Thomas Mann

DOKTOR

FAUSTUS

ŽIVOT NĚMECKÉHO HUDEBNÍHO SKLADATELE

ADRIANA LEVERKIIHNA VYPRÁVĚNÝ JEHO PŘÍTELEM

Copyright 1947 by Thomas Mann.

Mit Genehmigung des S. Fischer Verlags, GmbH, Frankfurt am Main.

Translation © Hanuš Karlach, 1986

Lo giorno se n’andava, e l’aer bruno toglieva gli animai che sono in terra dalle fatiche loro, ed io sol uno nťapparecchiava a sostener la guerra si del cammino e si della pietate, che ritrarrá la mentě che non erra.

O Muse, o alto ingegno, or m’aiutate, o mente che scrivesti ció ch’io vidi, qui si parrá la tua nobilitate.

Den odcházel, z pozemských živočichů únavu snímal potemnělý vzduch, jen já se chystal nést v nastalém tichu břemeno cest i soucitu, ví Bůh, v té drásavé a zmáhající chůzi:

všecko to vydá neomylný duch.

Nadání, pomoz, pomozte mi, Múzy, mysli, jež psalas všecko viděné, jsi-li dost jemná, ukáže se brzy.

Dante Alighieri, Božská komedie,

Peklo, Zpěv druhý (Přeložil Vladimír Mikeš)

I

PROHLAŠUJI CO NEJROZHODNĚJI, ŽE NIKTERAK netoužím po tom, abych zdůrazňoval svou osobu, jestliže tomuto vyprávění o životě zvěčnělého Adriana Leverkiihna, první a dojista značně prozatímní biografii vzácného člověka, jejž osud tak strašlivě postihl, člověka, který byl povznesen a zavržen, geniálního hudebníka, předesílám pár slov o sobě a o okolnostech své existence. K tomu mě pudí jen a jen předpoklad, že čtenář – lépe řečeno budoucí čtenář, protože v této chvíli přece není sebemenší naděje, že by se snad můj spis kdy octl na světle veřejnost;

– to ledaže by se nějakým zázrakem dokázal vymknout z naší ohrožené opevněné Evropy a ty, kdo jsou za jejími branami, alespoň zpravit o tajemstvích naší osamělosti –; dovolte mi prosím, abych navázal: pouze poněvadž počítám s tím, že bude obecným přáním dozvědět se docela na okraj, kdo a co je pisatel, předesílám tomuto líčení něco o tom, co jsem já – ač jsem si pohříchu vědom, že právě tím vzbudím u čtenáře pochybnosti, zda také je ve správných rukou, chci říci zda vzhledem k celému svému životu jsem já ten pravý člověk pro úkol, k němuž mě pudí možná více srdce než nějaká bytostná spřízněnost, jaká by mi k něčemu takovému dávala právo.

Pročítám si tyhle uvozující řádky a ne a ne se zbavit dojmu, že je v nich jakýsi neklid a tíživý dech, jenž je až příliš příznačný pro duševní stav, v jakém dnes, 23. května 1943, dva roky po Leverkuhnově smrti, chci říci dva roky poté, co z hluboké noci odešel do noci nejhlubší, ve své dlouholeté studovničce ve Freisingu nad Isarou usedám, abych započal životopis svého v Pánu odpočívajícího – ach, kéž by tomu tak bylo! – v Pánu odpočívajícího nešťastného přítele – výmluvný, to říkám, pro duševní stav, v němž se nanejvýš tísnivě mísí neodbytná potřeba sdělit se a hluboká obava z čehosi nepřístojného. Jsem povahy naprosto mírné, a to snad mohu říci, zdravé, lidsky mírné, tíhnoucí k harmonii a rozumnosti, učenec a spříseženec „latinského voje“, nikoli beze vztahu ke krásným uměnám (hraji na violu ďamore), ovšem syn Múz v akademickém smyslu slova, který se rád považuje za potomka německých humanistů z doby „Epistulorum obscurorum virorum“, takového Reuchlina, Crota z Dórnheimu, Mutiana Rufa a Eobana Hessa. Démonično, aniž jsem si sebeméně dovoloval popírat jeho vliv na lidský život, jsem vždycky vnímal jako cosi bytostně cizího, instinktivně je ze své představy o světě vymycoval a nikdy jsem nepocítil sebemenší puzení opovážlivě se zaplétat s podzemními mocnostmi, dokonce je snad se zpupnou vyzývavostí k sobě lákat nebo jim, pokud samy po mně tápavě vztahovaly ruku, podat i jen malíček. Tomuto smýšlení jsem přinesl i oběti, ideové, jakož i oběti hmotného blaha, bez váhání jsem se totiž vzdal svého učitelského povolání, mně tak milého, když se ukázalo, že se nedá sloučit s duchem a s nároky našeho dějinného vývoje. Pokud jde o tohle, jsem sám se sebou spokojen.

Avšak pokud jde o moje pochybnosti, zda se vůbec mohu považovat za povolána k úloze, jíž jsem se tu podjal, může mě takováto rozhodnost nebo chceme-li omezenost mé mravní podstaty jen v nich posílit.

Jen jsem na papír přiložil pero, už mu uklouzlo slovo, které mě vskrýtu už uvádělo do jistých rozpaků: slovo „geniální“; to když jsem mluvil o hudební genialitě svého zvěčnělého přítele. To slovo, „genialita“, charakterizuje a vyjadřuje cosi ač nemírného, přece jen zajisté ušlechtilého, souladného a lidsky zdravého, a člověk jako já, jakkoli je dalek toho, chtít svým vnitřním jádrem rovněž prodlévat v oněch výsostných sférách a vůbec kdy být obdařen milostí divinorum influxibum ex alto, by neměl mít rozumný důvod, aby před něčím takovým v ostychu ucouvl, nijaký důvod, aby o tom všem s radostnou zasněností v očích a uctivou důvěrností nemluvil a nic tu nekonal. Toť první dojem.

A přece nelze popřít, a také nikdo nikdy nepopíral, že na zářivosti oněch strmých výšin má znepokojivý podíl i démonično a leccos rozumu se vymykající, že vždy tu je jakési lehkou hrůzu budící spojení mezi oněmi strmými výšinami a temnou podzemní říší, a že právě proto ta ubezpečující epiteta, kterými jsem se je pokoušel obdařit, „ušlechtilé“, „lidsky zdravé“ a „harmonické“, k nim jaksi dost dobře nepřiléhají, dokonce ani tehdy ne – s jakousi bolestnou rozhodností uvádím tu tento rozdíl –, ani tehdy ne, když jde o ryzí a přirozenou genialitu, Bohem darovanou nebo i uloženou a nikoliv o nějakou nabytou a škodlivou, ne o hříšné a chorobné vzplanutí přirozených vloh, o uskutečňování jakési příšerné kupní smlouvy…

Na tomto místě činím přestávku, se zahanbujícím pocitem uměleckého pochybení a neschopnosti ovládat se. To Adrian by stěží dopustil, aby, řekněme, v symfonii takové téma zaznělo tak předčasně – dal by mu ozvat se nanejvýš s velice jemnou nenápadností a téměř nezachytitelně, zdálky. Ostatně kéž by se i čtenáře, co mi tu uklouzlo, dotklo jen letmo jako nejasné, pochybné podotknutí a pouze mně se zdálo indiskrecí a čímsi jako neotesaným rozražením dveří! Pro člověka jako já je velice těžké a připadá mu téměř frivolností k něčemu, co je mu tak bytostně drahé a na čem mu tak velice záleží, zaujímat stanovisko skladatelské a počínat si tu se stejně nevážnou rozmyslností. Proto jsem se tak chvatně upjal na rozdíl mezi ryzí a nečistou genialitou, na rozdíl, jehož existenci uznávám; nicméně vzápětí si kladu otázku, zda existuje právem. Skutečně mě to, co jsem prožil, přimělo hloubat o tomto problému tak usilovně, tak úporně, až mi k mému úleku tu a tam připadlo, že se tak snad nechtě vznesu až nad myšlenkovou úroveň, jaká je mým nejvlastnějším údělem a jaká mi přísluší, a zakusím na vlastní kůži ono „nečisté“ vystupňování svých přirozených vloh…

Znovu ustávám ve své výpovědi, musím se totiž upomenout, že jsem o genialitě a její rozhodně démonicky ovlivněné povaze započal řeč jenom proto, abych si vnesl jasno do pochybností, zda mám vůči svému úkolu potřebnou afinitu. Nechť se tu proti hryzení svědomí uplatní všechno, s čímkoli budu muset vytáhnout na ně do boje. Bylo mi souzeno prožít drahně let v důvěrné blízkosti jednoho geniálního člověka, hrdiny těchto stránek, poznat jej už v dětství, být svědkem, jak se završuje jeho bytost, jeho osud, a ve skromné roli pomocníka se podílet na tom, co tvořil. Zpracování Shakespearovy komedie „Marná lásky snaha“

na libreto, pro smělé dílo Leverkiihnova mládí, je ode mne, a rovněž mi bylo dopřáno ovlivnit textovou přípravu groteskní operní suity „Gesta Romanorum“, jakož i oratoria „Zjevení svatého Jana Bohoslovce“. To je věc jedna, anebo to je už věc jedna a druhá. Mám však také ve svém vlastnictví písemnosti, zápisky nedozírné ceny, které zesnulý přítel v době, kdy byl zdráv, nebo, pokud to takhle říci nemohu, v době, kdy byl relativně a legaliter zdráv, mně a jenom mně odkázal poslední vůlí, a o něž se ve svých vývodech budu opírat, ano, z nichž hodlám do svých vývodů v přiměřeném množství to nebo ono přímo vsunout. Konečně a především však – a toto zdůvodnění platilo vždy nejvíc, ne-li před lidmi, potom před Bohem: měl jsem ho rád – s hrůzou i něžně, slitovně i s oddaným obdivem – a příliš jsem se neptal, zda mi snad alespoň trochu oplácí stejným citem.

Neoplácel, ó ne. V tom, jak mně připsal náčrty skladeb a zápisy v denících, jež po sobě zanechal, jeví se jakási přívětivě věcná, skoro by se mi chtělo říci milostivá a dojista mi lichotící důvěra v mou svědomitost, pietnost a korektnost. Ale mít mě rád? Koho by byl měl tento člověk rád? Kdysi jednu ženu – snad. Jedno dítě kposledku – možná. Jednoho lehkovážného muže pro každé počasí, ztřeštěného mladíka, který si každého získal, a toho posléze, pravděpodobně právě proto, že mu byl nakloněn, od sebe zapudil – a to na smrt. Komu ten by byl kdy otevřel své srdce, koho ten vpustil do svého života? Něco takového nikdy u Adriana nebylo. Odevzdanou úctu lidí přijímal – téměř bych na to přísahal, často aniž si jí vůbec povšiml. Jeho lhostejnost byla taková, že téměř nikdy ani nepostřehl, co se kolem něho děje, jací lidé ho obklopují, a že jen velice málokdy toho, s kým se bavil, oslovil jménem, vnuká mi domněnku, že to jméno ani nevěděl, a přitom jeho protějšek si plným právem myslel opak. Já bych jeho osamělost přirovnal k propasti, v níž city, jež mu kdokoliv projevoval, neslyšně a beze stopy mizely. Kolem něho byl chlad

– a jak mi je, když používám tento výraz, který v jedné obludné souvislosti kdysi napsal i on! Život a zkušenost dokáží jednotlivá slova obdařit odstínem, jaký je naprosto odcizí jejich všednodennímu smyslu a dodá jim děsivou svatozář, již nepochopí nikdo, kdo nepoznal, jaký mohou mít velehrůzný význam.

