, která se k nim připojila, zašli pak ještě do kavárny lázeňského domu, hlavně kvůli chudince Karen, která samou vděčností držela ruce sepjaté. I tam hrála hudba. Malý orchestr s hudebníky oblečenými do červených fraků vyhrával pod řízením českého či uherského primase, který se od kapely odpoutal, postavil se mezi tančící páry, a kroutě ohnivě tělem, zpracovával svůj nástroj. U stolů panoval mondénní život. Sklepníci roznášeli vzácné nápoje. Bratranci objednali pro sebe i pro svou svěřenku oranžádu pro ochlazení, neboť tam bylo horko a prach, paní Stöhrová pila sladký likér. V tuhle hodinu, vysvětlovala jim, není zde ještě ten pravý provoz. Teprve později večer tanec jaksepatří oživne; mnoho pacientů z různých léčebných ústavů i mnoho volně žijících pacientů z různých hotelů, ba i z lázeňského domu přichází si sem později – v počtu ještě mnohem větším než teď – zatančit, a leckterá „nejtěžší“ pacientka tady prý odtančila na věčnost, převrhnuvši číši životní rozkoše a utrpěvši finální chrlení krve in dulci jubilo. Co naprostá nevzdělanost paní Stöhrové z „dulci jubilo“ udělala, přesahovalo všechny meze; první slůvko vzala z italsko-hudebního slovníku svého chotě a vyslovila je „dolce“, to druhé jí patrně připomínalo jubilejní rok, jubileum či bůhvíco – bratranci chňapli oba současně po stéble slámy ve svých sklenicích, když tato latina vstoupila v platnost, ale Stöhrové to nevadilo, naopak, špičkováním a narážkami, při nichž tvrdošíjně odkrývala zaječí zuby, snažila se přijít na kloub vzájemnému vztahu těch tří mladých lidí, který jí byl jasný, jen pokud šlo o chuděru Karen, jíž se to při jejím lehkém životě, jak se paní Stöhrová vyjádřila, jistě hodí, když na ni současně dozírají dva takoví veselí rytíři. S hlediska bratranců zdál se jí případ méně jasný; ale její ženská intuice ji při vší hlouposti a nevzdělanosti přivedla přece jen k jakémusi náhledu, ač neúplnému a sprostému. Pochopila a také to jizlivými narážkami prohlásila, že pravým a skutečným kavalírem tu je Hans Castorp, jemuž mladý Joachim Ziemsen pouze asistuje, a že Hans Castorp, jehož vnitřní zaměření k paní Chauchatové znala, doprovází ubožačku Karstedtovou jenom náhradou – protože zřejmě neví, jak by se té druhé přiblížil – což byl opravdu názor hodný paní Stöhrové a mravně docela mělký, naprosto nedostačující a co do intuice tak sprostý, že Hans Castorp, když jej s laškovnou přímostí projevila, naň odpověděl jen unaveným a opovržlivým pohledem. Pravda, styk s ubohou Karen Karstedtovou byl pro něho jistým druhem náhražky a neurčitým prospěšným pomocným prostředkem, jako všechna jeho charitativní podnikání. Ale zároveň byla tato zbožná podnikání též sama sobě účelem, a spokojenost, kterou cítil, když nemocnou Mallinckrodtovou krmil kaší, když si dával od pana Ferga líčit infernální pleurální šok nebo když viděl, jak chudinka Karen radostí a vděčností tleská rukama, které byly na špičkách prstů zalepené náplastí, byla, ač přenesená a vztažná, zároveň i čistá a bezprostřední; pocházela z opačného ducha vzdělanosti, než který pedagogicky zastával Settembrini, který však byl jistě hoden, jak mladému Hansu Castorpovi připadalo, aby se vzhledem k němu uplatňovalo „placet experiri“.

Domek, v němž Karen Karstedtová bydlila, stál nedaleko potoka a kolejí na cestě vedoucí ke „vsi“; bylo to tudíž pro bratrance pohodlné, když se pro ni po snídani chtěli zastavit a vzít ji s sebou na služební procházku. Šli-li směrem ke „vsi“, míříce na hlavní promenádu, viděli před sebou malý Schiahorn a kousek dál vpravo tři hřebeny, které se jmenovaly „Zelené věže“, avšak nyní, tak jako všechny ostatní vrchy, ležely pod oslnivým, sluncem ozářeným sněhem, a ještě dál vpravo vrchol hory, na níž ležela „ves“. Asi ve čtvrtině její stráně bylo vidět hřbitov „vsi“, obehnaný zdí, z něhož byl jistě velmi krásný výhled, patrně na jezero, takže bylo nasnadě určit si jej cílem procházky. A opravdu se k němu ti tři jednou vypravili, jednoho krásného dopoledne – teď byly všechny dny krásné: bezvětrné, slunné, sytě modré, horce mrazivé, bělotřpytné. Bratranci, jeden cihlově rudý, druhý opálený do bronzová, šli jen v šatech (kabáty by jim byly v tom pražícím slunci na obtíž) – mladý Joachim Ziemsen ve sportovním dresu a v gumových sněhovkách, Hans Castorp ve stejných sněhovkách, ale v dlouhých kalhotách, protože pumpky nosil nerad. Bylo to někdy mezi začátkem a půlí února v novém roce. Ano, správně, od té doby, co Hans Castorp sem nahoru přijel, změnila se číslice letopočtu; teď se psala jiná, ta další. Veliká rafička na hodinách světového času se posunula o jednu jednotku; ne zrovna o tu největší, ne o tu, kterou měříme tisíciletí – toho se jen málokdo z těch, kdož teď žijí, dočká; také ne o tu, která zaznamenává století, ba ani o tu ne, která značí desetiletí. Avšak roční rafička nedávno padla, ač to ještě zdaleka nebyl rok, co zde Hans Castorp pobýval, nýbrž teprve něco přes půl roku; a nyní do té doby, než se opět pohne vpřed, rafička pevně stojí, po způsobu minutových rafiček na některých velikých hodinách, které se posunují vždy až po pěti minutách. Než k tomu však dojde, bude se musit měsíční rafička posunout ještě desetkrát, tedy víckrát, než už se pošoupla od té doby, co je Hans Castorp zde nahoře – únor už Hans do toho nepočítá, neboť to, co je jednou načaté, je vlastně odbyté, tak jako peníz proměněný je vlastně už utracený.

Tedy i ke hřbitovu na vesnickém kopci si ti tři vyšli jednou na procházku – abychom se pro přesný počet i o tomto výletu ještě zmínili. Podnět dal k němu Hans Castorp. Joachim měl zprvu námitky kvůli ubohé Karen, ale potom nahlédl a přiznal, že by nemělo smyslu hrát si s ní na schovávanou a ve smyslu zbabělé Stöhrové ji úzkostlivě chránit před vším, co připomíná exitus. Karen Karstedtová se ještě neoddávala sebeklamům posledního stadia, nýbrž věděla, jak to s ní vypadá, a co znamená nekrosa jejích prstů. Věděla dále, že její necitelní příbuzní sotva přivolí k takovému přepychu, jako je převoz domů, a že jí tedy po smrti bude tam nahoře za obydlí vykázáno skromné místečko. Zkrátka bylo docela pochopitelné, že se pro ni tento cíl procházky s hlediska morálního lépe hodí než leckterý jiný, jako na příklad závody na bobech nebo biograf – a pak, vždyť to byl jen skutek slušného kamarádství, navštívit jednou „ty tam nahoře“ – když už nechceme prostě považovat hřbitov za pouhou pozoruhodnost a neutrální pole vycházek.

Kráčejíce zvolna husím pochodem, ježto po proházené cestičce mohl jít jenom jeden, zanechali za sebou a pod sebou poslední domky, položené v stráni nejvýš, a během stoupání viděli, jak se důvěrně známý obraz krajiny v zimní nádheře zase jednou perspektivně trochu posouvá a otvírá: kraj se rozevřel k severovýchodu, proti vchodu do údolí, a naskytl se předvídaný pohled na jezero, jehož kulatá, lesem obrostlá hladina byla zamrzlá a pod sněhem a za jehož nejvzdálenějšími břehy se zdánlivě sbíhaly šikmé hrany vrchů, za kterými se před modrem oblohy jeden před druhým vyvyšovaly zasněžené vrcholy cizích hor. Dívali se na to, stojíce ve sněhu před kamennou bránou, která tvořila vchod na hřbitov, kam po chvilce železnými mřížovými vraty, vsazenými do kamenné brány, jež byly jen přivřené, vkročili.

I tam našli proházené pěšiny, které vedly mezi kopečky rovů, obehnanými mříží a pokrytými sněhovými poduškami, mezi těmi loži, pěkně a pravidelně upravenými, s jejich kamennými a kovovými kříži a pomníky ozdobenými medailony a nápisy. Po člověku nikde ani slechu dechu. Ticho, osamělost, nerušenost místa zdály se hluboké a tajemné v nejednom smyslu; malého kamenného andílka nebo patto se sněhovou čepičkou nasazenou na hlavičce trochu nakřivo, který stál kdesi v houští a uzamykal rty prstíkem, bylo možno považovat za jeho genia – to jest za genia mlčení, mlčení, které jste velmi silně pociťovali jako opak a protiklad mluvení, tedy umlknutí, ale nikterak mlčení bez obsahu a událostí. Pro oba mužské návštěvníky byla by teď příležitost smeknout klobouky, kdyby jaké na hlavě měli. Ale byli prostovlasí, i Hans Castorp byl prostovlasý, a tak kráčeli jen v uctivém postoji, přenášejíce váhu těla na bříška chodidel, jako by se nepřetržitě trochu nakláněli vpravo i vlevo, husím pochodem za Karen Karstedtovou, která je vedla.

Hřbitov měl nepravidelný tvar, nejprve se táhl jako úzký obdélník směrem k jihu, potom se rovněž v pravých úhlech rozbíhal na obě strany. Bylo zřejmé, že byl několikrát zvětšován a že k němu připojili kus pole. Zdálo se však, že i přesto je ohrada v přítomné chvíli zase skoro zcela obsazena, jak podél zdi, tak i uprostřed, v místech, kterým se nedávala přednost – a nebylo vidět a dalo by se sotva říci, kde by se tam ještě nějaké to přístřeší našlo. Ti tři návštěvníci chodili delší dobu diskrétně úzkými stružkami a průchody mezi chodníky, tu a tam se zastavujíce, aby rozluštili některé jméno a datum narození a smrti. Náhrobky a kříže byly nehonosné, zřejmě byly pořízeny bez velkých nákladů. Pokud jde o jejich nápisy, jména pocházela ze všech stran a končin světa, zněla anglicky, rusky nebo aspoň všeobecně slovansky, také německy, portugalsky i jinak; ale data se vyznačovala útlostí, jejich rozpětí bylo celkově nápadně malé, odstup let mezi narozením a exitem skoro vesměs dvacet nebo jen o málo víc, tábor byl obsazen skoro samým mládím a žádnou ctností, neusazenou cháskou, jež se tu sešla z celého světa a vešla definitivně v horizontální životní podobu.

Na jednom místě, hezky hluboko mezi natěsnanými rovy, uvnitř trávníku a spíš trochu do středu, bylo mezi dvěma upravenými hroby, na jichž pomnících visely věnce z trvalek, ještě ploché místečko délky lidského těla, rovné, neobložené, a před ním se ti tři návštěvníci bezděčně zastavili. Stáli – slečna kousek před svými průvodci – pročítajíce něžné údaje na pomnících – Hans Castorp odpoutaný, s rukama zkříženýma před sebou, s otevřenými ústy a ospalýma očima, mladý Ziemsen nepřístupný a nejen vzpřímený, nýbrž dokonce i trochu zakloněný – a najednou bratranci oba současně, zvědavě, úkosem a kradmo zavadili pohledem o tvář Karen Kastedtové. Ta si toho přece jen povšimla a stála tam, skromná, ostýchavá, s hlavou trochu na stranu vysunutou, usmála se strojeně našpulenými rty a rychle zamrkala očima.

Valpuržina noc

V příštích dnech to bude sedm měsíců, co zde nahoře mladý Hans Castorp pobývá, kdežto bratranec Joachim, který jich měl, když Hans přijel, na hřbetě pět, má teď za sebou dvanáct, tedy ruček – zaokrouhlený rok – zaokrouhlený ve smyslu kosmickém, to znamená, že země od té chvíle, co malá lokomotiva značné tažné síly Hanse vysadila v Davosu, dokončila jeden svůj běh kolem slunce a vrátila se k bodu, kde byla tenkrát. Byl masopust. Masopustní úterek byl přede dveřmi. Hans Castorp se vyptával celoročního usedlíka, jaké to tu bývá.

„Skvělé!“ odtušil Settembrini, kterého bratranci na dopolední procházce zase jednou potkali. „Splendidní!“ řekl.

„To vám je tu veselo jako v Prátru, uvidíte, inženýre! Hned je z nás najednou řada skvoucích kavalírů,“ pravil a potom pružnou mluvou pokračoval v pomlouvání, doprovázeje své jizlivé kritiky podařenými pohyby paže, hlavy i ramen: „Co chcete, i v maison de santé, jak jsem četl, pořádají se občas plesy pro blázny a slabomyslné, proč tedy ne zde? Program zahrnuje ty nejrozmanitější danses macabres, jak si jistě dovedete představit. Bohužel se jistá část loňských účastníků nemůže k letošní slavnosti dostavit, protože končí už o půl desáté…“

„Myslíte… Ach tak, výborně!“ zasmál se Hans Castorp. „Vy vtipálku! ,O půl desáté!‘ – Slyšels to, ty? Totiž příliš brzy, aby se mohla jistá část loňských účastníků ještě na hodinku zúčastnit, míní pan Settembrini. Ha, ha, to je příšerné! Totiž ta, která dala mezitím už dávno vale ,masu‘. Rozumíš mé slovní hříčce? No to jsem tedy zvědav,“ pokračoval. „Myslím, že je správné, že zde svátky, tak jak přicházejí, takto slavíme a etapy, tedy přerývky, běžným způsobem značíme, aby nebyla jen samá nerozčleněná jednotvárnost, to by bylo příliš podivné. Měli jsme tedy vánoce a věděli jsme, že byl Nový rok, a teď zase přijde masopustní úterek. Potom bude květná neděle (pečou tady jidáše?), pašijový týden, velikonoce, za šest neděl nato letnice, pak nastane brzy nejdelší den, letní slunovrat, víte, a počne se to schylovat k podzimu…“

„Přestaňte! Přestaňte! Přestaňte!“ vykřikl Settembrini, zdvíhaje tvář k nebi a tiskna dlaně na spánky. „Mlčte! Zakazuji vám, abyste si takhle pouštěl uzdu!“

„Promiňte, vždyť naopak říkám… Mimochodem řečeno – snad se Behrens nakonec přece jen odhodlá k injekcím, aby mne odtoxinoval, neboť mám stále sedmatřicet– čtyři–pět–šest, ba i sedm. Ne a ne se to změnit. Jsem a zůstanu už zkrátka takové životní pátečňátko. Nejsem sice žádný dlouhodobý, Rhadamanth mi nikdy nenapařil žádnou určitou lhůtu, ale říká, že by nemělo smyslu léčení předčasně přerušit, když už jsem tady tak dlouho a investoval jsem tak říkajíc do toho tolik času. Co by také bylo platné, kdyby mi stanovil nějaký termín? Stejně by to skoro nic neznamenalo, protože když on na příklad řekne půl roku, myslí tím ,přinejmenším‘ a je nutno připravit se na víc. To vidíte na mém bratranci, měl být hotov začátkem měsíce – hotov, to jest vyléčen – ale posledně mu Behrens zase čtyři měsíce přidal, až do úplného vyléčení – no, a co přijde potom? Potom tedy nastane, jak jsem pravil, aniž vás tím chci dráždit – letní slunovrat a schyluje se to zase k zimě. Ale prozatím ovšem máme teprve masopustní úterý – vždyť vám povídám, že mi to připadá pěkné a správné, když zde všechno po pořádku slavíme, tak jak to stojí v kalendáři. Paní Stöhrová říkala, že se u vrátného dostanou koupit dětské trumpetky?“

To bylo pravda. Již u první snídaně na masopustní úterý, které tu bylo mžikem, ještě než je člověk z dálky jaksepatří zahlédl – hned zrána ozývaly se v jídelně všelijaké chrápavé a pisklavé zvuky z žertovných dechových nástrojů. Při obědě společnost od stolu Gansera, Rasmussena a Kleefeldové už házela papírovými hady po ostatních hostech, a několik osob, na příklad Marusja s kulatýma očima, měly na hlavách papírové čepice, které bylo rovněž možno koupit vpředu ve vrátnici u kulhavého portýra; ale večer se v sále i ve společenských místnostech rozvinula společenská slavnost, která svým průběhem… Jenom my prozatím víme, k čemu tato masopustní společenská slavnost – dík Hansově podnikavosti – svým průběhem vedla. Ale nedáme se svými vědomostmi ani strhnout, ani vytrhnout z obezřelosti, nýbrž dáváme času čest, jaká mu patří, a neukvapujíce se v ničem – dokonce události možná ještě pozdržujeme, protože sdílíme mravní ostych mladého Hanse Castorpa, který tak dlouho nástup těchto událostí odvracel.

Odpoledne putovalo všechno do Lázní, podívat se na masopustní život v ulicích. Chodily tam masky, pieroti a harlekýni, kteří mávali klapacími pleskačkami, a mezi pěší a masky, projíždějící v okrášlených a cinkajících saních kolem, házeli konfety. K večeři se zasedlo k sedmi stolům v náladě už hodně povznesené a se zřejmým odhodláním pěstovat ducha veřejnosti i v uzavřené společnosti. Papírové čepice, řehtačky a trubky vrátného šly šmahem na odbyt, a státní zástupce Paravant zahájil další travestování tím, že oblekl dámské kimono a dal si na hlavu falešný cop (který podle volání, jež se s mnoha stran ozývalo, náležel generální konsulové Wurmbrandtové) a mimo to si horkým vlasovým želízkem ohnul knír šikmo dolů, takže vypadal docela jako Číňan. Správa ústavu nezůstala pozadu. Každý ze sedmi stolů byl ozdoben papírovým lampionem, barevným měsícem, uvnitř kterého svítila svíčka, a Settembrini, vstoupiv do sálu a míjeje Castorpův stůl, zarecitoval básnický verš, jenž se vztahoval na tuto iluminaci:

Hleď! Pestří se to jiskřičkami,

zde v převeselém klubu dlíš!

Pronesl jej s jemným a suchým úsměvem a klátil se dál na své místo, kde ho přivítala malá palba kuliček z tenkého papíru, naplněných voňavou tekutinou, které při nárazu praskly a zalily postiženého voňavkou.

Zkrátka nálada byla hned od začátku vyloženě slavnostní. Kdekdo se smál, papíroví hadi, visící s korunních lustrů, povívali v záchvěvech vzduchu sem a tam, v omáčce k pečeni plavaly konfety, a brzy bylo vidět hbitou trpaslici, jak horlivě běží okolo a nese první kbelík ledu a první láhev šampaňského. Hosté míchali sekt s burgundským – podnět k tomu dal státní zástupce Einhuf – a když po skončené večeři stropní světlo dokonce zhaslo a jídelnu osvětlovaly pestrobarevným šerem italské noci už jenom lampiónky, tu nálada vyvrcholila, takže když Settembrini Hansu Castorpovi poslal ceduličku (dal ji Marusji, která mu seděla nejblíž a která měla na hlavě jockeyskou čepičku ze zeleného hedvábného papíru), na kterou napsal tužkou:

„Však hora je dnes kouzly potrhlá,

a bludička vám vůdcem být-ti má,

tak přísně ve všem neračte to bráti,“

vzbudilo to u Hansova stolu velikánskou pochvalu.

Doktor Blumenkohl, kterému se zase zrovna vedlo velmi špatně, zamumlal s obvyklým výrazem v tváři, či vlastně kolem úst, před sebe cosi, z čehož se dalo pochopit, co je to za verše. Hans Castorp pro svou osobu se nechtěl dát zahanbit a cítil se žertem povinován připsat na cedulku repliku, která mohla ovšem být jen hodně bezvýznamná. Hledal po kapsách tužku, ale nenašel ji, a také Joachim ani učitelka mu žádnou nemohli půjčit. Jeho oči s červenými žilkami obrátily se o pomoc k východu, do nejzazšího levého koutu sálu, a bylo vidět, jak se jeho letmé předsevzetí zvrhá do asociací tak dalekosáhlých, že zbledl a docela na svůj prvotní úmysl zapomněl.

K zblednutí bylo i jinak důvodů dost. Paní Chauchatová tam vzadu se k masopustní noci slavnostně oblekla, měla nové šaty, nebo aspoň šaty, které na ní Hans Castorp ještě neviděl – z lehkého, tmavého, ba černého, jen chvilkami trochu hnědozlatě se zatřpytivšího hedvábí, které měly u krku malý dívčí kulatý výstřih, sotva tak hluboký, že odkrýval krk až k něžnému nasazení klíčních kostí a obratle vzadu na šíji pod uvolněnými vlásky, které vždycky trochu vystouply, když malounko předklonila hlavu, ale zato ponechávaly Klaudiiny paže až nahoru k ramenům volné – její paže, útlé a plné zároveň – a přitom chladné, podle všech předpokladů chladné, které se neobyčejně bíle odrážely od hedvábné temnoty šatů, odrážely se tak otřesně, že Hans Castorp jen přivřel oči a sám v sobě zašeptal: „Bože můj!“ Ještě nikdy neviděl šaty podobného střihu. Znal plesové toalety, slavnostně dovolené, ba předepsané výstřihy, které, ač daleko větší než tento, zdaleka nepůsobily tak sensačně. Ukázalo se především, jak mylná byla starší domněnka ubohého Hanse Castorpa, že vábení – nerozumná vábení těchto paží, které už poznal přes tenký tyl, by bez onoho toužebného „prozáření“, jak to tenkrát nazval, nebylo třebas ani tak hluboké. Omyl! Osudný sebeklam! Upíná, silně zdůrazněná, oslnivá nahost těchto nádherných údů otráveného organismu byla událostí, událostí, jak se ukázalo, mnohem silnější než ono tehdejší prozáření, byl to zjev, na nějž nebylo jiné odpovědi než sklopit hlavu a tiše opakovat: „Bože můj!“

Za chvíli přišel další lístek, na kterém stálo:

„Aj, vybraná to společnost! Nevěstou každá dáma! Těch skvostných ženichů! Co host to kariéra samá!“

„Bravo, bravo!“ volali hosté. Sedělo se už u černé kávy, která se podávala v malých hnědých konvičkách, nebo případně u likérů – jako na příklad paní Stöhrová, která k smrti ráda srkala sladké likéry. Společnost se začala uvolňovat, cirkulovat. Ten šel navštívit toho, jiný zas si přesedl k jinému stolu. Část hostů se už uchýlila do společenských místností, kdežto ostatní zůstávali sedět, holdujíce dále směsi vína. Settembrini přišel teď osobně k Hansovu stolu, párátko v zubech, v ruce šálek černé kávy, a usedl jako host na roh mezi Hanse Castorpa a učitelku.