II

JMENUJI SE PhDr. SERENUS ZEITBLOM. SÁM MÁM výhrady proti tomu, že se tohle odevzdání navštívenky tak prapodivně protahovalo, leč jak už se to tak občas stává, literární podoba mého sdělování mi to až do této chvíle nedovolovala učinit. Je mi šedesát let, narodil jsem se totiž, jako nejstarší ze čtyř sourozenců, anno Domini 1883 v Kaisersaschernu nad Sálou v okrese Merseburg, v témž městě, kde celý svůj školní věk trávil i Leverkuhn; mohu tedy bližší charakterizaci svého rodiště odročit, dokud nedospěji k jeho popisu. Poněvadž se vůbec běh mého života s Mistrovým začasté kříží, bude-vhodné podat zprávu vždy o jednom i druhém zároveň, abych nepropadl té chybě, že bych předbíhal událostem, k čemuž beztak vždy tíhne kdokoliv, jehož srdce přetéká.

Budiž tu řečeno jen tolik, že jsem přišel na svět na skrovné výšině skrovně vzdělaného středního stavu, můj otec totiž,

Wolgemut Zeitblom, byl lékárníkem – mimochodem v těch končinách nejvýznamnějším: y Kaisersaschernu byl ještě jeden farmaceutický obchod, ten se však ani zdaleka netěšil takové důvěře veřejnosti jako Zeitblomova lékárna „U poslů blaženosti“

a vždycky byl vůči ní ve svízelném postavení. Naše rodina patřila k nevelké katolické obci ve městě, jehož obyvatelé se valnou většinou pochopitelně hlásili k vyznání luterskému, a zejména má matka byla zbožnou dcerou církve, svědomitě dostávala svým náboženským povinnostem, kdežto můj otec, nejspíše už z nedostatku času, projevoval se tu laxněji, ani v nejmenším však proto, aby snad popíral svou solidaritu se společenstvím svých souputníků v kultu; ta totiž nebyla bez jistého politického významu. Mělo svou pozoruhodnost, že v našich pokojích pro hosty, prostíraly se nad laboratoří a lékárnou, často pobýval vedle našeho faráře duchovního rady Zwillinga i městský rabín; jmenoval se dr. Carlebach; něco takového by v domech protestantských nebylo jen tak beze všeho možné. Lepším vzezřením se mohl pyšnit muž církve římské. Avšak můj dojem, který se asi opírá o otcovy výroky, je stále ten, že malý talmudista s dlouhým vousem, ozdobený čepičkou, svého jinověreckého bratra v úřadě daleko předčil v učenosti a v důvtipu stran náboženství. Možná v tom byl tento zážitek z mládí, ale také bystrozraký zájem židovských kruhů o Leverkiihnovu tvorbu, že jsem právě v otázce židovství a v jejím pojímání nemohl nikdy zcela souhlasit s vůdcem a jeho nohsledy, což mělo nemalý vliv na to, že jsem rezignoval na své učitelské místo. Ovšem připletli se mi do cesty z této čeledi i jedinci – stačí, když si připomenu soukromého učence Breisachera v Mnichově –, jejichž ve zmatek uvádějící nesympatičnost tu ještě poněkud osvětlím; hodlám tak učinit na místě, jež bude k tomu vhodné.

Pokud jde o můj katolický původ, samozřejmě utvářel a ovlivnil podobu mého nitra, ovšem z tohoto odstínění, jež dal mému životu, nepovstalo nikdy nic, co by odporovalo mému humanistickému názoru na svět, mé náklonnosti k „nejlepším uměnám a vědám“, jak se kdysi říkávalo. Mezi těmito dvěma prvky mé osobnosti vládl vždy naprostý soulad, tak jak si jej možná lze bez obtíží uchovat, vyrůstá-li člověk, tak jako jsem vyrůstal já, v maloměstském prostředí, kde všechny vzpomínky i stavební památky sahají až do časů předschismatických, kdy křesťanský svět byl dosud jednotný. Kaisersaschern sice leží přímo uprostřed oblasti, jež je domovem reformace, v srdci

Lutherova kraje, jehož obrysy tvoří města Eisleben, Wittenberg,

Quedlinburg, taktéž Grimma, Wolfenbuttel a Eisenach – což také vysvětluje leccos z vnitřního života luterána Leverkuhna a souvisí i s tím, že původně začal studovat teologii. Avšak reformaci bych si dovolil přirovnat k mostu, který vede ze scholastických časů nejen do našeho světa svobodného myšlení, ale stejně tak i zpátky do středověku – a možná hlouběji zpátky než křesťanská katolická tradice nezkalené lásky ke vzdělání, nedotčené rozštěpením církve. Pokud jde o mne, cítím se svou podstatou doma v oné zlaté sféře, kde se Svaté panně říkalo „Iovis alma parens“.

Abych tu ještě jen velmi stručně uvedl nezbytnosti svého curricula vitae: rodiče mi dopřáli, abych mohl chodit do našeho gymnázia, do téže školy, v níž, o dvě třídy níže než já, vzdělával se i Adrian, a která, založena ve druhé polovině patnáctého století, ještě donedávna slula jménem „Škola bratří u života sprostného“.

Pouze díky jistým rozpakům zejména, jež vypadalo až přemrštěně historicky a uchu současníkovu znělo poněkud směšně, je škola odložila a nazvala se podle chrámu v sousedství Gymnázium svatého Bonifáce. Když jsem z ní na počátku tohoto století vyšel, bez váhání jsem se oddal studiu klasických jazyků, v nichž jsem do jisté míry vynikal již jako žák, a věnoval jsem se mu na univerzitách v Giessenu, v Jeně, v Lipsku a od roku 1904 do roku 1905

v Halle, v touž dobu, a nikoliv náhodou v touž dobu, kdy tu studoval rovněž Leverkuhn.

Na tomto místě nemohu, tak jako hodně často, neprodlít, abych se zálibně zmínil o niterné a téměř tajemné souvislosti zájmu o antickou filologii a živoucího, láskyplného smyslu pro krásu a rozumovou důstojnost člověka – o souvislosti, která se projevuje už v tom, že se studium starověkých jazyků obecně nazývá „humaniora“, pak ovšem také v tom, že duchovní stavbu náruživé náklonnosti k jazykům a k oborům humánním zastřešuje výsostná myšlenka výchovná a že poslání být vzdělavatelem mládeže téměř samozřejmě vyplývá z poslání být jazykovědcem.

Člověk zaobírající se záležitostmi přírodovědnými snad může být učitelem, ale nikdy vychovatelem v tom smyslu a stupni jako apoštol bonae litterae. I ona jiná řeč, možná niternější, avšak podivuhodně neartikulovaná, řeč tónů (smíme-li takto nazývat hudbu), podle mého názoru nenáleží do sféry pedagogicko-humánní, i když vím, že řecké výchově a vůbec veřejnému životu tehdejší pospolitosti nemálo sloužila. Spíše se mi zdá, že vzdor vší logické a mravní přísnosti, z níž snad i čerpá svou vnější podobu, přísluší přeludnému světu, za jehož bezpodmínečnou spolehlivost, pokud jde o rozum a lidskou důstojnost, bych zrovna ruku do ohně nedával. Že jsem jí přes to přese všechno ze srdce nakloněn, to už patří k oněm protimluvům, které, ať už jich člověk lituje, nebo se z nich raduje, nelze oddělit od lidské povahy.

To jsem odbočil. A zase i neodbočil, poněvadž otázka, zda lze mezi ušlechtilým pedagogickým světem duchovna a světem přeludů, k němuž se člověk přibližuje vždy pouze vystaven nejednomu nebezpečí, vést zřejmou a bezpečnou hranici, zřejmě, ba ani v nejmenším nijakým odbočením není. Které hájemství čehokoliv lidského, a i kdyby ono lidské se týkalo věcí nejryzejších, nejdůstojnějších, nejblahovolnějších, je naprosto nepřístupné vlivu podzemních mocností, ano, to je nezbytné dodat, kterému není ani v nejmenším zapotřebí plodného styku s nimi? Tato myšlenka, ne nepatřičná i pro toho, jehož osobní podstatě je cokoliv démonického bytostně vzdáleno, mi uvízla v paměti jako pozůstatek po některých chvílích téměř půldruharočního studijního putování po Itálii a po Řecku, které mi umožnili hodní rodiče, poté co jsem složil státnici: když jsem od Akropole pohlížel na

Posvátnou cestu, po níž se ubírávali mystové, ozdobení šafránovou čelenkou a s Iacchovým jménem na rtech; a když jsem poté stanul přímo na místě zasvěcování, na území Eubúlově, na okraji

Plutonovy rozsedliny hojně lemované skalisky. Tehdy jsem nejasně poznal, jaká kypivá hojnost vědomí života se to tváří v tvář hlubinným božstvům vyjadřuje v té iniciační pobožnosti zde v olympském Řecku, a nejednou jsem poté z katedry vysvětloval svým primánům, že kultura ve své podstatě vlastně činí jen a jen to, že zbožně a spořádaně, řekl bych až konejšivě zahrnuje do uctívání bohů i všechno nočně obludné.

Když se šestadvacetiletý mladík navrátil z onoho putování, našel si místo na gymnáziu svého rodného města, na stejné škole, kde se mi kdysi vštěpovaly vědomosti; tam jsem poté několik let obdaroval nižší třídy výukou v latině, řečtině a rovněž v dějepise, dokud jsem ve čtrnáctém roce tohoto století nepřešel do služby ve školství bavorském; nadále jsem se pak více než dvě desetiletí oddával útěšné a zálibné činnosti gymnaziálního profesora v oborech, jež jsem tu uvedl, taktéž však jako docent na vysoké škole bohoslovecké, ve Freisingu, v končině, v níž jsem se povždy usídlil.

Záhy, brzy poté, co jsem byl uveden ve zmíněný úřad v Kaisersaschernu, uzavřel jsem sňatek – potřeba řádu a touha vplynout do života, jak káže mrav, to byli strůjci tohoto mého kroku.

Helena, rozená Olhafenová, má výtečná žena, jež i dnes ještě, kdy se moje léta nachylují, o mne svědomitě pečuje, byla dcera jednoho staršího kolegy na fakultě i v zaměstnání, ze Cvikova v saském království, a vzdor tomu, že mi hrozí posměch čtenářů, odhodlaně přiznávám, že když jsem si volil družku, křestní jméno toho svěžího dítěte, Helena, zvuk mi tak drahý, sehrálo úlohu nemalou.

Takové jméno znamená posvěcenost, jejíž ryzí kouzlo je nemálo působivé, a těžko mu odolat; i když vnější vzezření té, jíž jméno patřilo, mělo vysokým nárokům, jaké na ni vznášelo, dostát jen v mezích skrovně měšťanských, a i tak pouze načas, podle toho, jak se její mladistvá přitažlivost rychle vytrácela. I naší dceři, která se již dávno provdala za hodného muže, prokuristu u filiálky

Bavorské banky cenných papírů v Řezně, dali jsme jméno Helena.

Kromě ní mi má milá žena darovala ještě dva syny, a tak jsem zakusil radostí i strastí otcovství, jak náleží, i když v míře střízlivé.

Žádné z mých dětí, to rád přiznávám, nemělo v sobě nikdy nic podmanivého. S takovou dětskou sličností jako u malého Nepomuka Schneideweina, Adriánova synovce a jeho pozdní útěchy, se nemohli měřit – já sám jsem poslední, kdo by chtěl něco takového tvrdit. – Mí oba synové, jeden ve funkci civilní, druhý v branné moci, slouží dnes vůdci, a tak jako vůbec jsem se odcizil všelikým vlasteneckým silám a díky tomu se kolem mne rozhostila jistá prázdnota, tak také soudržnost těch mladíků s tichým domovem rodičů nelze nazvat než ochablou.

III

ROD LEVERKUHNU, TO BYLI ŘEMESLNÍCI A SEDLÁci, kteří se dařili a jimž se dařilo dílem ve šmalkaldské končině, dílem v saské provincii poblíž řeky Sály. Adriánovi bližší příbuzní sídlili po několik generací na dvorci Buchel náležejícím k obci Oberweiler, poblíž Weissenfelsu; z této stanice, kam se z Kaisersaschernu železnicí dojelo za tři čtvrtě hodiny, bylo se možno dopravit na dvorec jen povozem z něho vyslaným. Buchel byla usedlost tak podstatná, že její majitel se plným právem mohl nazývat zazobaným gruntovníkem nebo selským baronem;

usedlost s nějakými padesáti jitry polností a luk, usedlost, k níž patřil smíšený les obhospodařovaný pospolitě, jakož i výstavný dům z hrázděného zdiva a dřeva, se základy ovšem kamennými.