„Pohoří Harc,“ řekl. „Krajina poblíže Schierke a Elendu. Tak co, inženýre, sliboval jsem vám příliš mnoho? Jářku, tomu přece říkám veletrh! Ale jen počkejte, náš vtip se tak hned nevyčerpá, nejsme ještě na vrcholu, natož u konce! Podle všeho, co se proslýchá, spatříme ještě více masek. Některé osoby se uchýlily do ústraní – to opravňuje k různým nadějím. Uvidíte.“

Opravdu se objevily nové osoby v přestrojení: dámy v pánských úborech, které pro překypující tvary vypadaly nepravděpodobně a operetně, s tvářemi, na něž si ohořelou zátkou načrtly vousy; a zase naopak páni oblečení do ženských šatů a klopýtající přes sukně, jako na příklad Studiosus Rasmussen, který měl černou hedvábnou toaletu posetou gagáty a vystavoval na odiv uhrovité dekolté, které si ovíval papírovým vějířem, a to i na zádech. Poklesávaje v kolenou, přišel žebrák, visící na berlích. Kdosi si zrobil z bílého spodního prádla a dámského plstěného klobouku kostým pierota a napudroval si tvář, takže oči nabyly nepřirozeného vzhledu, a pomádou na rty si krvavě zdůraznil rty. Byl to mladík s nehtem. Řek od horšího ruského stolu, který měl krásné nohy, vykračoval si po sále v trikotových fialových spodcích, v pláštíku, papírovém okruží, s dýkou v holi jako španělský grand nebo princ z pohádky. Všechny tyto masky byly improvisovány narychlo teprve po ukončení večeře. Paní Stöhrová už neměla na židli stání. Zmizela, a za chvíli se vrátila jako myčka, s ohrnutou sukní a vyhrnutými rukávy, pod bradou měla zavázány stuhy papírového čepce a byla vyzbrojena kbelíkem a koštětem, kterým se začala ohánět, vjíždějíc mokrým koštětem pod stoly a sedícím pacientům mezi nohy.

„Hleď samotnou Baubo, babici,“

zarecitoval Settembrini při pohledu na ni a doložil jasně a plasticky i druhý rým. Ona to zaslechla, odsekla, že on je „vlašský kohout“, a vyzvala ho, aby si své „sviňačinky“ nechal pro sebe, tykajíc mu v svém právu jako maska; neboť tato obcovací forma se všeobecně ujala už při jídle. Settembrini se jí chystal odpovědět, ale hluk a smích z haly ho přerušil a vzbudil v sále pozornost.

Sledovány hosty přicházejícími ze společenských místností, vešly dvě podivné postavy, které se zřejmě právě teď teprve dooblékly. Jedna byla přestrojena za diakonisku, ale její černý hábit byl od krku až k obrubě příčně pošit bílými tkalouny, jednak krátkými a kladenými hustě pod sebou, jednak řidšími, které ty husté o kousek přesahovaly – po způsobu liniatury teploměru. Postava držela na bledých rtech ukazováček a v pravé ruce tabulku na zapisování horečky. Druhá maska byla celá modrá: obočí i ústa byly modře namalovány, ostatní obličej a krk rovněž modře pomalován, na hlavě měla modrou vlněnou čepici staženou šikmo přes ucho a oblečena byla do jakéhosi mundúru či povlaku z modrého lesklého plátna, šitého z jednoho kusu, který byl nad kotníky stažen stuhami a uprostřed vycpán do kulatého bříška. Pacienti poznali paní Iltisovou a pana Albina. Oba měli na krku pověšeny štítky z lepenky, na nichž bylo napsáno: „Němásestra“ a „Modrý Jindřich“. Potácivým krokem brali se ve dvou jídelnou.

To bylo pochvaly! Výkřiky jen hvízdaly. Paní Stöhrová s koštětem pod paží, ruce na kolenou, využívajíc své role myčky, se neomaleně a sprostě smála, co srdce ráčilo. Jenom Settembrini se tvářil nepřístupně. Pohlédl krátce na úspěšnou dvojici maškar a jeho rty pod krásně zvlněným knírem se docela zúžily.

Mezi těmi, kdož se v průvodu Němé sestry a Modrého Jindřicha vrátili z konversačních pokojů do jídelny, byla též Klaudie Chauchatová. S vlasatou Tamarou a jejím sousedem od stolu, jistým Buliginem – to byl onen muž s vpadlou hrudí – který byl ve večerním úboru, přešla v nových šatech kolem stolu Hanse Castorpa a kráčela šikmo ke stolu Gansera a Kleefeldové, kde stanula s rukama za zády hovoříc a smějíc se úzkýma očima, kdežto její průvodci provázeli alegorická strašidla dál a vyšli s nimi zase z jídelny. Také paní Chauchatová se ozdobila masopustní čepicí – nebyla dokonce ani koupená, byla to jen taková čepička, jaké zhotovujeme dětem, složená prostě z bílého papíru do trojhranu, která jí ostatně – měla ji nasazenu šikmo – slušela výborně. Tmavé, zlatohnědé šaty odstávaly od nohou, sukně byla trochu nabíraná. O pažích už neříkáme nic. Byly až nahoru k ramenům nahé.

„Jen okem po ní hoď!“ zaslechl jako z dálky Hans Castorp Settembriniův hlas – zatím co ji očima sledoval, když šla hned zase dál, ke skleněným dveřím a ven ze sálu. „To je Lilith.“

„Kdo?“ ptal se Hans Castorp.

Literát měl radost. Odvětil:

„Prvá Adamova choť. Je nebezpečná…“

Kromě nich dvou seděl u stolu na svém trochu vzdálenějším místě už jen doktor Blumenkohl. Ostatní stolová společnost přešla i s Joachimem do společenských pokojů. Hans Castorp prohodil:

„Ty jsi dnes samá poesie a verše. Kdo to zase je, jaká Lilith? Adam byl tedy dvakrát ženat? O tom jsem neměl ani zdání…“

„Podle hebrejské pověsti ano. Tato Lilith se proměnila v noční příšeru, nebezpečnou mladíkům hlavně pro své krásné vlasy.“

„Fuj! Brr! Noční strašidlo s krásnými vlasy! Něco takového ty nemůžeš vystát, co? To přijdeš a rozsvítíš elektrické světlo, abys tak říkajíc mladé muže přivedl na pravou cestu. – Že je to tak?“ řekl Hans Castorp blouznivě. Vypil už hodně smíchaného vína.

„Poslyšte, inženýre, nechte toho!“ poroučel Settembrini zamračeně. „Užívejte oslovovací formy obvyklé v západních vzdělaných zemích, druhé osoby množného čísla, smím-li prosit! To, oč se tu pokoušíte, vám vůbec nesluší.“

„Ale jak to? Vždyť je Karneval! Dnes večer se to všeobecně akceptuje…“

„Ano, protože je v tom jistý nemravný půvab. Tykání mezi cizími lidmi, to jest mezi lidmi, kteří si právem říkají ,vy‘, je odporné divošství, zahrávání si s prapůvodním stavem, nedbalé zahrávání, jímž pohrdám, poněvadž míří v podstatě proti civilisaci a vyspělému člověčenství – drze a nestoudně proti nim míří. Já jsem vám neřekl ,ty‘, toho se nedomýšlejte! Citoval jsem jedno místo z mistrovského díla vaší národní literatury. Mluvil jsem tedy básnicky…“

„Já také! Já také mluvím do jisté míry básnicky – poněvadž mi připadá, že je k tomu vhodná chvíle – proto tak mluvím. Nikterak netvrdím, že to je pro mne lehké a že se mi to zdá docela přirozené, oslovovat tě ,ty‘, naopak, musím se dosti přemáhat, musím si dát vždycky štulec, abych to řekl, ale dávám si jej rád a od srdce…“

„Od srdce?“

„Ano, od srdce, to mi věř! Jsme už teď tady nahoře tak dlouho spolu – sedm měsíců, když se to spočítá: pro naše poměry tady nahoře to sice není ani tak příliš moc, ale pro pojmy v kraji, když si tak vzpomenu, je to fůra. No a prožili jsme jej spolu, protože nás tu život svedl dohromady, skoro denně jsme se vídali a vedli mezi sebou zajímavé hovory, zčásti o věcech, z kterých bych dole, v nížině, nebyl pochopil ani zbla. Ale tady ano, tady mi tyto věci připadaly velmi důležité a blízké, takže jsem po každé, kdykoliv jsme disputovali, byl celou duší u věci. Lépe řečeno, když tys mi jako homo humanus tyto věci vysvětloval; neboť já k nim při své dosavadní zkušenosti měl přirozeně jen málo co podotknout, vždycky jsem jen mohl shledat, že to, co říkáš, je mimořádně zajímavé. Skrze tebe jsem mnohé pochopil, o mnohém se dověděl… To o Carduccim bylo to nejmenší, ale což bych, nebýt tebe, na příklad věděl, že republika a krásný sloh spolu souvisí, což bych věděl, jak souvisí čas s lidským pokrokem – a jak zase by naopak žádného lidského pokroku nebylo, kdyby nebylo času, a svět by byl jen stojatá louže a hnijící tůně! Říkám ti prostě ,ty‘ a dál tě nijak neoslovuji, promiň, protože nevím, jak bych tě oslovil, já jaksi nemohu. Ty tu sedíš, a já ti prostě říkám ,ty‘, to stačí. Ty nejsi nějaký muž s nějakým jménem, ty jsi představitel, pan Settembrini, v tomto místě představitel, a jsi při mně – ano, jsi,“ potvrdil Hans Castorp a uhodil dlaní na ubrus. „A dnes ti tedy poděkuji,“ pokračoval a přišoupl svou skleničku se šampaňským a burgundským k páně Settembriniovu šálku s černou kávou, jako by si s ním chtěl na stole přiťuknout, – „za to, že ses mne po těch sedm měsíců tak vlídně ujímal – žes mně, mladému moulovi, na kterého se hrnulo tolik nového – byl nápomocen při mých cvičeních a experimentech a snažil ses na mne působit opravně, tak docela sine pecunia, jednak formou abstraktní a jednak příběhy. Cítím zřetelně, že přišla chvíle, kdy ti za to za vše musím poděkovat a poprosit tě za odpuštění, jestliže jsem byl špatným žákem, takovým životním ,pátečňátkem‘, jak jsi pravil. Když jsi to řekl, velmi mě to dojalo, a kdykoliv si na to vzpomenu, po každé jsem znovu dojat. Životním pátečňátkem byl jsem jistě i pro tebe a tvou pedagogickou žílu, o které ses mi zmínil hned prvního dne – to je ovšem také jedna z těch souvislostí, kterés mne naučil objevovat, souvislost pedagogiky s humanismem – časem mě jistě ještě napadne více takových souvislostí. Odpusť tedy a nevzpomínej na mne ve zlém! Na tvé zdraví, pane Settembrini! Ať žiješ! Piju na počest tvých literárních snah k vyplenění lidských utrpení!“ dodal, zaklonil se, vypil několika dlouhými doušky svou směs vína a vstal. „Tak, a teď přejdeme k těm druhým.“

„Poslyšte, inženýre, co vám to vlezlo do hlavy?“ zvolal Ital s očima plnýma údivu a vstal rovněž od stolu. „To zní jako rozloučení…“

„Ne, jaképak rozloučení?“ uhnul Hans Castorp. Neuhnul jen obrazně, slovy, nýbrž i tělesně, opsal trupem oblouk a přiklonil se k učitelce, slečně Engelhartové, která pro ně právě přišla. V hudebním pokoji čepuje prý dvorní rada vlastnoručně masopustní punč, který dala k dobrému správa ústavu, hlásila slečna. Chtějí-li pánové také ještě nějakou skleničku urvat, ať tam hned jdou. Šli tedy.

V hudebním pokoji, uprostřed u malého kulatého, bíle prostřeného stolu stál dvorní rada obklopený hosty, kteří mu nastavovali malé sklenice s oušky, a sběračkou nabíral z polévkové mísy nápoj, z něhož se kouřilo. I on svůj zevnějšek karnevalově trochu zveselil tím, že si k lékařskému plášti, který měl na sobě i dnes, ježto jeho činnost nikdy neodpočívala, narazil pravý, karmínově rudý turecký fez s černým třapcem, který se mu házel na uchu – a to obojí bylo pro něho dostatečnou maskou a stačilo vystupňovat jeho beztak markantní zjev až do podivínskosti a rozpustilosti. Dlouhá bílá halena přehnaně zdůrazňovala jeho výšku. Uvědomil-li si člověk, že dvorní rada má shrbenou šíji, odstranil v duchu toto shrbení a narovnal jeho postavu do plné výše, zdál se takřka nadživotně veliký, s malou, pestrou hlavou nejzvláštnějšího ražení. Mladému Hansu Castorpovi alespoň nikdy tato tvář nepřipadala tak zvláštní jako dnes pod tou bláznivou čapkou: ta tuponosá, plochá, do modra rozpálená fysiognomie, v níž pod bíle plavým obočím vylézaly modré, slzící oči, a nad obloukovitě vykrojenými ohrnutými rty stál světlý, šikmo vyhrnutý knírek. Odkláněje se od páry, která k němu z hluboké mísy vířila, naléval obloukem sběračkou do podávaných sklenic hnědý nápoj, cukrový arakový punč, a nepřetržitě něco drmolil svou rozjařenou hatmatilkou, takže jeho čepování bylo provázeno salvami smíchu okolo stolu.

„Nahoře sedí pan Urián,“ vysvětloval tiše Settembrini, ukazuje pohybem ruky na dvorního radu. Hned nato byl odvlečen stranou k Hansu Castorpovi. Také doktor Krokowski byl přítomen. Malý, sporý a jadrný, maje černý listrový plášť s prázdnými rukávy přehozený přes ramena, takže vypadal jako domino, objímal rukou sklenici ve výši očí a vesele se bavil s hloučkem masek travestovaného pohlaví. Ozvala se hudba. Pacientka s tváří tapira hrála za klavírního doprovodu muže z Mannheimu Handlovo Largo na housle a po něm Griegovu sonátu, jež měla národní, ale zároveň i salonní ráz. Hosté blahovolně tleskali, také pacienti od obou stolů, kde se hrál bridge a kde seděli maskované i nemaskované osoby, majíce vedle sebe láhve ve kbelících s ledem. Dveře byly otevřeny; i v hale se zdržovali hosté. Skupina okolo kulatého stolku s bowlí přihlížela, jak dvorní rada zahajuje jakousi společenskou hru. Ve stoje s očima zavřenýma, skloněn nad stůl, ale s hlavou zvrácenou tak, aby všichni viděli, že má zavřené oči, kreslil slepě na rub navštívenky jakousi figuru – obrysy prasátka, které jeho obrovská ruka bez pomoci očí kreslila, prasátka z profilu – trochu jednoduchého a spíše pomyslného než životně věrného – byl to však nepopiratelně základní tvar prasátka, jejž dvorní rada Behrens za tak ztížených podmínek nakreslil. Byl to umělecký kousek a on ho dovedl. Podélné očko se octlo skoro tam, kde mělo být, trochu příliš vpředu na rypáku, ale přece jen přibližně na svém místě; a stejně tak i špičaté ucho na hlavě a nožky pověšené na zakulaceném bříšku; a jako pokračování hřbetní linie, rovněž zakulacené, se kroutil způsobně do sebe stočený ocásek. Když dokreslil, začaly se ozývat výkřiky „Jé!“ a všichni, vedeni ctižádostivostí, tlačili se kupředu, aby mistra napodobili. Ale jen několik by jich bylo umělo prasátko nakreslit s otevřenýma očima, natož pak se zavřenýma! Jaká nedochůdčata se tu objevila! Kresba postrádala všech souvislostí. Očko se octlo kdesi mimo hlavu, nožičky uvnitř bachoru, který byl dalek toho, aby se uzavřel, a ocásek se kroutil někde opodál jako samostatná arabeska bez nejmenšího organického vztahu k zmatené hlavní postavě. Všichni se váleli smíchy. K hloučku u stolu přibyli další pacienti. To vzbudilo pozornost u bridgeových stolků, a hráči, držíce rozložené karty v rukou jako vějíř, zvědavě přicházeli, aby se na to podívali. Kolemstojící hleděli tomu, kdo právě kreslil, na víčka, zdali nemžourá, k čemuž se někteří, uvědomujíce si svou nemohoucnost, dali svést, chechtali se a vyprskávali v smích, dokud se dotyčný dopouštěl svých slepých omylů, a když otevřel oči a pohlédl na svůj absurdní výtvor, propukali v jásot. Klamné sebevědomí podněcovalo každého k závodění. Visitka, dosti velká, byla brzy po obou stranách počmáraná, takže nepodařené postavy přetínaly jedna druhou. Ale dvorní rada obětoval z náprsní tašky druhou, na kterou se pokoušel státní zástupce Paravant po tajném uvažování nakreslit prasátko jedním tahem – s tím výsledkem, že jeho nezdar předstihl všechny předchozí. Ornament, který vytvořil, nejen že se prasátku nepodobal, nýbrž neměl vůbec sebemenší podoby s čímkoliv na světě: Haló, smích, bouřlivé gratulace. Pacienti přinesli z jídelny jídelní lístky – takže mohlo nyní najednou kreslit více osob, pánů i dam, a každý konkurující měl své dohližitele a zevlouny, z nichž každý jednotlivý zase čekal na tužku, s kterou právě někdo kreslil. Byly tam tři tužky a hosté si je rvali z ruky. Patřily pacientům. Dvorní rada uvedl novou hru do chodu a vida, že je v plném proudu, zmizel i se svým adlátem.

Hans Castorp v tlačenici pozoroval – Joachimovi přes rameno, o které se jedním loktem opíral drže si všemi pěti prsty bradu, kdežto druhou ruku měl opřenu v bok – jednoho kreslícího pacienta. Smál se, hovořil, chtěl také kreslit, žádal o to hlasitě a dostal tužku, už docela kratičkou, která se dala držet už jen ukazováčkem a palcem. Maje slepou tvář ke stropu obrácenou, láteřil na ten pahýl, láteřil hlasitě proklínaje neupotřebitelnost tužky, a rozčilenou rukou čmáral na papír jakýsi nehorázný nesmysl, až se konečně dostal vedle a kreslil po ubruse. „To neplatí!“ křičel do zaslouženého výsměchu. „Jak má člověk kreslit s takovým – k čertu s tím!“ A mrštil obviňovaným pahýlem do punčové bowle. „Kdo má nějakou slušnou tužku? Kdo mi půjčí tužku? Musím kreslit ještě jednou! Tužku, tužku! Kdo má ještě tužku?“ volal na obě strany, zůstávaje levým předloktím opřený o desku stolu a pravicí mávaje vysoko ve vzduchu. Tužku nedostal. Tu se obrátil do pokoje, nepřestávaje se ptát – mířil přímo ke Klaudii Chauchatové, která, jak věděl, stála nedaleko portiéry, která oddělovala pokoj od malého salónku, a pozorovala odtamtud s úsměvem veselé počínání u punčového stolu.

Slyšel, jak za ním někdo volá libozvučná cizojazyčná slova: „Eh! Ingegnere! Aspetti! Che cosa fa! Ingegnere! Un po di ragione, sa! Ma e matto questo ragazzo!“1 &

[& 1 Počkej, inženýre! Co to děláš! Inženýre! Měj přece rozum, poslouchej! Ten hoch je blázen!]

Přehlušil však tento hlas svým vlastním, i bylo vidět, jak pan Settembrini s napřaženou paží se jednou rukou chytá za hlavu – toto gesto, které bylo v jeho vlasti obvyklé a jehož smysl by se dal těžko některým slovem vyjádřit, bylo provázeno protáhlým „Eeh!“ – a opouští masopustní společnost. – Hans Castorp však stál na cihlami vydlážděném dvoře, hleděl z těsné blízkosti do šedomodrozelených očí s epikanthy nad vystouplými lícními kostmi a ptal se:

„Nemáš ty náhodou tužku?“

Byl na smrt bledý, tak bledý jako tenkrát, když se krví potřísněný vrátil z osamělé procházky na přednášku. Ústředí cévního nervstva se rozehrálo s tím výsledkem, že kůže této mladé tváře, z které vymizela všechna krev, zbledla, zchladla a propadla se, nos zešpičatěl a partie pod očima . zesinala docela tak jako u mrtvoly. Srdce Hansovo však sympathicus rozbušil v takovém tempu, že o pravidelném dýchání nemohlo být řeči, a celým tělem mladého muže probíhal mráz jako výsledek činnosti kožních žlaz jeho těla, které se i se svými chloupky vzpřimovaly.

Žena s papírovou trojhrannou čepičkou změřila si ho od hlavy k patě s úsměvem, v němž nebylo za mák soucitu či starostlivosti s jeho zpustošeným vzezřením. Toto pohlaví nezná vůbec podobného soucitu nebo starostlivosti vůči hrůzám vášně – elementu, ve kterém se zřejmě mnohem lépe a důvěrněji vyzná než muž, který v něm není nikterak doma a kterého žena v něm nikdy neuvítá bez výsměchu a škodolibosti. Muž by se ostatně za její soucit i starostlivost ovšem poděkoval.

„Já?“ namítla pacientka s nahými pažemi na Hansovo „ty“… „Ano, snad.“ A v jejím úsměvu a hlase bylo znát nanejvýš trochu z onoho rozčilení, jež se dostaví, když po dlouhém mlčenlivém vztahu padne první oslovení – z onoho lstivého rozčilení, které do tohoto okamžiku tajně vztahuje vše, co bylo předtím. „Tys velmi ctižádostivý … Tys… velmi… horlivý,“ posmívala se dál svou cizí výslovností s cizím r a cizím, příliš otevřeným e, při čemž její lehce zastřený, příjemně chraptivý hlas ve slově „ctižádostivý“ lehce zdůraznil i druhou slabiku, takže zaznělo docela jinojazyčně, i prohrabávala svou koženou kabelku, prohlížela ji, hledajíc, a zpod kapesníku, který vyndala napřed, vytáhla malý stříbrný crayon, tenoučký a křehoučký, galanterní věcičku, která se sotva hodila k nějaké vážnější činnosti. Tužka z „tenkrát“, ta první, byla solidnější.

„Voila,“ řekla a podržela mu tu tyčinku před očima, držíc ji ukazováčkem a palcem za špičku a lehce jí pohupujíc.

Jelikož mu ji podávala a současně zadržovala, vzal ji, aniž ji přijal, to jest: držel ruku ve výši tužky, těsně u ní, prsty byly připraveny po ní sáhnout, neuchopily ji však zcela, a hleděl ze svých olověně zsinalých očních jam střídavě na předmět a do Klaudiiny tatarské tváře. Jeho bezkrevné rty byly otevřeny a tak zůstaly, Hans jich při řeči nepoužil, když pravil:

„Vidíš, já to věděl, že ty budeš mít tužku.“

„Prenez garde, il est un peu fragile,“ odpověděla. „Cest a visser, tu sais.“2 &

[& 2 Dejte pozor, je trochu křehká! Víš, je jen k visírování.]