Se stodolami a chlévy tvořil otevřený čtverhran, uprostřed něho stála mohutná věkovitá lípa věnčená zelenou lavicí, vždy v červnu oděná do nádherně vonících květů; nikdy mi nevymizí z paměti.

Povozům na dvoře byl ten krásný strom asi poněkud překážkou v cestě, a zaslechl jsem, že prvorozený syn za svých mladých let neustále vedl s otcem půtky, aby se z praktických důvodů odstranila, načež poté, když už byl pánem na dvorci, bral ji vůči svému synovi v ochranu.

Jak často asi lípa chránila svým stínem denní pospávání nemluvněte a hrátky malého chlapce Adriana, který se narodil jako druhý syn v horním patře buchelského domu manželům Jonathanovi a Elsbeth Leverkiihnovým v roce 1885, právě když byla v květu! Bratr Georg, teď již bezpochyby tamní hospodář, měl před ním pětiletý náskok. Sestra Ursel přišla na svět ve stejném odstupu po něm. Poněvadž mezi přátele a známé, jež měli Leverkiihnovi v Kaisersaschernu, patřili i mí rodiče, ba mezi našimi rodinami odpradávna panovala zvláště srdečná shoda, trávili jsme v letním čase nejedno z těch tak pěkných odpolední na popluži, kde lidé z města vděčně a s radostí přijímali syté dary země, jimiž je častovala paní Leverkuhnová, jadrný tmavý chléb s lahodným máslem, zlatistý plástevní med, skvostné jahody se šlehačkou, nektarem nalitým do modrých mis, posypaným černým chlebem a cukrem. V době, kdy Adrian, nebo

Adri, jak mu říkali, byl ještě docela malý, sídlili tu na výměnku ještě jeho prarodiče, hospodářstvím však již tehdy zplna vládla generace mladší a staroch, mimochodem všichni mu vždy uctivě naslouchali, vměšoval se jim do věcí už pouze při večeři, mudruje bezzubými ústy. Z rysů oněch předků, kteří záhy téměř současně zemřeli, utkvělo mi v paměti jen málo. 0 to zřetelněji mám před očima podobu jejich dětí Jonathana a Elsbeth Leverkuhnových, i když je to podoba nestálá, a tak jak ubíhala má dětská, školácká, má studentská léta, účinně, i když nenápadně, tak jak to čas umí, ubývalo jí mladistvosti a přibývalo unavenosti.

Jonathan Leverkiihn byl Němec skvělého ražení, člověk, jakého v našich městech lze už jen málokdy potkat a určitě se nenajde mezi těmi, kdo dnes s neurvalostí často až stísňující zastupují před světem naše pokolení – vzezření jakoby zhněteného dobou již minulou, až zemitě zachovalého, přeneseného do dneška z Německa před třicetiletou válkou. To mě napadlo, když jsem na něj hleděl, dospívající, okem s téměř již vypěstovanou schopností dívat se. Jen málo přičesaná popelavě plavá kštice mu padala do klenutého čela výrazně rozděleného na dvě poloviny, s vystupujícími žilami na spáncích, staromódně dlouhá mu hustě splývala po šíji a podél hezky utvářených malých uší přecházela v nakadeřený plavý vous, který pokrýval čelisti, bradu i prohlubeň pod ústy. Spodní ret, dosti mohutný a zaokrouhlený, vystupoval zpod krátkého, lehce povislého kníru, s kromobyčejně přitažlivým úsměvem, který nebyl v nesouladu s poněkud napjatým, rovněž však téměř úsměvným pohledem modrých očí, ztopeným v jakési lehké plachosti. Nos útlého kořene byl jemně zahnutý, líce neporostlé vousem ve stinných jamkách pod lícními kostmi dokonce poněkud hubené. Šlachovitý krk měl většinou odkrytý, neměl rád městské kosmopolitní oblečení, ostatně ani nelahodilo jeho zjevu, zvláště ne jeho rukám; té silné, opálené a suché dlani, svrchu zlehka zkropené pihami, jež svírala sukovici, kdykoliv šel do vsi na obecní radu.

Lékař by byl z jisté zahalené usilovnosti onoho pohledu, z jisté senzitivnosti oněch spánků možná usuzoval na sklon k migréně, jíž arci Jonathan podléhával, ovšem jen do určité míry, ne častěji než jednou za měsíc na jeden den, a jeho povolání to nebylo téměř na újmu. Měl rád dýmku, polodlouhou porcelánovou dýmku s víčkem, jejíž zvláštní tabákové aróma, neskonale příjemnější než ulpívavý pach po doutnících a cigaretách, dávalo pečeť ovzduší dolních místností. Rovněž měl rád jako nápoj na usnutí obstojný džbán merseburského piva. Za zimních večerů, kdy venku sněhem zaváto spočívalo jeho dědictví a majetek, bylo ho zastihnout, jak čte, především v objemné dědičné bibli, vázané v hlazené vepřovici a uzamykatelné koženými přezkami, jež byla vytištěna v Brunšviku za laskavého svolení vévodova kolem roku 1700

a zahrnovala netoliko „duchaplné“ předmluvy a okrajové poznámky ctihodného Martina Luthera, ale i všeliká shrnutí a locos parallelos i historicko-morální verše jakéhosi pana Davida von Schweinitze, vysvětlující každou kapitolu. Knihu obestírala pověst, nebo spíše tradovala se o ní zvěst, že bývala majetkem princezny z Brunšviku-Wolfenbiittelu, jež uzavřela sňatek se synem Petra Velikého. Poté prý arci fingovala skon, takže se konal pohřeb, ona však uprchlá na Martinique a tam se vdala za nějakého Francouze. Adrian, jenž prahl po všem komickém, se ještě i později začasté se mnou smál onomu příběhu, jejž jeho otec, pozvednuv hlavu od knihy, vyprávíval s mírným hlubokomyslným pohledem, a poté se, jelikož poněkud skandální původ té posvátné tiskoviny mu zjevně nikterak nevadil, znovu zahleděl do veršovaných komentářů pana von Schweinitze nebo do

„Moudrosti Salomounovy k tyranům“.

Souběžně s tímto duchovním směřováním jeho četby projevovalo se u něho ještě i jiné, jež se od jisté doby prý charakterizovalo, jako že „chtěl spekulovat o elementech“. To jest oddával se, ve skrovném rozsahu a skrovnými prostředky, přírodovědným, biologickým, také snad chemicko-fyzikálním studiím, za nichž tu a tam mu byl můj otec ku pomoci látkami ze své laboratoře. Ono zasuté a nikoli výčitek prosté označení takových snah jsem zvolil, poněvadž byl v nich patrný jistý mystický nádech, jenž se kdysi mohl vykládat i jako podezřelé tíhnutí ke kouzelnictví. Ostatně rád bych dodal, že jsem onu nedůvěru někdejší nábožensko-spiritualistické epochy vůči vzcházející vášni dopátrat se tajemství přírody zplna chápal. Bázeň z Boha nemohla nevidět libertinistické koketování s věcmi zapovězenými v tom, když se božské výtvory, příroda a život, považují za končinu morálně pochybnou.

Příroda je příliš plna výtvorů zhoubně přesahujících až někam k čárům, příliš plna dvojznačných vrtošivostí, zpola zastřených narážek podivně mířících do nejistoty, než aby ukázněná sebeomezující zbožnost neměla v obcování s nimi spatřovat jakousi opovážlivou úchylku.

Kdykoliv Adriánův otec vždy večer otvíral své ilustrované knihy o exotických motýlech a mořské zvířeně, jeho synové a já, někdy i paní Leverkuhnová, jsme do nich tu a tam rovněž nakukovali přes kožené, uchy opatřené zadní opěradlo jeho křesla, a on nás ukazováčkem upozorňoval na nádherné a výstřední věci tam vyobrazené: na všelijaké ty tropické papilios a morphos, skvící se všemi barvami palety, nočně temné i zářící, kolébavě se vznášející, vytvarované a vzorované s převybraným vkusem nějakého výtvarného řemeslníka – na hmyz, jenž ve své přehnaně fantaskní kráse žije svůj krátkodechý efemérní život, hmyz, jehož některé druhy domorodci mají za zlé duchy přinášející malárii. Ta nejkrásnější barva, jíž se tak pyšní, obluzivě krásná azurová modř, poučil nás Jonathan, není vůbec pravá, skutečná barva, vzbuzují ji jemné rýhy a jiné povrchové útvary na šupinkách jejich křídel, drobná struktura, která umným lomem světelných paprsků a potlačením většiny z nich způsobuje, že do našeho oka dospěje vždy jenom ono svítivé modré světlo.

„Podívejme,“ zrovna slyším říkat paní Leverkuhnovou, „tak on je to klam?“

„Řekneš, že nebeská modř je klam?“ opáčil její muž a vzhlédl k ní dozadu. „U ní taky nedokážeš říci, z jakého ta pochází barviva.“

Opravdu, když tohle píši, připadám si, jako kdybych pořád ještě stál s paní Elsbeth, s Georgem a Adriánem za křeslem jejich otce a spolu s jeho prstem proputovával všechny ty historky.

Byli tam vyobrazeni blanokřídlí, kteří nejsou na svých drobných perutích opatřeni šupinami, takže jejich křídla vypadají jako skleněná, protkaná pouze temnějšími žilkami. Jeden takový motýl, ve své nahé průhlednosti holdující soumračnému stínu někde pod listy, se jmenoval hetaera esmeralda. Jen tmavou barevnou skvrnu, fialovou a růžovou, má hetaera na křídlech, takto, když letí, podobá se, není z ní totiž jinak nic vidět, okvětnímu plátku hnanému větrem. Byl tam pak motýl listový, jehož křídla svrchu se skvící sytou trikolórou jsou na spodní straně až neuvěřitelně shodná s listem stromu, nejen tvarem a žilkováním, ale navíc i minuciózní nápodobou drobných nečistot, imitovanými kapkami vody, bradavičnatými vypodobeními hub a mnohým dalším.

Kdykoliv se takový mazaný živočich s křídly dovysoka rozepjatými snesl kamsi na strom mezi listy, díky své přizpůsobenosti tak dokonale zmizel v okolním světě, že ho v něm nerozeznal ani ten nejnenasytnější nepřítel.

Nikoliv bez úspěchu pokoušel se Jonathan s námi podělit o to, jak jej uchvacuje ona ochranná nápodoba zabíhající s tak rafinovanou důkladností až do všelikých vad. „Jak to asi ten živočich udělal?“ zeptal se třeba. „Jak to asi dělá příroda skrze to zvíře?

Protože jeho vnímavosti a vypočítavosti se takový trik připisovat nedá. Ano, ano, příroda zná svoje stromové listí dobře, nejen v jeho dokonalosti, ale i s jeho drobnými obyčejnými chybami a znetvořeními, a z šelmovské vlídnosti opakuje jeho vzezření na jiném místě, na spodní straně křídel tohohle svého motýlka, aby oslepila zas jiná svá stvoření. Proč ale toho lstivého privilegia požívá zrovna tenhleten? Pro něj je to arci účelné, že kdykoliv znehybní, je navlas jako list – kde je potom ale účelnost z hlediska jeho hladových pronásledovatelů, z hlediska ještěrek, ptáků a pavouků, kterým je přece určen za potravu, kteří jej však, kdykoliv se mu zachce, nejsou s to vypátrat, vzdor vší své bystrozrakosti? Ptám se vás na to, abyste se mě na to pak neptali vy.“

Jestliže se tento motýl uměl ke své ochraně učinit neviditelným, stačilo dále listovat v knize, a seznámili jsme se s takovými, kteří stejného cíle dosahují velice nápadnou, ba dotěrnou, dalekosáhlou viditelností. Byli nejen neobvykle velcí, ale i výjimečně skvělých barev a vzorů, a jak otec Leverkiihn dodával, v tomhle zdánlivě vyzývavém šatě si létali po světě s ostentativní bezstarostností, kterou však by asi nikdo nenazval drzou; bylo v ní spíše cosi trudnomyslného; a přitom se ani v nejmenším neschovávali, také se však žádný živočich, ani opice, ani pták, ani ještěrka po nich byť jen koutkem oka nepodíval. Proč? Protože byli hnusní.