A zatím co nad ní skláněli hlavy, ukazovala mu mechanismus tužky, z kterého po vyšroubování vylezl kousek obyčejné, tenoulinké, bezpochyby tvrdé, skoro nic nepíšící tuhy.

Stáli nakloněni těsně k sobě. Protože Hans byl ve večerním úboru, měl dnes večer tuhý límec a mohl o něj opírat bradu.

„Malá, ale tvoje,“ prohlásil s nepohnutými rty a tedy s vynecháním labiální hlásky, drže čelo těsně u jejího čela a shlížeje na tužku.

„Ach, i vtipný jsi,“ namítla s kratičkým zasmáním, vzpřimujíc se a přenechávajíc mu tužku. (Mimochodem – bůh sám ví, čím byl vtipný, když zřejmě neměl v hlavě kapku krve.) „Tak jdi, pospěš si, kresli, kresli dobře, vykresli se dosyta!“ Teď zas byla vtipná ona, a zdálo se, že ho odhání.

„Ne, tys ještě nekreslila. Ty musíš kreslit,“ prohlásil Hans, vynechávaje ve slově „musíš“ hlásku „m“, a ucouvl zdlouhavě o krok.

„Já?“ opakovala znovu s údivem, který se, jak se zdálo, vztahoval spíše na něco jiného než na toto jeho vyzvání. Ještě se v jistém zmatku zastavila, ale potom uposlechla jeho magnetisujícího zpětného pohybu a popošla pár kroků za ním k punčovému stolku.

Ukázalo se však, že tam už zábava ochabla, že skomírá. Někdo tam sice ještě kreslil, ale už neměl diváků. Lístky byly počmárány nesmysly, každý vyzkoušel svou nemohoucnost, stůl byl skoro opuštěný, hlavně proto, že se všechno dalo opačným směrem. Poněvadž pacienti zpozorovali, že lékaři odešli, zaznělo najednou heslo k tanci. A hned také vlekli stůl pryč. Ke dveřím hudebního pokoje byly postaveny hlídky s příkazem, aby zastavily ples, kdyby snad přišel „starý“, Krokowski nebo vrchní sestra. Jeden slovanský mladík hrábl s citem do kláves malého pianina z ořechového dřeva. První páry se točily uvnitř nepravidelného kruhu židlí a křesel, na nichž seděli diváci.

Hans Castorp se mávnutím ruky rozloučil se stolem, který právě odnášeli: „Buď sbohem!“ Potom bradou ukázal na prázdné židle, které v malém salónku zahlédl, a na chráněný kout pokoje vpravo vedle portiéry. Neřekl nic, snad proto, že mu hudba připadala příliš hlasitá. Na místo, které předtím pantomimicky označil, přitáhl křeslo pro paní Chauchatovou – bylo to tak zvané triumfální křeslo s dřevěným opěradlem, potažené plyšem, a sám si přivlastnil praskající pletenou židli s vinutými opěradly a v ní si k ní přisedl, naklonil se dopředu, paže na opěradlech, její crayon v ruce, nohy skrčené daleko pod židlí. Ona pak ležela příliš hluboko v plyšové draperii, kolena měla vysunuta, ale přesto si přehodila jednu nohu přes druhou a pohoupávala ve výšce nohou, jejíž kotník nad okrajem černého lakového střevíčku byl potažen hedvábím punčochy, rovněž černým. Před nimi seděli jiní lidé, vstávali k tanci a ponechávali místo těm, kteří byli unaveni. Přicházeli, odcházeli.

„Máš nové šaty,“ prohodil Hans, aby si ji směl prohlížet, a uslyšel ji, jak odpovídá:

„Nové? Ty se vyznáš v mých toaletách?“

„Nemám pravdu?“

„Ale ano. Dala jsem si je ušít tady nedávno, ve ,vsi‘, u Lukáčka. Šije hodně pro zdejší dámy. Líbí se ti?“

„Velice,“ odpověděl, ještě jednou ji objal pohledem a pak sklopil oči. „Chceš tančit?“ připojil.

„Ty bys chtěl?“ namítla usměvavě s vyhrnutým obočím, a on odpověděl:

„Tančil bych, kdybys ty měla chuť.“

„Jsi tedy méně hodný, než jsem si myslila,“ a ježto se pohrdavě zasmál, dodala: „Tvůj bratranec už odešel.“

„Ano, je mým bratrancem,“ přisvědčil Hans zbytečně. „Všiml jsem si už prve, že je pryč. Šel si asi lehnout.“

„Cest un jeune homme très étroit, très honnete, très allemand.“3 &

[& 3 Je to mladík velmi přesný, velmi počestný, velmi německý.]

„Étroit? Honnete?“ opakoval Hans. „Rozumím francouzsky lépe, než mluvím. Chceš říci, že je pedantický. Pokládáš nás za pedanty, nás Němce – nous autres Allemands?“

„Nous causons de votre cousin. Mais c‘est vrai, jste trochu bourgeois. Vous aimez l‘ordre mieux que la liberté, toute l‘Europe le sait.“4 &

[& 4 Mluvíme o vašem bratranci. Ale ovšem, jste trochu měšťáčtí, milujete více pořádek než svobodu, to ví celá Evropa.]

„Aimer… aimer… Qu’est ce que c‘est! Ça manque de définition, ce mot-la. 5 &

[& 5 Milovat… Milovat… Copak to je! To slovo nevyjadřuje nic určitého.]

Jeden to má, druhý to miluje, comme nous disons proverbialement,“6 &

[& 6 Jak praví jedno naše přísloví.]

tvrdil Hans Castorp. „V poslední době,“ pokračoval, „jsem někdy přemýšlel o svobodě. To jest, slyšel jsem to slovo tak často, že jsem o něm přemýšlel. Je te le dirai en français, co jsem si myslil. Ce que toute l‘Europe nomme la liberté, est peut etre une chose assez pédante et assez bourgeoise en comparaison de notre besoin d‘ordre – c‘est ça!“7 &

[& 7 Řeknu ti to francouzsky. To, co celá Evropa jmenuje svobodou, je možná něčím dosti pedantským a měšťáckým proti naší potřebě pořádku, tak je to!]

„Tiens! C‘est amusant. C‘est ton cousin a qui tu penses en disant des choses étranges comme ça?“8 & [& 8 Hleďme, to je zábavné! To myslíš na svého bratrance, když říkáš takové podivné věci?]

„Ne, c‘est vraiment une bonne âme, prostá, neohrožená povaha, tu sais. Mais il n‘est pas bourgeois, il est militaire.“9 &

[& 9 To je opravdu dobrá duše. Ale on není měšťák, on je voják.]

„Neohrožená?“ opakovala namáhavě… „Tu veux dire: une nature tout a fait ferme, sure d‘elle-meme? Mais il est sérieusement malade, ton pauvre cousin.“10 &

[& 10 Povaha docela pevná, jistá sama sebou. Ale vždyť on je vážně nemocen, ten tvůj chudák bratranec!]

„Kdo to povídal?“

„Tady to víme jeden o druhém.“

„Řekl ti to dvorní rada Behrens?“

„Peut-etre en me faisant voir ses tableaux.“11 &

[& 11 Snad, když mi ukazoval své obrazy.]

„C‘est-a-dire: en faisant ton portrait?“12 &

[& 12 Chceš říci, když tě maloval?]

,,Pourquoi pas. Tu l‘as trouvé réussi, mon portrait?“13 &

[& 13 Proč ne! Myslíš, že se mu ten můj portrét podařil?]

„Mais oui, extremement. Behrens a tres exactement rendu ta peau, oh vraiment tres fidelement. J‘aimerais beaucoup etre portraitiste, moi aussi, pour avoir l‘occasion d‘étudier ta peau comme lui.“14 &

[& 14 Ano, náramně! Behrens vystihl velmi správně tvou kůži, oh, opravdu, velmi věrně! Já bych byl také hrozně rád portrétistou, abych měl příležitost studovat tvou kůži jako on.]

„Parlez allemand, s‘il vous plaît!“15 &

[& 15 Mluvte německy, prosím!]

„Och, mluvím i po francouzsku německy. C‘est une sorte d‘étude artistique et médicale – en un mot: il s‘agit des lettres humaines, tu comprends.16 &

[& 16 Je tu jakási studie umělecká i lékařská – jedním slovem: jde o lidskou vědu, rozumíš.]

Tak co, nechceš si zatančit?“

„Ale ne, to je dětinské. En cachette des médecins. Aussitôt que Behrens reviendra, tout le monde va se précipiter sur les chaises. Ce sera fort ridicule.“17 &

[& 17 Je to, aby lékaři nevěděli. Sotva se B. vrátí, všechno se hned pohrne na židli. Bude to náramně směšné.]

„Máš před ním takový respekt?“

„Před kým?“ otázala se Klaudie, vyslovujíc zájmeno tázací krátce a cizokrajně. „Před Behrensem.“

„Mais va donc avec ton Behrens! Kromě toho je tu na tanec málo místa. Et puis sur le tapis…18 &

[& 18 Ale jdi mi se svým Behrensem! A potom na koberci…]

Budeme se na tanec dívat.“

„Ano,“ přisvědčil Hans a hleděl vedle ní s bledou tváří, modrýma, zamyšleně zírajícíma očima svého děda na poskakování maskovaných pacientů zde v saloně, i vedle v čítárně. Němá sestra poskakovala s Modrým Jindřichem a paní Salomonova, oblečená za tanečníka-pána, ve fraku a bílé vestě, s vysoko vyklenutou náprsenkou, s načerněným knírem a monoklem, vrtěla se v malinkých lakových střevíčcích s podpatky, které jaksi nepřirozeně vykukovaly pod černými pánskými kalhotami, s pierotem, jehož rty krvavě svítily v nabílené tváři a jehož oči se podobaly očím králíka albína. Řek v pláštíku švihal souměrnýma nohama ve fialovém trikotu kolem dekoltovaného a tmavě se třpytícího Rasmussena; státní zástupce v kimonu, generální konsulová Wurmbrandtová a mladý Ganser objímajíce se pažemi, tančili dokonce ve třech; co se týče paní Stöhrové, ta tancovala se svým pometlem, které tiskla k srdci a jehož štětiny laskala, jako by to byly zježené vlasy nějakého muže.

„Ano, budeme se dívat,“ opakoval mechanicky Hans Castorp. Mluvili tiše, za zvuků klavíru. „Budeme zde sedět a dívat se jako ve snu. Pro mne je to jako sen, víš, že takhle sedíme, – comme un reve singulierement profond, car il faut dormir tres profondément pour rever comme cela… Je veux dire: C‘est un reve bien connu, revé de tout temps,

long, éternel, oui, etre assis pres de toi comme a présent, voila l‘éternité.“19 &

[& 19 Jako sen neobyčejně hluboký, neboť člověk musí spát velmi hluboce, aby se mu zdálo něco takového. – Chci říci… Je to sen velmi dobře známý, sněný za všech dob, dlouhý, věčný, ano, sedět tak u tebe jako nyní, to je věčnost.“]

„Poete!“ řekla Klaudie. „Bourgeois, humaniste et poete, – voila l‘Allemand au complet, comme il faut!“

„Je crains que nous ne soyons pas du tout et nullement comme il faut,“ odpověděl Hans Castorp. „Sous aucun égard. Nous sommes peut-etre des pátečňátka života, tout simplement.“

„Joli mot. Dis-moi donc… Il n‘aurait pas été fort difficile de rever ce reve-la plus tôt. C‘est un peu tard que monsieur se résout a adresser la parole a son humble servante.“

„Pourquoi des paroles?“ řekl. „Pourquoi parler? Parler, discourir, c‘est une chose bien républicaine, je le concede. Mais je doute que ce soit poétique au meme degré. Un de nos pensionnaires, qui est un peu devenu mon ami, Monsieur Settembrini…“

„II vient de te lancer quelques paroles.“

„Eh bien, c‘est un grand parleur sans doute, il aime meme beaucoup a réciter de beaux vers, – mais est-ce un poete, cet homme-la?“

„Je regrette sincerement de n‘avoir jamais eu le plaisir de faire la connaissance de ce chevalier.“

„Je le crois bien.“

„Ah! Tu le crois.“

„Comment? C‘était une phrase tout a fait indifférente, ce que j‘ai dit la. Moi, tu le remarques bien, je ne parle guere le français. Pourtant, avec toi je préfere cette langue a la mienne, car pour moi, parler français, c‘est parler sans parler, en quelque maniere, – sans responsabilité, ou comme nous parlons en reve. Tu comprends?“

„A peu pres.“

„Ça suffit… Parler,“ pokračoval Hans Castorp, „– pauvre affaire! Dans l‘éternité, on ne parle point. Dans l‘éternité, tu sais, on fait comme en dessinant un petit cochon: on penche la tete en arriere et on ferme les yeux.“

„Pas mal, ça! Tu es chez toi dans l‘éternité, sans aucun doute, tu la connais a fond. Il faut avouer que tu es un petit reveur assez curieux.“

„Et puis,“ řekl Hans Castorp, „si je t‘avais parlé plus tôt, il m‘aurait fallu te dire ,vousť!“

„Eh bien, est-ce que tu as l‘intention de me tutoyer pour toujours?“

„Mais oui. Je t‘ai tutoyée de tout temps et je te tutoierai éternellement.“

„Cest un peu fort, par exemple. En tout cas tu n‘auras pas trop longtemps l‘occasion de me dire ,tuc. Je vais partir.“20 &

[& 20 „Básník! Sosák, humanista a básník! Toť Němec se vším všudy, tak se sluší a patří!“

„Bojím se, že nikterak nejsme jak se sluší a patří, ať se to vezme tak nebo onak. Jsme snad prostě pátečňátka života…“

„To je hezké slovíčko. Ale řekni mi… Nebylo by přece bývalo tak nesnadné snít ten sen trochu dřív. Pán se rozhodl trochu pozdě oslovit svou pokornou služebnici.“

„Nač oslovovat? Nač jsou slova? Mluvit, vést rozhovory, to je věc velmi republikánská, to připouštím. Ale pochybuji, že by to bylo stejně poetické. Jeden z našich strávníků, který se stal trochu mým přítelem, pan Settembrini…“

„Před chvilkou za tebou cosi volal.“

„Nu, je to ovšem náramný mluvka, hrozně rád dokonce recituje krásné verše – ale je to básník, ten člověk?“

„Lituji upřímně, že se mi nedostalo toho potěšení, abych se seznámila s tím rytířem.“

„To si myslím.“

„Ach, ty si to myslíš?“

„Cože? To jsem řekl jen tak docela nazdařbůh. Vidíš přece, že skoro neumím francouzsky. A přece když mluvím s tebou, dávám této řeči přednost před svým vlastním jazykem, protože mluvit francouzsky je pro mne mluvit, a přece nemluvit – víš, mluvit docela bez odpovědnosti, nebo mluvit, jako mluvíme ve snu. Rozumíš?“

„Skoro.“

„To stačí. Mluvit… jaká ubohost! Ve věčnosti se nemluví. Ve věčnosti, víš, to je jako když člověk maluje prasátko: zavře oči a zvrátí hlavu dozadu.“

„To není špatné. Ty jsi bezpochyby ve věčnosti jako doma, znáš ji skrz naskrz. Člověk musí uznat, že jsi snílek dost zvláštní.“

„A potom, kdybych byl na tebe promluvil dřív, byl bych ti musil říkat ,vy‘.“

„Hleďme, copak mi snad chceš tykat navždycky?“ „Ale ovšem. Tykám ti odjakživa a budu ti tykat na věky.“ „To je trochu moc, na mou věru! Ale ať už tak nebo tak, nebudeš mít dlouho příležitost říkat mi ,ty‘. Odjedu.“]

To slovo potřebovalo jistý čas, než jím proniklo do vědomí. Potom sebou škubl, zmateně se rozhlédl jako člověk vytržený ze spaní. Jejich rozmluva pokračovala dosti pomalu, protože Hans Castorp mluvil francouzsky těžkopádně a jakoby váhavě. Klavír, který chvíli mlčel, zazněl znovu, tentokrát pod prsty muže z Mannheimu, který vystřídal slovanského mladíka a hrál z not. Slečna Engelhartová seděla vedle něho a obracela mu noty. Ples prořidl. Většina hostů patrně zaujala už horizontální polohu. Před nimi neseděl už nikdo. V čítárně hráli v karty.

„Co že uděláš?“ ptal se Hans Castorp bez ducha…

„Odjedu,“ odpověděla Klaudie zdánlivě udiveně se usmívajíc jeho ztrnulosti.

„To není možné,“ řekl. „To je pouhý žert.“„

„Naprosto ne. Myslím to zcela vážně. Odjedu.“

„Kdy?“

„Ale zítra. Apres dîner.“ Celá jeho duše se zhroutila.“ „Kam?“ „Velmi daleko.“ „Do Dagestanu?“

„Tu n‘es pas mal instruit. Peut-etre, pour le moment…“21 &

[& 21 Nemáš špatné informace. Snad, prozatím…“]

„Což jsi vyléčena?“

„Quant a ça… non. Ale Behrens míní, že tady prozatím nic víc nevyzískám. C‘est pourquoi je vais risquer un petit changement d‘air.“22 &

[& 22 Co se toho týče… ne… Zkusím trochu změnit vzduch.“]

„Vrátíš se tedy?!“

„To se neví. Především je otázka, kdy. Quant a moi, tu sais, j‘aime la liberté avant tout et notamment celle de choisir mon domicile. Tu ne comprends guere ce que c‘est; etre obsédé d‘indépendance. C‘est de ma race, peut-etre.“

„Et ton mari au Daghestan te l‘accorde, – ta liberté?“

„Cest la maladie qui me la rend. Me voila a cet endroit pour la troisieme fois. J‘ai passé un an ici, cette fois. Possible que je revienne. Mais alors tu seras bien loin depuis longtemps.“23 &

[& 23 Co se mne týče, já miluji svobodu nade všecko, a zejména svobodu volit si místo svého pobytu. Nedovedeš si představit, co to je, je-li člověk posedlý nezávislostí. Snad to vězí v mé rase.“

„A tvůj muž v Dagestanu ti tu svobodu dává?“ „Má nemoc mi ji dává. Jsem na tomhle místě už po třetí. Tentokrát jsem tu strávila rok. Možná že se vrátím. Ale to už budeš dávno pryč.“]

„Myslíš, Klaudie?“

„Mon prénom aussi! Vraiment tu les prends bien au sérieux les coutumes du carnaval!“24 &

[& 24 „Dokonce mé křestní jméno! Ty bereš tyhle karnevalové zvyky věru doopravdy!“]

„Což ty víš, jak jsem nemocen?“

„Oui–non – comme on sait ces choses ici. Tu as une petite tache humide la dedans et un peu de fievre, n‘est-ce pas?“

„Trente-sept et huit ou neuf l‘apres-midi,“ řekl Hans Castorp. „A ty?“

„Oh, mon cas, tu sais, c‘est un peu plus compliqué… pas tout a fait simple.“

„II y a quelque chose dans cette branche de lettres humaines dite la médecine,“ řekl Hans Castorp, „qu‘on appelle bouchement tuberculeux des vases de lymphe.“

„Ah! Tu as mouchardé, mon cher, on le voit bien.“25 &

[& 25 „Ano-ne-tak jak se tu vědí takové věci. Ty máš na plicích malý měkký stín a trochu horečky viď?“

„Sedmatřicet osm nebo devět odpoledne.“

„Oh, můj případ, víš, to je trochu složitější… to není jen tak jednoduché.“

„Je něco v tom odvětví lidských věd, zvaném medicina, čemu se říká tuberkulosní vyústění mízních žláz.“ „Ach, tys špehoval, kamaráde, to je vidět.“]

„Et toi… Odpusť! Dovol, abych se tě teď na něco zeptal, abych se tě naléhavě a německy na cosi zeptal: Když jsem šel tenkrát od tabule k prohlídce, před šesti měsíci… Ty ses po mně obrátila, pamatuješ se?“

„Quelle question! Il y a six mois!“26 &

[& 26 „To je otázka! Před šesti měsíci!“]

„Vědělas, kam jdu?“

„Certes, c‘était tout a fait par hasard.. ,“27 &

[& 27 „Bylo to ovšem docela náhodou.“]

„Tys to věděla od Behrense?“ „Toujours ce Behrens!“

„Oh, il a représenté ta peau d‘une façon tellement exacte… D‘ailleurs, c‘est un veuf aux joues ardentes et qui possede un service a café tres remarquable… Je crois bien qu‘il connaisse ton corps non seulement comme médecin, mais aussi comme adepte d‘une autre discipline de lettres humaines.“

„Tu as décidément raison de dire que tu parles en reve, mon ami.“

„Soit… Laisse-moi rever de nouveau apres m‘avoir réveillé si cruellement par cette cloche d‘alarme de ton départ. Sept mois sous tes yeux… Et a présent, ou en réalité j‘ai fait ta connaissance, tu me parles de départ!“

„Je te répete, que nous aurions pu causer plus tôt.“28 &

[& 28 „Pořád ten Behrens!“

„Oh, namaloval tvou kůži tak přesně. Ostatně je to vdovec s rudými tvářemi a má velmi zajímavý kávový příbor… Myslím, že zná tvé tělo nejenom jako lékař, nýbrž i jako adept jiného oboru lidských věd nežli medicina.“

„Máš věru pravdu, příteli, když pravíš, že mluvíš jako ve snu.“

„Budiž… Nech mě zase snít, když jsi mne tak krutě probudila tím zvoněním na poplach o svém odjezdu. Sedm měsíců tobě na očích a teď, když jsem se s tebou opravdu seznámil, mluvíš o odjezdu.“

„Říkám ti znovu, že jsme si mohli pohovořit dřív.“]

„Byla by sis to přála?“

„Moi? Tu ne m‘échapperas pas, mon petit. Il s‘agit de tes intérets, a toi. Est-ce que tu étais trop timide pour t‘approcher d‘une femme a qui tu parles en reve maintenant, ou est-ce qu‘il y avait quelqu‘un qui t‘en a empeché?“

„Je te l‘ai dit. Je ne voulais pas te dire ,vous‘.“

„Farceur. Réponds donc, – ce monsieur beau parleur, cet Italien-la qui a quitté la soirée, – qu‘est-ce qu‘il t‘a lancé tantôt?“

„Je n‘en ai entendu absolument rien. Je me soucie tres peu de ce monsieur, quand mes yeux te voient. Mais tu oublies… il n‘aurait pas été si facile du tout de faire ta connaissance dans le monde. Il y avait encore mon cousin avec qui j‘étais lié et qui incline tres peu a s‘amuser ici: Il ne pense a rien qu‘a son retour dans les plaines, pour se faire soldat.“

„Pauvre diable! Il est, en effet, plus malade qu‘il ne sait. Ton ami italien du reste ne va pas trop bien non plus.“