A protože právě tou svou nápadnou krásou a navíc pomalostí svého letu dávali tohle všem najevo. Jejich míza páchla a chutnala tak strašlivě, že když už se někdy vyskytlo takové nedorozumění a omyl a někdo si na některém z nich chtěl pochutnat, sousto s naprosto zjevným odporem zase vyplivl. Jejich nepoživatelnost je ovšem v celé přírodě známá, a oni si jsou jistí – až je to smutné, jak. My za Jonathanovým křeslem jsme si alespoň kladli otázku, zda v oné jistotě netkví spíše cosi znecťujícího, zda ji vůbec lze nazvat potěšitelnou. A jaký měla následek? I jiné druhy motýlů se obmyslně odívaly do téhož varujícího šatu a tedy se stejně tak pomalým letem s melancholickou jistotou nesli povětřím, nedotknutelní, ačkoliv tihle byli naveskrz jedlí.

I mne nakazila Adriánova rozjařenost z takového líčení, smích, který jím doslova otřásal a vháněl mu slzy do očí, a musel jsem se rovněž velmi upřímně zasmát. Ale otec Leverkůhn nás pokáral důtkou „Pst“!, žádal totiž, aby se na všechny tyto věci hledělo s plachou zbožností – s touž zbožností, s jakou si třeba prohlížel nám nedostupné znakové písmo na ulitách jistých škeblí, přičemž si na pomoc brával velkou čtverhrannou lupu a půjčoval ji i nám. Jistě, pohled na ta stvoření, to jest na mořské hlemýždě a škeble, byl i pro nás nanejvýš významný, přinejmenším pokud jsme se probírali jejich vyobrazeními s Jonathanem co průvodcem.

Že všechna ta vyklenutí a závity s růžovými vchody, s mihotavou, až křehce porcelánovou nádherou mnohotvárných stěn vyvedených s takovou skvělou jistotou a s tak smělým i delikátním tvárným vkusem, jsou dílem jejich rosolovitých obyvatel-alespoň pokud se člověk neúchylně přidržoval představy, že příroda se hněte sama a nebere si ku pomoci Stvořitele, poněvadž bylo by přece jen dost zvláštní pomýšlet na něj jako na nějakého fantazií kypícího uměleckého řemeslníka a ctižádostivého umělce v dílně, kde se vyrábějí glazované hrníčky, a tedy není víc nasnadě než pokušení vměstnat sem nějakého toho meziboha vládnoucího řemeslnickou dílnou, nějakého toho demiurga •– chci říci to, že ony rozkošné schrány byly produktem samotných měkkýšů, jimž skýtaly ochranu, bylo pomyšlením nad jiné překvapivým.

„Vy,“ řekl nám Jonathan, „jak lehko zjistíte, když si nahmatáte lokty, žebra, vytvořili jste si při svém vývoji uvnitř pevnou výztuhu, kostru, která skýtá oporu vašemu tělu, svalům a kterou si nosíte v sobě po světě, pokud není lepší říci: která vás nosí po světě. Tady je tomu obráceně. Tahleta stvoření svou pevnou podstatu vypudila ven, nikoliv jako lešení, nýbrž jako dům, a právě to, že tahle podstata je vnějškem a ne vnitřkem, je asi příčinou jejich krásy.“

My chlapci, Adrian a já, jsme se vždy po sobě podívali s nesmělým a zaraženým úsměvem při takových otcových podotknutích, tak jako při tomhletom o pošetilosti všeho viditelného.

Občas byla i záludná, ta estetika vnějšku; jistí živočiši zvaní homolice, dráždivě nesouměrní, vypadající, jako by je někdo ponořil do žilkované bledě růžové barvy nebo do bíle skvrnité medové hnědi, byli smutně proslulí svým jedovatým kousnutím – a vůbec, když tak člověk poslouchal pána na buchelském statku, nebylo možné zbýt se pocitu, že celý ten podivný výsek živého světa má v sobě jakousi nelibou pachuť, nebo snad nějakou fantastickou dvojznačnost. Jistá zvláštní ambivalence pohledu na něj se ostatně projevovala vždy; v tom, jak rozmanitě se oněch našňořených tvorů používalo. Ve středověku patřívali ke stálému inventáři čarodějnických kuchyní a alchymistických sklepení a pokládali se za příhodné nádoby na jedy a nápoje lásky. Na druhé straně, ba současně však sloužívali při bohoslužbách jako mušlovité skříňky na hostie a na ostatky světců ‘a dokonce jako kalichy pro večerní mši. Jak mnohé se tu stýká –? jed a krása, jed a kouzelnictví, ale taktéž kouzelnictví a liturgie. Pokud jsme na to nepomyslili, pak komentáře Jonathana Leverkiihna nám to daly podvědomě pocítit.

Pokud jde o zmíněné znakové písmo, jež stále a stále nedopřávalo klidu, vyskytovalo se na schráně jedné novokaledonské škeble průměrné velikosti a bylo provedeno na bělavém podkladě v barvě načervenale hnědé. Jednotlivé znaky, jakoby narýsované štětcem, směrem k okraji přecházely v ryzí čárovou ornamentiku, na větší části oné klenuté plochy však ve své pečlivé složitosti měly výraznou podobu komunikativních maleb. Pokud si vzpomínám, vyznačovaly se značnou podobností s raně orientálními písmy, třeba se staroaramejským duktem, a skutečně můj otec musel svému příteli nosit z městské knihovny v Kaisersaschernu, docela slušně zásobené, archeologické svazky, jež skýtaly možnost doplňkového bádání, komparace. Samozřejmě ona studia nevedla k výsledku nižádnému, nebo k tak zmatenému a nesmyslnému, že nevypovídal o ničem. S jistou trudnomyslností to Jonathan připouštěl, když nám ukazoval ono záhadné vyobrazení. „Ukázalo se,“ říkal, „že je nemožné přijít na kloub smyslu těchto znaků.

Žel, moji milí, je tomu tak. Vymykají se našemu chápání, a při tom nejspíše i zůstane, ač je to bolestné. Jestliže však říkám vymykají se’, je to pouhý protiklad k ,nabízejí se’, a nikdo mi nenamluví, že příroda tyhle šifry, k nimž nám chybí klíč, namalovala snad na schránu svého tvora jenom pro ozdobu. Ozdoba a význam jdou vždy ruku v ruce, a i stará písma sloužila šňoření a zároveň sdělování. Ať mi nikdo neříká, že tady se nic nesděluje! Ze tohle sdělení je nám nedostupné, do takového rozporu se pohroužit je také požitek.“

Uvážil, pokud by tu snad skutečně šlo o nějaké tajné písmo, že potom by příroda musela disponovat svým vlastním, z ní a jen z ní zrozeným, uspořádaným jazykem? Neboť který jazyk, jejž vynalezl člověk, by si měla zvolit, aby něco vyslovila? Leč už tehdy, jako chlapec, jsem velmi dobře chápal, že mimolidská příroda je cosi od základu neučeného, co v mých očích je právě prapodstatou její strašidelnosti.

Ano, otec Leverkuhn byl člověk přemítavý a hloubavý, a už jsem říkal, že jeho sklony k bádání – pokud lze mluvit o bádání tam, kde šlo vlastně pouze o snivou kontemplaci – vždy se ubíraly zcela určitým směrem, totiž mystickým nebo tušivě pólomystickým, do něhož, jak se mi zdá, vždy téměř nezbytně vede jakákoliv lidská myšlenka, jež se řídí přirozeném. Bylo přesvědčením minulých epoch, že opovážlivě pokusničit s přírodou, dráždit ji, aby se rozmanitě projevovala, „pokoušet ji“ experimenty, jimiž se obnažuje – to všechno že už těsně sousedí s čarodějnictvím, ba spadá už do jeho sféry a samo je dílem „Pokušitelovým“; to přesvědčení budí respekt, pokud se mě už někdo ptá.

Rád bych věděl, jak by se tehdy byli dívali na onoho člověka ve

Wittenbergu, který, jak jsme slyšeli od Jonathana, před sto a jedním rokem vymyslel experiment s viditelnou hudbou; ten jsme občas mohli pozorovat i my. K několika málo fyzikálním přístrojům, kterými disponoval Adriánův otec, náležela i kulatá a volně se vznášející, pouze uprostřed na jakémsi čepu spočívající skleněná deska, a na ní se onen zázrak odehrával. Deska byla totiž poprášena jemným pískem, a za pomoci starého violoncellového smyčce, jímž přejížděl po jejím okraji shora dolů, uvedl ji Jonathan do kmitání, za něhož se rozvlněný písek posunoval a pořádal do úžasně přesných a mnohotvárných figur a arabesek.

Tahle optická akustika, v níž až dráždivě splývaly zřejmost a tajemnost, zákonité a podivné, se nám chlapcům velice líbila;

a tak v neposlední řadě i proto, abychom experimentátorovi udělali radost, jsme jej začasté prosívali, aby nám ji předvedl.

Podobné zalíbení nalézal v ledových květech, a téměř na celé hodiny se v zimním čase, kdy tyto krystalické spršky pokryly malá okna selského stavení v Buchelu, dokázal pouhým okem za pomoci svého zvětšovacího skla zahloubat do jejich struktur.

Chci říci: všechno by bývalo bylo dobré a člověk by se mohl opět věnovat všedním věcem, kdyby ony kreace, tak jak jím přináleží, byly nepřekračovaly meze souměrných tvarů, přísne matematičnosti a pravidelnosti. Avšak že s jistou kejklířskou nestoudností napodobují jevy rostlinné, předstírají všelijaké přesličné vějíře z kapradí, traviny, kalichovité a hvězdicovité květy, že prostřednictvím ledu diletují ve sféře organické, přes to se Jonathan nemohl přenést a donekonečna nad tím vším nesouhlasně, ale i obdivně kroutil hlavou. Jsou, tak se ptal, tyhle fantasmagorie vzorem pro tvary vegetativního bytí, nebo je toto bytí vzorem pro ně? Ani jedno, ani druhé, tak si asi odpovídal; jsou to výtvory paralelní. Tvořivě snící příroda měla tady i tam tytéž sny, a pokud se dalo mluvit o napodobování, pak dojista pouze o vzájemném.

Měla se jako vzory vyzdvihovat opravdová dítka lučin, poněvadž ta oplývají niternou organickou pravostí, ledové květy však jsou pouhými jevy? Jenomže jejich jevové bytí bylo výsledkem látkové souhry neméně složité než u rostlin. Pokud jsem dobře chápal našeho pohostinného přítele, zaměstnávala jej myšlenka jednoty živé a takzvané neživé přírody, myšlenka, že se na zmíněné jednotě prohřešujeme, vedeme-li mezi oběma oblastmi hranici příliš neprodyšnou, poněvadž ta je ve skutečnosti průchodná, a že vlastně neexistuje žádná elementární schopnost, jež by byla výsadou pouze živých tvorů a již by biolog nemohl studovat i na neživém modelu.

Jak se ve skutečnosti obě říše navzájem tajuplně prolínají, až to člověka uvádí ve zmatek, o tom nás poučila „žravá kapka“, jíž otec Leverkiihn před našimi zraky nejednou předkládal potravu.

Kapka, ať už je z čehokoliv, z parafínu, z prchavého oleje – nepamatuji se přesně, z čeho sestávala tato, myslím, že to byl chloroform –, tedy kapka není žádný živočich, ani ten nejprimitivnější, ani nijaká měňavka, a nepředpokládá se, že by snad měla někdy chuť zmocnit se nějaké živiny, že by dovedla nechat si, co by jí chutnalo, a odvrhnout, co by jí nechutnalo. Avšak právě taková naše kapka byla. Vznášela se izolována ve sklenici vody, kam ji Jonathan vpravil nejspíš nějakou jemnou stříkačkou.