„Il le dit lui-meme. Mais mon cousin… Est-ce vrai? Tu m‘effraies.“

„Fort possible qu‘il aille mourir, s‘il essaye d‘etre soldat dans les plaines.“

„Qu‘il va mourir. La mort. Terrible mot, n‘est-ce pas? Mais c‘est étrange, il ne m‘impressionne pas tellement aujourd‘hui, ce mot. C‘était une façon de parler bien Conventionelle, lorsque je disais ,Tu m‘effraies‘. L‘idée de la mort ne m‘effraie pas. Elle me laisse tranquille. Je n‘ai pas pitié – ni de mon bon Joachim ni de moi-meme, en entendant qu‘il va peut-etre mourir. Si c‘est vrai, son état ressemble beaucoup au mien et je ne le trouve pas particulierement imposant. Il est moribond, et moi, je suis amoureux, eh bien! – Tu as parlé a mon cousin a l‘atelier de photographie intime, dans l‘antichambre, tu te souviens.“ „Je me souviens un peu.“

„Done ce jour-la Behrens a fait ton portrait transparent!“ „Mais oui.“

„Mon dieu. Et l‘as-tu sur toi?“ „Non, je l‘ai dans ma chambre.“

„Ah, dans ta chambre. Quant au mien, je l‘ai toujours dans mon portefeuille. Veux-tu que je te le fasse voir?“

„Mille remerciements. Ma curiosité n‘est pas invincible. Ce sera un aspect tres innocent.“

„Moi, j‘ai vu ton portrait extérieur. J‘aimerais beaucoup mieux voir ton portrait intérieur qui est enfermé dans ta chambre… Laisse moi demander autre chose! Parfois un monsieur russe qui loge en ville vient te voir. Qui est-ce? Dans quel but vient-il, cet homme?“

„Tu es joliment fort en espionnage, je l‘avoue. Eh bien, je réponds. Oui, c‘est un compatriote souffrant, un ami. J‘ai fait sa connaissance a une autre station balnéaire, il y a quelques années déja. Nos relations? Les voila: nous prenons notre thé ensemble, nous fumons deux ou trois papiros, et nous bavardons, nous philosophons, nous parlons de l‘homme, de Dieu, de la vie, de la morale, de mille choses. Voila mon compte rendu. Es-tu satisfait?“

„De la morale aussi! Et qu‘est-ce que vous avez trouvé en fait de morale, par exemple?“

„La morale? Cela t‘intéresse? Eh bien, il nous semble qu‘il faudrait chercher la morale non dans la vertu, c‘est-a-dire dans la raison, la discipline, les bonnes mours, l‘honneteté, – mais plutôt dans le contraire, je veux dire: dans le péché, en s‘abandonnant au danger, a ce qui est nuisible, a ce qui nous consume. Il nous semble qu‘il est plus moral de se perdre et meme de se laisser dépérir que de se conserver. Les grands moralistes n‘étaient point des vertueux, mais des aventuriers dans le mal, des vicieux, des grands pécheurs qui nous enseignent a nous incliner chrétiennement devant la misere. Tout ça doit te déplaire beaucoup, n‘est-ce pas?“29 &

[& 29 „Já? Neujdeš mi, maličký! Běží o tvé zájmy, ne o mé! Byls příliš plachý, aby ses přiblížil k ženě, s kterou teď mluvíš ve snu, anebo ti v tom bránil někdo jiný?“

„Už jsem ti to řekl: nechtěl jsem ti říkat ,vy!.“

„Šprýmaři! Odpověz mi přece – co to za tebou právě vykřikl ten pan krasořečník, ten Talián, co odtud odešel?“

„Neslyšel jsem vůbec nic. Starám se pramálo o toho pána, když mé oči vidí tebe. Ale ty zapomínáš… Nebylo by bývalo nikterak tak snadné seznámit se s tebou ve společnosti. Byl tu ještě můj bratranec, ke kterému jsem byl připoután a který má pramálo chuti, aby se tady bavil. Nemyslí na nic jiného nežli na svůj návrat do nížiny, aby mohl být vojákem.“

„Chudák. Je ve skutečnosti více nemocen, nežli má za to. Tvůj italský přítel na tom není ostatně o mnoho líp.“

„On to říká sám. Ale můj bratranec… Je to pravda? Ty mě děsíš.“

„Dost možná, že umře, zkusí-li to s vojančinou v nížině.“

„Že umře. Smrt. Strašné slovo, viď? Ale to je divné, že dnes na mne to slovo tak nepůsobí. To byla jen taková všední fráze, když jsem ti řekl ,Ty mě děsíš‘. Myšlenka na smrt mne neděsí. Nechává mě klidným. Není mi líto ani dobrého Joachima, když slyším, že možná umře, ani mne samého. Je-li pravda, podobá se jeho stav velmi mému stavu a nezdá se mi to příliš úctyhodné. On je na umření a já jsem zamilován, jaký je v tom rozdíl? Tys mluvila s mým bratrancem v předsíni intimního fotografického ateliéru, jen si vzpomeň!“

„Vzpomínám si trochu.“

„Tedy tenkrát udělal Behrens tvůj průhledný portrét!“ „Nu ano.“

„Můj bože! A máš jej u sebe?“ „Ne, mám jej v svém pokoji!“

„Ach, v svém pokoji! Já mám svůj ustavičně v náprsní tašce. Mám ti jej ukázat?“

„Tisícerý dík! Má zvědavost není nepřemožitelná. Je to asi podívaná velmi nevinná.“

„Já jsem viděl tvůj vnější portrét, ale mnohem raději bych viděl tvůj portrét vnitřní, který máš zavřený v svém pokoji… Ale dovol, abych se tě zeptal na něco jiného. Někdy k tobě přichází na návštěvu jakýsi Rus, který bydlí v městě. Kdo je to? Proč sem chodí ten člověk?“

„Na mou věru, ty se vyznáš ve špehounství! Nuže, odpovím ti! Ano, je to nemocný krajan, přítel. Seznámila jsem se s ním v jedněch lázních, je tomu už kolik let. Jaké jsou naše vztahy? Takovéhle: pijeme spolu čaj, vykouříme po každé dvě nebo tři cigarety, a přitom besedujeme, filosofujeme, mluvíme o člověku, o Bohu, o životě, o morálce, o tisíci jiných věcí. To je můj raport. Jsi spokojen?“

„Také o morálce! A co jste vymyslili o morálce, na příklad?“

„O morálce? Zajímá tě to? Nuže, zdá se nám, že morálku by bylo třeba hledat nikoli v ctnosti, to jest v rozumu, v kázni, v dobrých mravech, v počestnosti – nýbrž spíše v opaku, totiž v hříchu, tím, že se oddáváme nebezpečí, tomu, co je škodlivé, co nás stravuje. Zdá se nám, že je morálnější zahubit se, ba i pomalu hynout, nežli dbát o své zachování. Velcí moralisté nebyli lidé ctnostní, nýbrž dobrodruhové v oblasti zla, neřestníci, velicí hříšníci, kteří nás učí, abychom se křesťansky skláněli před bídou. To všecko je ti asi velmi proti mysli, viď?“]

Mlčel. Seděl pořád ještě tak jako na začátku, zkřížené nohy zastrčené daleko pod praskající židlí, předkloněný k ležící ženě v trojhranné čapce, drže v prstech její crayon, a vzhlížel modrýma očima Hanse Lorenze Castorpa odzdola do pokoje, který se vyprázdnil. Hosté se rozutekli. Jenom klavír, šikmo naproti v protilehlém koutě, na který jednou rukou hrál pacient z Mannheimu, vedle něhož seděla učitelka a listovala v notách rozložených na kolenou, se ještě tiše a přerývaně ozýval. Jakmile rozmluva mezi Hansem Castorpem a Klaudii Chauchatovou umlkla, pianista přestal hrát docela a položil i tu ruku, kterou se lehce dotýkal kláves, do klína, kdežto slečna Engelhartová hleděla do not dál. Tyto čtyři osoby, které tu zbyly z masopustní slavnosti, seděly nepohnutě. Ticho trvalo několik minut. Pod jeho tlakem počaly se hlavy dvojice u pianina naklánět níž a níž, hlava muže z Mannheimu na klaviaturu, hlava slečny Engelhartové na svazek not. Nakonec oba najednou, jako by se byli tajně dohodli, opatrně vstali a potichu, po špičkách, schválně se vyhýbajíce pohlédnout do druhého, ještě oživeného rohu pokoje, vytratili se učitelka i muž z Mannheimu, hlavy vtažené mezi ramena, ruce strnule přitisklé k tělu, ven přes pokoj, který sloužil za čítárnu i pisárnu.

„Tout le monde se retire,“ prohodila paní Chauchatová. „Cétaient les derniers; il se fait tard. Eh bien, la fete de carnaval est finie.“ A zvedla paže, aby oběma rukama sundala papírovou čepici s narudlých vlasů, které měla v copu otočeny kolem hlavy jako věnec. „Vous connaissez les conséquences, monsieur.“30 &

[& 30 Všichni odcházejí. Tihle byli poslední. Je už pozdě. Nuže, masopustní slavnost je u konce. Vy znáte důsledky, pane!]

Ale Hans Castorp odporoval s očima zavřenýma, aniž změnil postoj. Odpověděl:

„Jamais, Klaudie. Jamais je te dirai ,vous‘, jamais de la vie ni de la mort, smí-li se tak říci - mělo by se smět. Cette forme de s‘adresser a une personne, qui est celle de l‘Occident cultivé et de la civilisation humanitaire, me semble fort bourgeoise et pédante. Pourquoi, au fond, de la forme? La forme, c‘est la pédanterie elle-meme! Tout ce que vous avez fixé a l‘égard de la morale, toi et ton compatriote souffrant, – tu veux sérieusement que ça me surprenne? Pour quel sot me prends-tu? Dis donc, qu‘est-ce que tu penses de moi?“

„Cest un sujet qui ne donne pas beaucoup a penser. Tu es un petit bonhomme convenable, de bonne famille, d‘une tenue appétissante, disciple docile de ses précepteurs et qui retournera bientôt dans les plaines, pour oublier completement qu‘il a jamais parlé en reve ici et pour aider a rendre son pays grand et puissant par son travail honnete sur le chantier. Voila ta photographie intime, faite sans appareil. Tu la trouves exacte, j‘espere?“

„II y manque quelques détails que Behrens y a trouvés.“

„Ah, les médecins en trouvent toujours, ils s‘y connaissent…“

„Tu parles comme Monsieur Settembrini. Et ma fievre? D‘ou vient-elle?“

„Allons donc, c‘est un incident sans conséquence qui passera vite.“

„Non, Klaudie, tu sais bien que ce que tu dis la, n‘est pas vrai, et tu le dis sans conviction, j‘en suis sur. La fievre de mon corps et le battement de mon cour harassé et le frissonnement de mes membres, c‘est le contraire d‘un incident, car ce n‘est rien d‘autre –“ a jeho bledá tvář s poškubávajícími se rty se naklonila hloub k její – „rien d‘autre que mon amour pour toi, oui, cet amour qui m‘a saisi a l‘instant, ou mes yeux t‘ont vue, ou, plutôt, que j‘ai reconnu, quand je t‘ai reconnue toi, – et c‘était lui, évidemment, qui m‘a mené a cet endroit…“

„Quelle folie!“

„Oh, l‘amour n‘est rien, s‘il n‘est pas de la folie, une chose insensée, défendue et une aventure dans le mal. Autrement c‘est une banalité agréable, bonne pour en faire de petites chansons paisibles dans les plaines. Mais quant a ce que je t‘ai reconnue et que j‘ai reconnu mon amour pour toi, – oui, c‘est vrai, je t‘ai déja connue, anciennement, toi et tes yeux merveilleusement obliques et ta bouche et ta voix, avec laquelle tu parles, – une fois déja, lorsque j‘étais collégien, je t‘ai demandé ton crayon, pour faire enfin ta connaissance mondaine, parce que je t‘aimais irraisonnablement, et c‘est de la, sans doute, c‘est de mon ancien amour pour toi que ces marques me restent que Behrens a trouvées dans mon corps, et qui indiquent que jadis aussi j‘étais malade…“31 &

[& 31 Nikdy, Klaudie, nikdy ti neřeknu ,vy‘, ani živ, ani mrtev. Ta-hleta forma oslovování, forma vzdělaného západu a humanitářské civilisace, se mi zdá velmi buržoasní a pedantská.