A pak učinil toto: teninkou skleněnou tyčinku, vlastně spíš jen jakési skleněné vlákno, jež předtím natřel šelakem, uchopil hroty jemné pinzety a zavedl ji do blízkosti kapky. Udělal jenom to, zbytek vykonala kapka. Vyboulila na svém povrchu drobnou vyvýšeními, jakýsi pahorek početí, jímž do sebe pojala

onu tyčinku, tak jak byla dlouhá. Při tom se sama protáhla do délky, až se podobala hrušce, to aby svou kořist v sobě celou vměstnala a ta nevyčnívala ani jedním, ani druhým koncem, a začala, na to dám komukoliv své slovo, když se zvolna opět zaoblila, nejprve do vejčité podoby, pohlcovat šelakový nátěr skleněné tyčinky a rozdělovat ho po svém tělíčku. Když skončila, vrátila se do původního kulovitého tvaru, dokonale olízaný nástroj, jímž jí byl podán šelak, dopravila příčně až na svůj okraj a poté do okolní vody.

Nemohu tvrdit, že jsem se na to díval rád, ale přiznávám, že jsem takovými věcmi byl zcela upoután, a nejinak zřejmě i Adrian, ačkoliv o toho se při každém takovém předvádění neodolatelně pokoušel smích a potlačil jej pouze z ohledů na otcovu vážnost.

Žravá kapka se případně dala považovat za cosi komického; jenže já u jistýth neuvěřitelných a strašidelných výtvorů přírody, jež se Adriánovu otci nějak podivně dařilo pěstovat a na něž se podívat nám rovněž dovolil, měl pocity jiné. Pohled na ně nikdy nezapomenu. Krystalizační nádoba, v níž se nám naskýtal, byla do tří čtvrtin naplněna lehce vazkou vodou, totiž vodním sklem, a z písčitého dna vzlínala do něho groteskní titěrná krajina různě zbarvených rostlin, jakási konfúzní vegetace modrých, zelených a hnědých výhonků, jež upomínaly na řasy, houby, statické polypy, také na mechy, jakož i na škeble, hlávky nějakých plodů, na stromečky nebo větve stromečků, tu a tam dokonce na údy –

nic pozoruhodnějšího jsem dosud nikdy nespatřil: pozoruhodného ani ne tolik pro arci velice podivný a ve zmatek uvádějící vzhled toho jevu, jako spíše pro jeho hluboce melancholickou povahu. Neboť kdykoliv se nás otec Leverkuhn ptal, co si o tom myslíme, a my mu váhavě odpověděli, že to jsou snad nějaké rostliny – řekl: „Ne! Nejsou, jenom se tak tváří. Ale nevažte si jich pro to o nic méně! Právě to, že se tak tváří a tolik se snaží tak vypadat, je hodno veškeré úcty.“

Ukázalo se, že ony rostliny jsou původu naveskrz anorganického, povstalé za pomoci látek, jež pocházely z lékárny „U poslů blaženosti“. Písek na dně Jonathan, než nalil do nádoby roztok vodního skla, posypal různými krystaly, jestli se nemýlím, chlorečnanu draselnatého a síranu mědnatého, a z této setby se jako výsledek fyzikálního procesu, jemuž se říká „osmotický tlak“, vyvinulo soucitu hodné plémě, vůči němuž se jeho chovatel dovolával u nás sympatií vzápětí ještě naléhavěji. To jest ukázal nám, že ti klopotní napodobovatelé života jsou chtiví světla,

„heliotropní“, jak tomu říká organická věda. Nám k vůli vystavil akvárium slunečnímu světlu tak, že tři z jeho stěn umně zastínil vůči jeho paprskům, a vizte, ke skleněné tabulce, jíž světlo pronikalo, se záhy nato nakláněla veškerá ta havěť, houby, falické polypovité stonky, stromečky a řasovité traviny spolu s oněmi polovičatými okončetinami, a s tak toužebným prahnutím po vřelosti a radosti, že se na tabulku doslova přisály a pevně na ní lpěly.

„A to jsou přitom mrtvé,“ řekl Jonathan a do očí mu vhrkly slzy, Adriánem ovšem, dobře jsem to viděl, otřásal potlačovaný smích.

Pokud jde o mne, nemohu než vznášet otázku, zda něco takového je k smíchu nebo k pláči. Jen jedno řeknu: takovéto přízračnosti jsou věcí výlučně přírody, a to především přírody nevázaně pokoušené člověkem. V důstojné říši humaniorum je člověk před podobným přeludem v bezpečí.

IV

JELIKOŽ PŘEDCHOZÍ ODDÍL BEZTAK NAROSTL NAD přípustnou míru, učiním dobře, zahájím-li další, abych pár slovy vzdal poctu rovněž domácí paní na Buchelu, Adriánově milé matce. Možná je to tak, že její podobu tu projasňuje vděk, jaký člověk cítí za své dětství, navíc chutné moučníky, které nám předkládala – přesto říkám, že jsem ve svém životě nepotkal přitažlivější ženu, než byla Elsbeth Leverkiihnová, a mluvím o její prosté, intelektuálně naveskrz nenáročné osobě s úctou, již mi vnuká přesvědčení, že synův génius za mnohé vděčil vitálně příznivému ustrojení této matky.

Činílo-li mi potěšení dívat se na krásnou staroněmeckou hlavu jejího manžela – na jejím tak naprosto příjemném, zvláštně rozhodném a zjevně urostlém zjevu spočíval jsem zrakem neméně rád. Narozená v kraji apoldském, byla oním typem brunety, jaký se v německých zemích tu a tam vyskytuje, u něhož ovšem dostupná genealogie neskýtá žádnou oporu k domnění, že snad má v žilách i příměs římské krve. Podle temného zabarvení pleti, černé kštice i tiše a laskavě hledících očí by se byla mohla pokládat za Italku, kdyby tomu neodporovala jistá germánská drsnost v utváření obličeje. Tvořil poněkud sesedlý ovál, ten obličej, s bradou spíše vybíhající do hrotu, s nosem ne zrovna pravidelným, lehce vkleslým, vpředu poněkud zahnutým a ústy poklidnými, vykrouženými nikoli do tloušťky nebo nějaké ostrosti. Vlas zpoloviny zakrývající uši, jak jsem se o tom již zmínil, který se, jak jsem dospíval, pozvolna barvil stříbrem, byl velmi rázně utažen, takže až odrážel světlo a tam, kde se nad čelem dělil, odhaloval pokožku. Vzdor tomu – ne vždycky a tedy asi nikoliv záměrně – se tu a tam pramen uvolnil a půvabně se pohupoval před ušima. Cop, za našeho dětství ještě masivní, byl po selském způsobu obtočen kolem hlavy v týle a ve svátečních dnech protkán barevně vyšívanou stuhou.

Pro městské odění měla smysl právě tak málo jako její muž;

vyhlížet jako dáma, to se k ní nehodilo, výtečně jí naopak slušel selský kroj trochu se podobající kostýmu; v něm jsme ji znali;

tuhá sukně, jak my jsme říkali vlastní produkce, k ní něco jako ovroubený živůtek, jehož hranatý výstřih nezakrýval trochu sražený krk a svrchní část prsou; spočíval na nich jednoduchý nevelký zlatý šperk. Nahnědlé ruce, uvyklé práci, avšak ani hrubé, ani nijak přehnaně pěstěné, na pravici se snubním prstenem, měly v sobě chtělo by se mi říci cosi lidsky tak správného a spolehlivého, že se na ně člověk díval se zalíbením, a stejně tak na rázně našlapující, ne velké a ne zas příliš malé, poctivé nohy v pohodlných botách s nízkými podpatky a v zelených nebo šedých vlněných punčochách, jež obepínaly hezky tvarované kotníky. To všechno bylo příjemné. Nejkrásnější na ní však byl její hlas, polohou vřelý mezzosoprán a podle toho, jak mluvila, jak tvořila hlásky, lehce po duryňsku, kromobyčejně přitažlivý. Neříkám

„lichotný“, protože tento výraz má v sobě cosi ze záměrnosti, vědoucnosti. Ta vábivost hlasu vycházela z jakési niterné hudebnosti, jež ostatně povždy byla jen latentní, poněvadž Elsbeth se o hudbu nezajímala, takříkajíc se k ní nepřiznávala. Stávalo se, že někdy docela nevědomky vzala několik akordů na staré kytaře, jež zdobila stěnu v obývacím pokoji, a snad si k tomu i pobrukovala nějakou tu sloku vytrženou z té nebo oné písně; ale do vlastního zpěvu se nepouštěla, i když bych se vsadil, že by se tu byl dal rozvinout skvostný materiál.

Rozhodně jsem nikdy nikoho neslyšel promlouvat líbezněji,i když všechno, co kdy říkala, bylo navýsost obyčejné a věcné;

a podle mého mínění není nevýznamné, že právě tento libozvuk, přirozený a plynoucí z instinktivního vkusu, se od první chvíle mateřsky linul do Adriánova sluchu. Podle mne to přispívá k vysvětlení onoho neuvěřitelného smyslu pro zvuk, který se projevuje v jeho díle, i když je nasnadě námitka, že jeho bratr

Georg požíval téže výhody, a nemělo to na formování jeho života sebemenší vliv. Ostatně byl zevnějškem podobnější otci; to

Adriánova fýzis měla více od matky – s tím je ovšem zase v rozporu, že sklony k migréně zdědil po otci Adrian a ne Georg. Avšak celkový habitus drahého zesnulého, vedle mnoha podrobností hnědavé zabarvení jeho pleti, vykrojení očí, tvar úst a brady, to vše pocházelo ze strany matčiny a bylo zvláště patrné, dokud se holíval dohladka, tedy než si dal narůst onen svůj nakroucený knír, díky němuž si nadále byl notně nepodoben; k tomu ovšem došlo až v letech pozdějších. Smolná čerň matčiny a azur otcovy duhovky smísily se v jeho očích v jakousi zatemněnou modrošedou zeleň, v níž se tu a tam jevily drobné skvrnky barvy kovu, navíc rezavý prstenec kolem zornic; a vždy jsem si byl vnitřně jist, že to protiklad rodičovských očí a ono smíšení, z nichž povstala barva očí jeho, způsobily, že jeho soud o kráse byl v tomto ohledu váhavý a že po celý život nedokázal dospět k rozhodnutí, jaké že oči se mu u ostatních více líbí, zda černé, nebo modré. Vždycky jej však mezi řasami vábil extrém, bud dehtová čerň, nebo svítivá modř.

Vliv paní Elsbeth na čeled buchelského statku, jež v těch ročních dobách, kdy v hospodářství vládl klid – nebyla příliš početná a zmnožovalo ji obyvatelstvo okolních končin pouze v době sklizně – byl ten nejlepší, a pokud jsem to viděl správně, požívala u těch lidí autority dokonce větší než její manžel. Pořád ještě v duchu vidím před sebou některé z nich: třeba postavu koňského čeledína Thomase, toho, který nás vozíval z nádraží ve

Weissenfelsu a zase na ně zpět, jednookého, neobvykle kostnatého dlouhána, obdařeného arci vysoko na zádech hrbem, na nějž si začasté vysazoval malého Adriana a ten jako na koníčku cválal kolem dokola. Bylo to, jak mě i pozdější Mistr zhusta ujišťoval, sedátko velice praktické a pohodlné. Dále si vzpomínám na jednu děvečku ve chlévě, jmenovala se Hanna, osobu s vlnícími se prsy a bosýma, věčně zahnojenýma nohama, s níž chlapec Adrian z důvodu, který tu ještě blíže vylíčím, rovněž udržoval dosti přátelské vztahy, a na správkyni mlékařství, paní Luderovou, vdovu stále opatřenou čepcem, jejíž neobyčejně důstojné vzezření zčásti asi bylo lze připsat jakémusi protestu proti významu jména, jež znamená přece opak důstojnosti, kromě toho mělo svůj původ i ve skutečnosti, že uměla vyrábět všude proslulý výtečný kmínový sýr. To ona, pokud ne sama domácí paní, obsluhovala nás v chlévě, v tom laskavém útočišti, kde zpod obratných prstů děvečky usazené na stoličce k dojení prýštilo pro nás do sklenic vazké i pěnivé mléko, vonící po známém užitečném živočichovi.

Zajisté bych se neutápěl v detailních vzpomínkách na onen venkovský svět dětství, jakož i na okolní prostou scenérii polí a lesů, rybníků a vrchů, kdyby právě tento raný okolní svět

Adríanův, dům jeho rodičů, krajina, z níž pocházel, nesváděla mě s ním tak často dohromady až do desátého roku jeho věku. To byla doba, v níž kořenilo naše „ty“; tehdy i on mě dojista začal oslovovat křestním jménem – už mi to v sluchu nezní, je však nemyslitelné, že by mi tehdejší šestiletý nebo osmiletý chlapec nebyl říkal „Serenusi“, nebo ještě spíš „Serene“, a já jemu zas

„Adri“. Nelze přesně zjistit onen okamžik, ale nemohlo to být jindy než v našem raném školním věku, kdy mě přestal obdarovat touto výsadou a kdy mě, pokud vůbec, oslovoval již pouze příjmením; mně by ovšem bylo připadalo veskrze nevlídné a nemožné oplácet mu stejným. Tak to bylo – a ještě by tak scházelo, aby to vypadalo, že si snad chci stěžovat. Pouze se mi zdálo vhodné zmínit se, že jsem jej tituloval „Adrianě“, on mne naproti tomu, pokud se vůbec nevyhnul pojmenování, vždy „Zeitblome“. – Nechme však už být tento kuriózní fakt, na nějž jsem si zcela zvykl, a vraťme se do Buchelu!

Jeho přítelem, a rovněž mým, byl na dvorci pes Suso – je to podivné, ale měl toto jméno –, poněkud již sešlý ohař, který, kdykoliv se mu nesla jeho strava, smál se od ucha k uchu, ovšem cizím nebyl nikterak nebezpečný; vedl život psíka na řetěze, přes den přivázaného u boudy a upnutého jen k té své misce, který jen za tiché noci pobíhá po dvoře. Společně jsme nahlíželi do ušpiněného hemžení v prasečinci, snad jsme si při tom i vzpomněli, jak nám děvečka vyprávívala věkovité pověsti, že ti hýčkaní ukoptěnci se lstivýma, plavými brvami vroubenýma modrýma očkama a se sádelnatým tělem lidské barvy prý občas požírají malé děti, nutili jsme svá hrdla, aby napodobovala jejich odněkud z hloubi vycházející mlaskavou řeč, a pozorovali, jak se u mateřských struků kroutí, proplétají a perou růžová podsvinčata.

Společně jsme se rozveselovali nad pedantickým až pobíháním a poskakováním drůbežího nárňdku za drátěnou mříží, nárůdku, jenž ze sebe vydával zvuky toliko důstojně uměřené a jen zřídka propadal hysterii, za domem jsme poctívali zdrženlivými návštěvami obydlí včel, proslulých nikoliv nesnesitelnou, leč palčivou bolestí, již způsobovaly, kdykoliv se jedna z těch sběratelek zatoulala člověku na nos a nemoudře usoudila, že je záhodno uštědřit tu bodnutí.

Vzpomínám na rybíz v užitné zahradě, jehož stonky plné plodů jsme si protahovali rty, na šťovík, který jsme ochutnávali na lukách, na některé květiny, z jejichž hrdla jsme uměli vysát i nejmenší kapičku jemného nektaru, na žaludy, které jsme žvýkali vleže na zádech, na purpurové, sluncem prohřáté ostružiny, jež jsme trhali z keřů u cesty a jejichž drsná šťáva ukájela naši dětskou žízeň. Byli jsme děti – nikoli z nějaké sentimentality vůči sobě, nýbrž kvůli němu, při pomyšlení na jeho osud, na jeho vzestup z údolí nevinnosti do nehostinných, ano hrůzyplných výšin, jenž byl mu údělem, dojímá mě ten pohled zpátky. Byl to život umělce; a protože mně, člověku jednoduchému, bylo dáno dívat se naň z takové blízkosti, všechno to, co pociťuje duše nad lidským životem a osudem, soustředilo se na tuto zvláštní formu lidského bytí. Je pro mne, díky mému přátelství s Adriánem, něčím jako paradigmatem utváření veškerých osudů, něčím jako klasickou pohnutkou k strhující podmaněnosti tím, čemu říkáme vznik, vývoj, určenost – a tou asi opravdu i byla. Neboť i když umělec bývá třeba svému dětství po celý život blíže, neřkuli věrnější mu než člověk specializovaný na něco prakticky reálného, i když se dá říci, že umělec, nepodoben onomu člověku praktickému, nepřestajně setrvává ve snovém, hravém, v onom ryze lidském stavu dětství, přece jen jeho cesta z nedotčenosti raného života až do pozdních netušených etap zrání je neskonale delší, dobrodružnější, pro pozorovatele více otřásající než cesta řádného měšťana, a toho ani zdaleka tak nenaplňuje slzami pomyšlení, že i on kdysi býval dítětem.

Ostatně žádám čtenáře naléhavě, aby to, co jsem tu říkal přemožen citem, připsal na vrub jen a jen mně, pisateli těchto řádek, a aby si snad nemyslel, že to, co jsem tu vyslovil, by snad podobně vyjádřil i Leverkuhn. Já jsem člověk staromódní, který uvízl u jistých jemu se zamlouvajících romantických názorů, k nimž náleží i patetizující protiklad umělectví a měšťanskosti.

Adrian by byl tomu, co jsem tu prve vylíčil, asi chladně odporoval – pokud by to ovšem uznal za hodné takové námahy, aby odporoval. Měl totiž o umění a umělectví nejvýš střízlivé, ba jakožto reakci na ně mínění až jízlivé a pociťoval takový odpor k „romantickému žvástání“, jemuž se svět jeden čas horlivě oddával, že dokonce téměř ani nemohl slyšet slova „umění“ a „umělci“; bylo to lze nad jiné zřetelně vyčíst mu z obličeje, kdykoliv padla. Nejinak tomu bylo se slovem „inspirace“, jemuž se v jeho přítomnosti bylo třeba vyhnout a nanejvýš je nahradit

„nápadem“. Nenáviděl onen výraz a krutě jej zesměšňoval –?

a nemohu jinak než zvednout ruku z pijavého papíru, jejž mám před řádky, které píši, a zakrýt si jí oči, když vzpomenu té zášti a toho výsměchu. Ach, tkvělo v nich až příliš trýzně, aby byly pouhým neosobním výsledkem duchovních změn doby. Ty ovšem byly v tomto smyslu nadmíru působivé, a vzpomínám si, že Adrian už jako student mi jednou řekl, že devatenácté století dojista bylo dobou kromobyčejně příjemnou, jelikož dosud nikdy se lidstvo nerozžehnávalo s názory a obyčeji předchozí epochy tak trpce jako pokolení, které žije teď.

Rybníku, jenž obklopen lesem prostíral se jen na deset minut cesty od buchelského domu, jsem tu již letmo vzpomněl. Jmenoval se „Kraví necky“, zřejmě pro svůj podélný tvar, a protože krávy rády putovaly k jeho břehům se napojit, obsahoval, nevím proč, neobvykle chladnou vodu, takže jsme se směli v něm koupat toliko v odpoledním čase, kdy slunce už nad ním tkvělo velmi dlouho. Pokud se týče vršku, až na něj nahoru to bývala procházka na půl hodiny – vždy jsme se jí rádi podjali. Vyvýšenina se jmenovala, jistě již velmi dlouhou dobu, avšak zhola nepřiměřeně, „Hora Sinai“, a v zimě, kdy jsem se arci tam na venku vyskytoval zřídkakdy, se na ní dobře sáňkovalo. V létě, na „vrcholku“ korunovaná věncem stinných javorů, jakož i lavičkou, již tam k odpočinku dala na své útraty postavit obec, skýtala svěží posezení s výhledem do kraje; i já jsem se jím zhusta těšíval o nedělních odpoledních, před večeří, společně s rodinou Leverkiihnových.

Nyní však není už zbytí, musím podotknout toto: domácky krajinný rámec, do něhož Adrian později, již jako zralý muž, zasadil svůj život, když se totiž nastálo usídlil v Pfeifferingu v Horních Bavořích, v domě Schweigestillových, měl k rámci, v němž ubíhalo jeho dětství, prazvláštní vztah jakési repetiční podobnosti, jinak řečeno jeviště, na němž se odehrával jeho život pozdější, bylo kuriózní nápodobou scény jeho raných dnů. Nedosti na tom, že krajina kolem Pfeifferingu (nebo Pfefferingu, pravopis nebyl zcela ustálen) taktéž měla vršek ozdobený obecní lavičkou, vršek, který se ovšem nejmenoval „Hora Sinai“, nýbrž

„Podmáselník“; nedosti na tom, že i zde, a téměř ve stejné vzdálenosti od statku tak jako „Kraví necky“, vyskytoval se rybník, zde se jmenoval „Žabák“, a s vodou rovněž velice chladnou. Ne, rovněž tak dům, dvorec i rodinné poměry korespondovaly se situací na Buchelu, natolik, až to zaráželo. Na dvoře rostl strom, rovněž poněkud překážející a rovněž zachovávaný z citových příčin – nebyla to lípa, nýbrž jilm. Ano, byly tu charakteristické rozdíly mezi stavebním stylem domu Schweigestillových a domu Adriánových rodičů; sídlo Schweigestillových byla totiž stará klášterní budova se silnými zdmi, s hlubokými okenními výklenky vysokých obloukových stropů a s poněkud zatuchlými chodbami. Avšak zde i tam ovzduší dolních místnosti zahušťovala kořenně vonícími oblaky dýmka domácího pána, a tento domácí pán a jeho žena, paní Schweigestillová, byli „rodiče“, to jest hloubavě poklidný maloměstský rolník protáhlé tváře, spíše skoupý na slovo, a také již nikoliv nejmladší, rozhodně poněkud až příliš statná, leč ve všem všudy souměrně urostlá, probudilá, energicky si vedoucí žena s pevně staženými vlasy a úhledně utvářenýma rukama i nohama –– kteří ostatně měli prvorozeného syna již dospělého (jmenoval se Gereon, nikoliv Georg), mladíka v záležitostech hospodaření velmi pokrokově smýšlejícího, a druhorozenec byla dcera, která se jmenovala

Clementina. Pes na dvorci v Pfeifferingu se rovněž uměl smát, ačkoliv se nejmenoval Suso, nýbrž Rek, alespoň původně se tak jmenoval. 0 onom „původně“ měl totiž nájemník na dvorci své mínění, a byl jsem svědkem, kterak se jeho přičiněním jméno

Rek pozvolna měnilo v pouhou vzpomínku a sám pes posléze měl raději, když se mu říkalo „Suso“. – Druhého syna tu nebylo, což ovšem onu repetici spíše stvrzovalo než oslabovalo; neboť kdo by býval asi byl tím druhým synem?

Já o celém tom přímo vtíravě se nabízejícím paralelismu s Adriánem nikdy nemluvil; nečinil jsem tak dříve a nechtěl jsem tak činit proto ani později; avšak jev ten se mi nelíbil nikdy.

Taková volba pobývání, jež znovunastoluje nejranější období života, takové ukrývání se v čemsi pradávném, z čeho člověk dávno již vyrostl, v dětství, nebo přinejmenším v tom, co je vnějškově připomíná, svědčí případně o jisté příchylnosti, ovšem vzdor tomu prozrazuje cosi skličujícího o duševním životě takového člověka. V případě Leverkiihnově bylo vše ještě podivnější, nikdy jsem si totiž nevšiml, že by jeho vztah k rodičovskému domu byl nějak obzvláště vroucí a cituplný; Adrian se z něho velmi záhy vymanil, a bez nějaké viditelné lítosti. Šlo snad u onoho umělého „návratu“ o pouhou hru? Tomu se mi nechce věřit.