K čemu je vůbec forma? Forma, toť vtělené pedantství. Myslíš si opravdu, že mě překvapuje to, na čem jste se usnesli s tvým nemocným krajanem ve věci morálky? Za jakého hlupáka mě to máš? Řekni mi přece, co si o mně myslíš?“

„To thema nedá velikého lámání hlavy. Jsi slušný mladík z dobré rodiny, máš půvabný zevnějšek, jsi učenlivým žákem svých učitelů a vrátíš se brzo do nížiny. Tam docela zapomeneš, žes tady někdy mluvil ve snu, a budeš pomáhat počestnou prací v loděnicích k velikosti a moci svému kraji. To je tvá vnitřní fotografie, pořízená bez aparátu. Doufám, že je přesná, ne?“

„Chybí na ní několik podrobností, které našel Behrens.“

„Ach, lékaři vždycky nějaké najdou, ti se v tom vyznají!“

„Mluvíš jako pan Settembrini. A co má horečka? Kde ta se bere?“

„Ale jdi, to je věc náhodná a vedlejší, to brzo přejde.“

„Ne, Klaudie, ty víš dobře, že to, co tu říkáš, není pravda, a říkáš to bez přesvědčení, tím jsem si jist. Horečka mého těla a tlukot mého uštvaného srdce a chvění mých údů, to je pravý opak věci náhodné a vedlejší, protože to není nic jiného – nic jiného nežli má láska k tobě ano, ona láska, která mě uchvátila v tom okamžiku, kdy tě mé oči spatřily, nebo spíše když jsem tě opět poznal – a byla to zřejmě ona, která mě přivedla na toto místo…“ „Jaké bláznovství!“

„Oh, láska není nic, není-li bláznovstvím, věcí nesmyslnou, zapovězenou, dobrodružstvím ve zlu. Jinak je to jenom příjemná banalita, vhodná k tomu, aby se z ní dělaly v nížině pokojné písničky. Ale co se toho týče, že jsem tě poznal a že jsem poznal svou lásku k tobě – ano, to je pravda, už jsem tě jednou dříve znal, tebe i tvé podivuhodné šikmé oči, i tvá ústa, i tvůj hlas, kterým mluvíš – znal jsem to už jednou, když jsem byl ještě gymnasistou, a požádal jsem tě o tužku, abych se s tebou konečně společensky seznámil, poněvadž jsem tě bláznivě miloval, a z toho mi bezpochyby, z mé dávné lásky k tobě, zůstaly ty známky, které Behrens našel v mém těle a které ukazují, že jsem byl už jednou nemocen.“]

Zuby mu zacvakaly. Zatím co blouznil, vytáhl jednu nohu zpod vrzající židle, a zatím co ji vsunul vpřed, dotýkal se druhým kolenem už podlahy, takže teď vedle ní klečel, s hlavou sklopenou a třesa se po celém těle. „Je ťaime,“ blábolil, „je t‘ai aimée de tout temps, car tu es le Toi de ma vie, mon reve, mon sort, mon envie, mon éternel désir…“

„Allons, allons!“ řekla paní Chauchatová. „Si tes précepteurs te voyaient…“32 &

[& 32 „Miluji tě,“ blábolil, „miloval jsem tě odjakživa, neboť ty jsi ,Tyť mého života, můj sen, můj osud, má žádost, má věčná touha…“

„Ale, ale… Kdyby tě tak viděli tvoji učitelé…“]

Aie on zavrtěl zoufale hlavou, tvář nad kobercem, a odpověděl:

„Je m‘en ficherais, je me fiche de tous ces Carducci et de la République éloquente et du progres humain dans le temps, car je t‘aime!“33 &

[& 33 ,,Vykašlal bych se na to, kašlu na všecky ty Carducci a na výmluvnou republiku, i na lidský pokrok v čase, protože tě miluji!“]

Pohladila ho zlehka rukou po krátce ostříhaných vlasech v zátylí.

„Petit bourgeois!“ řekla. „Joli bourgeois ala petite tache humide. Est-ce vrai que tu m‘aimes tant?“34 &

[& 34 „Malý měšťáčku! Malý měšťáčku s malým měkkým stínem! Je to pravda, že mě tolik miluješ?“]

A okouzlen jejím dotekem, kleče nyní na obou kolenou, hlavu zvrácenou a oči zavřené, pokračoval:

„Oh, l‘amour, tu sais… Le corps, l‘amour, la mort, ces trois ne font qu‘un. Car le corps, c‘est la maladie et la volupté, et c‘est lui qui fait la mort, oui, ils sont charnels tous deux, l‘amour et la mort, et voila leur terreur et leur grande magie! Mais la mort, tu comprends, c‘est d‘une part une chose mal famée, impudente qui fait rougir de honte; et d‘autre part c‘est une puissance tres solennelle et tres majestueuse, – beaucoup plus haute que la vie riante gagnant de la monnaie et farcissant sa panse, – beaucoup plus vénérable que le progres qui bavarde par les temps, – parce qu‘elle est l‘histoire et la noblesse et la piété et l‘éternel et le sacré qui nous fait tirer le chapeau et marcher sur la pointe des pieds… Or, de meme, le corps, lui aussi, et l‘amour du corps, sont une affaire indécente et fâcheuse, et le corps rougit et pâlit a sa surface par frayeur et honte de lui-meme. Mais aussi il est une grande gloire adorable, image miraculeuse de la vie organique, sainte merveille de la forme et de la beauté, et l‘amour pour lui, pour le corps humain, c‘est de meme un intéret extremement humanitaire et une puissance plus éducative que toute la pédagogie du monde!… Oh, enchantante beauté organique qui ne se compose ni de teinture a l‘huile ni de pierre, mais de matiere vivante et corruptible, pleine de secret fébrile de la vie et de la pourriture! Regarde la symétrie merveilleuse de l‘édifice humain, les épaules et les hanches et les mamelons fleurissants de part et d‘autre sur la poitrine, et les côtes arrangées par paires, et le nombril au milieu dans la mollesse du ventre, et le sexe obscur entre les cuisses! Regarde les omoplates se remuer sous la peau soyeuse du dos, et l‘échiné qui descend vers la luxuriance double et fraîche des fesses, et les grandes branches des vases et des nerfs qui passent du tronc aux rameaux par les aisselles, et comme la structure des bras correspond a celle des jambes! Oh, les douces régions de la jointure intérieure du coude et du jarret avec leur abondance de délicatesses organiques sous leurs coussins de chair! Quelle fete immense de les caresser ces endroits délicieux du corps humain! Fete a mourir sans plainte apres! Oui, mon dieu, laisse-moi sentir l‘odeur de la peau de ta rotule, sous laquelle l‘ingénieuse capsule articulaire sécrete son huile glissante! Laisse-moi toucher dévotement de ma bouche l‘Arteria femoralis qui bat au front de ta cuisse et qui se divise plus bas en les deux arteres du tibia! Laisse-moi ressentir l‘exhalation de tes pores et tâter ton duvet, image humain d‘eau et d‘albumine, destinée pour Panatomie du tombeau, et laisse-moi périr, mes levres aux tiennes!“35 &

[& 35 „Oh, láska, však ty víš… Tělo, láska, smrt, tyto tři jedno jsou. Tělo je nemoc a rozkoš, a ono je původcem smrti, ano, jsou obě tělesné, láska i smrt, a v tom je jejich hrůza a jejich veliké kouzlo. Ale smrt, rozumíš, to je věc s jedné strany vykřičená a nestoudná, za kterou se člověk červená hanbou, a s druhé strany je to mocnost velmi slavnostní a velmi vznešená, mnohem vyšší nežli smějící se život, který vydělává peníze a nacpává si břicho – mnohem úctyhodnější nežli pokrok, který vyplňuje čas žvaněním – poněvadž ona je historií a šlechtou a zbožností a věčným, posvátným živlem, před kterým smekáme klobouk a kráčíme po špičkách… Avšak tělo a láska k tělu jsou také věcí necudnou a mrzutou, a tělo se červená a bledne na povrchu strachem a hanbou před sebou samým. Ale přitom je čímsi velikým a slavným, je zázračným obrazem organického života, svatým divem formy a krásy, a láska k němu, k lidskému tělu, je rovněž věcí nesmírně humanitní, je silou mnohem výchovnější nežli všecka pedagogika světa!… Oh, okouzlující organická kráso, která se neskládáš ani z olejových barev, ani z kamene, nýbrž z látky živé a porušitelné, plné horečného tajemství života i hniloby! Pohled na podivuhodnou souměrnost budovy lidského těla, na ramena a na kyčle a na prsy rozkvétající po obou stranách hrudi, na žebra seřazená po párech, na pupek uprostřed měkkosti břicha, na temné pohlaví mezi stehny!

Pohleď na lopatky, jak se pohybují pod hedvábnou kůží zad, na hřbet, který sestupuje k dvojité čerstvé bujnosti hýždí, na veliké větve nervů a žláz, které se dělí v menší větvičky, táhnoucí se od trupu skrze důlky pod paždím, a na to, jak stavba rukou odpovídá stavbě nohou. Oh, sladké koutky v ohbí loktů a pod koleny, s hojností organických jemností pod poduškami masa! Jaký nesmírný svátek, moci laskat tato rozkošná místečka lidského těla! Svátek, že by z něho člověk umřel bez jediného nářku. Ach, proboha, nech mě vdechovat vůni kůže na tvém kolenním jablku, pod níž vylučuje kloubová důmyslná žláza svůj mazlavý olej! Nech mě, abych se dotkl zbožně ústy arterie femoralis, která buší vpředu na tvých stehnech a rozděluje se potom níže ve dvě arterie tibiální. Nech mě, ať do sebe vdechnu výpary tvých pórů a ať omakám tvé chmýří, lidský obraze vody a albuminu, určený pro anatomii hrobu, a nech mě zahynout se rty přitisknutými k tvým rtům!“]

Když domluvil, neotevřel oči: zůstal, jak byl, s hlavou zvrácenou, ruce se stříbrným crayonem před sebou, třesa se a vrávoraje na kolenou. Klaudie Chauchatová řekla:

„Tu es en effet un galant qui sait solliciter d‘une maniere profonde, a l‘allemande.“36 &

[& 36 ,,Jsi na mou věru kavalír, umíš vyznávat lásku hlubokým způsobem, zcela po německu!“]

A nasadila mu na hlavu papírovou čepičku.

„Adieu, mon prince Carnaval! Vous aurez une mauvaise ligne de fievre ce soir, je vous le prédis.“37 &

[& 37 „Sbohem, princi Karnevale! Dnes večer budete mít špatnou křivku teploty, to vám prorokuji!“]

S těmi slovy sklouzla se židle, lehce přešla po koberci ke dveřím, v jichž rámu se zastavila, napůl se obracejíc zpět, nahou paži zdviženou, ruku na klice. Řekla tiše přes rameno:

„N‘oubliez pas de me rendre mon crayon!“38 &

[& 38 „Nezapomeňte mi vrátit tužku!“]

A vyšla ven.

spisy Thomase Manna, Svazek druhý; Kouzelný vrch (Z německého originálu Der Zauberberg - Berlin 1955), přeložila Jitka Fučíková. Vydalo Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1958 (osv2-rmr). Z nové sazby písmem garmond Baskerville vytisklo Rudé právo, Náklad 10 000 výtisků