Připomíná mi to všechno spíš jednoho z mých známých, který, ač zevnějškem robustní, bradatý, byl muž tak jemného ustrojení, že kdykoliv onemocněl – a on měl sklony k churavění –, chtěl, aby jej ošetřoval jen a jen dětský specialista. Navíc onen lékař, jemuž se vždy svěřoval, byl vzrůstu tak malého, že léčení dospělých nebylo pro něj –• to řečeno doslova – ani přiměřené, a tak mohl být jenom pediatrem.

Zdá se mi záhodno, abych sám konstatoval, že tato anekdota o muži s dětským lékařem je pouhým odbočením, protože ani jeden, ani druhý se v těchto zápiscích už nikdy víc nevyskytnou.

Pokud je to chybou, a jestliže bezesporu je chybou, že jsem podlehl svým sklonům předbíhat události a už nyní se tu zmínil o Pfeifferingu a o Schweigestillových, pak prosím čtenáře, aby takové nepravidelnosti přičetli na vrub vzrušení, jež mě ovládá už od počátku, kdy jsem se podjal této biografie – a netoliko ve chvílích, kdy ji právě píši. Pracuji přece o těchto stránkách již řadu dní; avšak z toho, že se snažím udržet své věty v rovnováze a nalézt pro své myšlenky vždy přiměřený výraz, nechť snad čtenář mylně nevyvozuje, že jsem ve stavu trvalého zjítření, jež se projevuje dokonce i jistou roztřeseností mého jindy vždy naprosto pevného rukopisu. Ostatně mám za to, nejen že ti, kdo mě budou číst, časem pochopí tuto duševní otřesenost, ale že ani jim nebude natrvalo čímsi cizím.

Zapomněl jsem se zmínit, že na statku Schweigestillových, kde

Adrian později pobýval, vyskytovala se i chlévská děvečka s vlnícím se poprsím a věčně zahnojenýma bosýma nohama, jež se, dojista věc nikterak překvapivá, podobala Hanně z Buchelu tak, jak se jednoduše jedna děvečka od krav podobá druhé, a jmenovala se, ona repetični, Waltpurgis. Nemluvím nyní o ní, nýbrž o jejím předobraze Hanně, s níž se malý Adrian přátelil, poněvadž velmi ráda zpívala a s námi dětmi pořádávala malá zpěvní cvičení.

Jak podivné: čeho se Elsbeth Leverkiihnová, ač krásného hlasu, z jakési cudnosti vystříhávala, to zmíněné živočišně vonící stvoření stavělo na odiv zhola bez zábran a zpívala nám, skřehotavě sice, leč s obstojným sluchem, večer co večer na lavičce pod lipou všeliké lidové, vojácké písně i pouliční popěvky, z nichž povětšině prýštily city nebo čišela hrůza; jejich slova i melodii jsme si záhy osvojili. Když jsme pak zpívali s ní, poklesla o tercii, a odtud pak, kdykoli to bylo případné, hbitě sestoupila do spodní kvinty a sexty a ponechala nám svrchní hlas; sama velmi ostentativně a ohlušivě vyzpívávala druhý. Při tom, pravděpodobně aby nás podnítila k správnému ocenění takového harmonického požitku, roztahovala obličej od ucha k uchu, smějíc se nejinak než Suso, kdykoliv mu podávali jídlo.

Tím „my“ mám na mysli Adriana, sebe a Georga; tomu bylo již třináct, když jeho bratr a já jsme dospěli teprve osmi a deseti.

Sestřička Ursel byla na účast při podobných exercitiích pořád ještě příliš malá, ale i tak byl z nás čtyř zpěváků jeden do jisté míry přespočetný při onom druhu vokální hudby, v nějž se ííanne z chléva pokoušela kultivovat naše halekání hlava nehlava.

Učila nás totiž kánony – samozřejmě takové, které si osvojí i malé dítě: „Bejvávalo, bejvávalo dobře“, „Bratře Kubo“, i ten o kukačce a oslu, a významně mi utkvěly v paměti chvíle při stmívání, za nichž jsme se těšili zpěvem – nebo spíše vzpomínka na ně později nabyla na významu, neboť kam až má svědecká paměť sahá, právě ony první přivedly mého přítele do styku s poněkud umnějším pohybovým uspořádáním, než jaké se projevuje u pouhých jednohlasých zpěvánek. Tady šlo o jistý časový posun, o imitační nástupy, k nimž nás v daný okamžik Hanne z chléva vybídla vždy dloubnutím do žeber; to už byl zpěv v plném proudu, nápěv už dospěl k určitému bodu, ještě však úplně nedozněl.

Byly tu přítomny melodické součásti, různě rozloženy, čímž ovšem nevznikla nijaká změť, naopak tím, že druhý zpěvák přednášel první frázi o něco později než prvý, ta se notu po notě velice příjemně přimykala k pokračování prvního pěvce. Když onen, co písni razil cestu, dospěl – pokud šlo o „Bejvávalo dobře“ – až ku konci opakování prvního verše a započal s repeticí o tercii výš, byla tato část nápěvu náhle svrchním hlasem k melodii počínajícího druhého zpěváka, leč nejen to, jakmile spustil, dloubnut do žeber, své „Bejvávalo“ zpěvák třetí, zpíval druhý repetici téhož a první čile počínal s „za našich mladých let“,

o tercii výš než frázi první; a když první končil, zopakovav ve stejné tónině „bejvávalo atd.“, byl druhý a třetí tam, kde první a druhý předtím; a tak se mohlo v tomto příjemném a tříbivém zpěvu pokračovat donekonečna. Někdy se ten nebo onen pokoušel osvěžit ono poněkud monotónní opakování zpěvem o oktávu výš nebo níž, podle toho, na co stačil; anebo než začal a naopak když skončil, doprovázel tu nebo onu fázi nápěvu tlumeným

„bzum – bzum“ nebo trylkujícim „la-la“.

Takto pak, co času se týče, jsme byli povždy každý jinde, avšak melodická přítomnost jednoho každého se radostně snoubila přítomností druhého, a to, co jsme vyprodukovali, tvořilo půvabnou tkáň, zvukovou hmotu, jakou „současný“ zpěv být nemohl; útvar, jehož ladné znělosti jsme docilovali jaksi mimovolně, aniž jsme si poté kladli otázku po její povaze a příčině. Ani Adrian, tehdy osmiletý nebo devítiletý, tak nečinil. Nebo snad ono krátké spíš pohrdavé než užaslé zasmání, jež mu vždy uklouzlo, když se do večerního povětří vytratilo poslední „bejvávalo dobře“, zasmání, jež jsem u něho znával tak dobře i z pozdějších let –

mělo snad vyjádřit, že on ví náramně dobře, jak je ten popěvek vystavěn, že prostě a jednoduše je založen na tom, že začátek jeho melodie tvoří spodní hlas k druhé sekvenci a třetí díl, repetice první fráze, opět spodní hlas k dílu střednímu? Nikdo z nás si neuvědomoval, že jsme se tu, za vedení děvečky z chléva, již pohybovali na poměrně vysokém stupni hudební vyspělosti, v oblasti imitační polyfonie, již nám muselo objevit až patnácté století, aby nám poskytlo takové potěšení. Když si však vzpomenu na ono Adriánovo zasmání, až teď mi připadá, že mělo v sobě cosi z vědoucnosti a pohrdavé zasvěcenosti. Tohle mu zůstalo, i později jsem si toho u něho všiml, kdykoli jsem seděl vedle něho někde na koncertě nebo v divadle a on překvapeně postřehl nějaký umný trik, nějaký duchaplný, pro ostatní nepostřehnutelný postup uvnitř hudební struktury, nějakou jemnou, niternou narážku v dramatickém dialogu. Tehdy v dětství to ještě jeho věku nikterak nepříslušelo, bylo to však veskrze totéž jako u dospělého

Adriana. Bylo to jakési tiché syknutí ústy i nosem za současného zaklonění hlavy, stručné, studené, ba opovržlivé, nebo nanejvýš jako by chtěl říci: „To je dobré, komické, kuriózní, zábavné!“

– Avšak jeho oči při tom hleděly tak divně, pátraly kdesi v dáli, a jejich kovově skvrnitá soumračnost ještě více potemněla.

V

PRÁVĚ UZAVŘENÝ ODDÍL JE NA MŮJ VKUS AŽ příliš zbytnělý, a zdá se mi vhodné položit si otázku, zda čtenářova trpělivost dosud vytrvává. Pro mne je každé slovo, jež tu píši, až palčivě zajímavé, leč musím se přebedlivě stříci, abych něco takového snad zaměňoval za účastenství nezúčastněných! Neměl bych arci zase zapomínat, že nepíši pro tuto chvíli a pro čtenáře, kteří o Leverkiihnovi dosud nevědí pranic, tedy se také nemohou dožadovat, aby se o něm dověděli něco bližšího; nýbrž že tato sdělení chystám pro okamžik, kdy předpoklady pro obecnou pozornost budou zcela jiné – s jistotou lze říci daleko příznivější, a touha dovědět se podrobnosti onoho otřásajícího života, jakkoli obratně nebo neobratně ji lidé vysloví, bude nevybíravě vtíravá.

Takový okamžik nastane, až naše rozlehlé, přesto však těsné vězení, plné dusivě spotřebovaného vzduchu, otevře se dokořán, to jest až v současné době zuřící válka tak nebo tak dospěje konce

– a jak se děsím při onom „tak nebo tak“, sebe, ale i oné hrůzné tísně, do níž vehnal osud německé mysli! Neboť já míním pouze jedno z oněch obou „tak“; jen s ním počítám a na ně spoléhám, vzdor svému občanskému svědomí. Neutuchající veřejné poučování nám tak hluboko vštípilo do povědomí, jaké drtivé, strašlivě definitivní následky by měla případná německá porážka, že ani nemůžeme jinak než se jí obávat více než čehokoliv jiného na světě. Přesto je tu cosi, čeho se někteří z nás chvílemi, jež i jim připadají zločinné, jiní však nezakrytě a nepřestajně vskutku obávají, a to je německé vítězství. Neodvažuji se ani ptát sám sebe, do které z oněch dvou kategorií patřím. Možná do nějaké třetí, kde si člověk horoucně přeje porážku, trvale sice a naveskrz vědoucně, zároveň však za trvalého hryzení svědomí. Mé naděje a přání nemohou než se vzpírat vítězství německých zbraní, protože to by pohřbilo asi dílo mého přítele, kletba zapovězenosti a zapomnění snesla by se na ně možná na sto let, takže by promeškalo svůj čas a teprve někdy později by se mu dostalo nějakých historických poct. To je nevšední motiv mého zločinectví, a sdílím tento motiv s rozptýlenou hrstkou lidí, které lze pohodlně spočítat na prstech obou rukou. Ovšem stav mé duše je specifickou odrůdou stavu, jenž, vyjma případů olbřímí stupidity a nízkých pohnutek, stal se osudem všemu našemu lidu, a nejsem prost nutkání nazývat tento osud výjimečnou, nikdy dosud se nevyskytnuvši tragikou, ačkoli vím, že bylo vloženo na bedra již i jiným národům, aby si ve jménu budoucnosti své i všech dalších přály porážku svého státu. Avšak vzhledem k tomu, jak řádná, jak důvěřivá je německá povaha, jakou má potřebu věrnosti a oddanosti, rád bych zažil, aby v našem případě ono dilema doznalo nebývalé vyhrocenosti, a nemohu se ubránit hluboké zlobě vůči těm, kdož lid tak dobrý uvrhli do duševního stavu, jaký je podle mého přesvědčení pro něj těžší než pro kterýkoliv jiný národ a jaký jej zhoubně odcizuje jeho vlastní podstatě. Stačí mi pouze představit si, že by se mí synové nějakou neblahou náhodou seznámili s těmito mými záznamy, a tedy by nemohli jinak než v sobě spartánsky popřít jakékoliv změkčilé ohledy a udat mě tajné státní policii, abych s jakousi až vlasteneckou hrdostí pocítil propastnost konfliktu, v němž jsme se ocitli.

Jsem si naprosto vědom, že tím, co jsem vypověděl výše, zatížil jsem povážlivě i tento nový oddíl, který jsem přece jen zamýšlel původně kratší, a nikterak nepopírám psychologické podezření, že zrovna vyhledávám jakákoliv prodlení a okliky, případně jakoukoliv příležitost k nim beru na vědomí s tajnou ochotou, protože se bojím toho, co nadejde. Předkládám čtenáři důkaz své poctivosti, i když se pak může domnívat, že okolkuji, poněvadž se hrozím úkolu, jehož jsem se podjal, poháněn povinností a láskou.

Avšak nic, ani vlastní slabost, mi nezabrání, abych pokračoval v jeho plnění – abych tudíž navázal na své podotknutí, že to naše vyzpěvování kánonů s Hannou z chléva, pokud vím, Adriana poprvé přivedlo ve styk se sférou hudby. Je mi ovšem známo, že se jako dospívající chlapec rovněž s rodiči zúčastňoval nedělních bohoslužeb ve vesnickém kostele v Oberweileru, na něž přijížděl íakýsi mladý studující hudby z Weissenfelsu, aby na malých varhanách předehrával farníkům ke zpěvu, doprovázel je při něm a nesmělými improvizacemi obdaroval pobožné návštěvníky i při odchodu z kostela. Leč tam jsem téměř nikdy nebýval přítomen, ježto jsme se dostavovali do Buchelu ponejvíce teprve po skončení bohoslužeb, a mohu pouze říci, že jsem nikdy neuslyšel od

Adriana jediného slova, z něhož by se dalo dovozovat, že jeho mladistvé nadání snad nějak podnítily produkce onoho adepta, nebo, jestliže to nebylo dost dobře možné, že jej snad nějak upoutal fenomén hudby jakožto takový. Pokud já vím, tehdy ještě, a potom nadále celá léta, odpíral mu Adrian veškerou pozornost

a vytrvale před ním skrýval, že by snad měl cokoliv co činit se světem zvuku. Vidím v tom duševní zdrženlivost; lze tu asi uplatnit i výklad fyziologický; neboť skutečně kolem čtrnácti let, v době počínající puberty tedy a vymykání se dětské nevinnosti, v domě strýcově v Kaisersaschernu, teprve se z vlastního popudu pustil do hudebního experimentování na klavíru. Ostatně právě v té době mu počala připravovat nejednu zlou chvíli zděděná migréna.

Budoucnost jeho bratra Georga byla nedvojznačně dána tím, že zdědil dvorec, a také od samého počátku žil v dokonalém souladu s tímto svým určením. Co bude z druhorozence, to bylo rodičům zející otázkou; ta se musela vyřešit podle toho, jaké vlohy a schopnosti se v něm projeví; a bylo pozoruhodné, jak záhy se v myslích jeho nejbližších a nás všech uhnízdila představa, že z Adriana určitě bude učenec. Jaký, to bylo ještě dlouho na vahách, avšak jeho celkové mravní ustrojení už v dětství, způsob, jakým se vyjadřoval, jeho formální určitost, i jeho pohled, výraz tváře, díky tomu všemu například můj otec nebyl ani na chvíli na pochybách, že tato odnož Leverkiihnova stromu je povolána „k čemusi vyššímu“ a bude prvním studovaným svého rodu.

Že vznikla a sílila tato myšlenka, pro to byla rozhodujícím podnětem téměř by se dalo říci jakási povznesená lehkost, s jakou

Adrian absorboval elementární školní výuku, které se podrobil v rodičovském domě. Jonathan Leverkuhn své děti neposílal do veřejné základní školy. Domnívám se, že rozhodující tu nebylo ani tak nějaké sociální sebevědomí, jako spíše vážně míněná snaha opatřit je pečlivější výchovou, než jaké by se jim bylo mohlo dostat ve společném vyučování s dětmi oberweilerských chalupníků. Učitel ze školy, člověk dosud mladý a jemný, který se nikdy nepřestal bát psa Susa, putoval vyučovat do Buchelu vždy odpoledne, když dostál svým úředním povinnostem, v zimě dopravován na saních Thomasem, a třináctiletému Georgovi byl vštípil téměř již všechny znalosti, jichž bylo mu třeba k dalšímu vzdělávání, když se chopil elementární výuky tehdy osmiletého

Adriana. To on, učitel Michelsen, ze všech nejdřív, nahlas a nikoliv bez jistého vzrušení prohlásil, že chlapec musí „pro boha živého“ na gymnázium a na univerzitu, protože tak učenlivou a bystrou hlavičku on, Michelsen, ještě jaktěživo nepotkal, a byla by to hanba, kdyby se neudělalo všechno, aby tenhleten žák měl volnou cestu k výšinám vědění. Tak nebo podobně, buď jak buď trochu jako nějaký seminarista, vyjádřil se učitel a dokonce mluvil o „ingéniu“, částečně dojista proto, aby se blýskl oním slovem, jež se vzhledem k výkonům tak začátečnickým vyjímalo dosti komicky; ale bylo zřejmo, že to vše vychází z jeho užaslého srdce.

Já oněm učebním lekcím nikdy nebyl přítomen a vím o nich pouze z doslechu, snadno si však dokáži představit, jak si za nich můj Adrian vedl; pro preceptora, jenž sám byl ještě téměř chlapec, uvyklého umisťovat učební látku do chabě se snažících i vzpouzejících se hlav s povzbudivou chválou i zoufalými výtkami, nemohlo to nebýt občas až urážlivé. „Když už všechno víš,“

slyším toho jinocha tu a tam říkat, „tak to mohu jít.“ Samozřejmě tomu nebylo tak, že by jeho chovanec „už všechno věděl“. Ale jeho tvář i gesto v sobě stopu něčeho podobného měly, prostě proto, že tu šlo o případ onoho rychlého, podivuhodně suverénního a předjímavého, stejně tak jistého, jako snadného chápání a osvojování vědomostí, o případ, jaký učiteli zažene chuť na jakoukoliv chválu, protože ten cítí, že podobný mozek znamená nebezpečí pro skromnost srdce a snadno svádí ke světské pýše.

Od abecedy k syntaxi a gramatice, od číselné posloupnosti a čtyř základních početních úkonů k trojčlence a jednoduché úměře, od memorování drobných básní (nešlo tu o memorování; Adrian verše okamžitě velmi přesně pochopil a ovládal) až k písemnému vyjádření vlastních úvah na témata zeměpisná a vlastivědná –

vždycky to bylo totéž: Adrian napjal sluch, odvrátil se a zatvářil se, jako by chtěl říci: „No ano, dobře, to je jasné, to stačí, tak dál!“ Pro mysl pedagogicky založenou je v tom cosi revoltujícího.

Dojista byl onen mladík znovu a znovu v pokušení vyhrknout:

„Co si myslíš! Jen se namáhej!“ Jenomže jak, není-li tu zřejmě nezbytí namáhat se?

Jak jsem řekl, nikdy jsem nebyl oněm hodinám přítomen; ale nemohu nevidět přímo před očima, kterak přítel všechna ta vědecká data, jež mu pan Michelsen předával, přijímal s týmž nereprodukovatelným výrazem tváře, s jakým pod lipou reagoval na zkušenost, že devět taktů horizontální melodie, pokud se stane, že se octnou ve třech vertikálně nad sebou, může být substancí harmonického souzvuku. Jeho učitel uměl trochu latinsky, předal mu onu trochu a prohlásil poté, že ten hoch – bylo mu deset –

je zralý určitě pro kvartu, ne-li rovnou pro kvintu. Jeho práce tady že je u konce.

Tak tedy Adrian o velikonocích roku 1895 odešel z rodičovského domu a přibyl do města, aby začal chodit do našeho Bonifácova gymnázia (vlastně „Školy bratří u života sprostného“). Přijmout jej do svého domu uvolil se jeho strýc, bratr jeho otce, Nicolaus

Leverkuhn, ctihodný kaisersaschernský občan.

VI POKUD JDE 0 MÉ RODNÉ MĚSTO NAD ŠÁLOU, Cizinci vysvětleme, že leží poněkud jižněji města Halle, směrem k Duryňsku. Skoro bych byl řekl, že tam leželo – byl jsem mu totiž vzdálen tak dlouho, že se mi ponořilo kamsi do minulosti.

Avšak jeho věže se stále ještě vypínají do výše na témž náměstí, a nevím nic o tom, že by snad do této chvíle jeho architektonický obraz byl krutými nepohodami války doznal nějaké úhony, což bv pro jeho historické krásy bylo nanejvýš politováníhodné.To dodávám dosti poklidně, poněvadž s nemalým počtem obyvatelstva, i toho, jež bylo nejtíže postiženo a zbaveno domova, sdílím pocit, že se nám dostává pouze toho, co jsme uštědřili, a pokud bychom snad pykali strašlivěji, než jsme předtím hřešili, nechť nám zní v uších přísloví, kdo seje vítr, že sklízí bouři.

Ani Halle samo, město Handelovo, ani Lipsko, město svatotomášského kantora, ani Výmar, ba ani dokonce Dessau a Magdeburg nejsou daleko; avšak Kaisersaschern, železniční uzel, se svými 27 000 obyvatel vystačí si samo a jako každé německé město si připadá jako kulturní centrum zaslouživší se o dějiny.

Je živo z rozmanitého průmyslu, jako strojního, kožařského, tkalcovského, chemického, mlýnského a zhotovování armatur, a vedle kulturněhistorického muzea, jež se chlubí mučírnou s drsnými nástroji trýznění, vlastní ještě velice hodnotnou knihovnu s 25 000 svazky a 5000 rukopisy, mezi nimi dvěma aliteračními zaklínadly, jež někteří učenci pokládají za ještě starší než merseburská, ostatně podle obsahu zcela nevinnými, zaříkávajícími toliko trochu deště, ve fuldském nářečí. – V desátém století bylo město biskupstvím, poté ještě od počátku dvanáctého do čtrnáctého století. Má zámek a dóm, a v něm ukazují hrobku císaře

Otty III., vnuka Adelhaidina, a syna Theophana, jenž si dával říkat-Imperator Romanorum et Saxonicus, avšak ne proto, že by snad býval chtěl být Sasem, nýbrž v tom smyslu, v jakém Scipio užíval přídomku Africanus, tedy protože Sasy porazil. Když v roce 1002 po vyhnání z milovaného Říma v zármutku zemřel, byly jeho tělesné ostatky převezeny do Německa a pohřbeny v kaisersaschernském dómu – značně proti jeho vkusu, neboť sám byl přímo arcivzorem antipatie vůči všemu německému a po celý svůj život strádal studem, že je Němec.

Je třeba říci o městě, o němž nyní přece jen raději mluvím v čase minulém, ježto tu hovořím o Kaisersaschernu našich mladistvých zážitků – je třeba říci o tomto městě, že si jak pokud jde o atmosféru, tak i vnějším vzezřením uchovalo v sobě cosi výrazně středověkého. Staré chrámy, věrně konzervované měšťanské domy a sýpky, stavby s nezakrytým, na odiv vystavovaným dřevěným trámovím a s převislými patry, kulaté vížky s hrotitými střechami v hradbách, náměstí osázená stromy, vydlážděná kočičími hlavami, radnice ve stavebním stylu pohybujícím se někde mezi gotikou a renesancí, se zvonicí na vysoké střeše, pod ní a pode dvěma dalšími špičatými věžemi lodžie, jež, tvoříce arkýře, sestupovaly po čelní straně až do přízemí – něco takového znamená pro životní pocit nepřerušené spojení s minulostí, ba víc než to, jako kdyby mělo na čele vepsánu onu proslulou formuli nadčasovosti, ono scholastické Nunc stans. Identita místa, stejného jako před třemi sty, před devíti sty lety, prosazuje se proti plynutí času, jenž se nad ním žene a jedno nepřestajně mění, druhé však – to, co je pro obraz onoho místa rozhodující –

z piety, to jest ze zbožného vzdoru vůči času a z hrdosti nad ním, nadále je takové jako povždy, k připomínce a pro důstojenství.

Tolik pokud jde o pouhý obraz města. Leč zůstalo ve vzduchu vězet cosi z toho, v jakém stavu byla lidská mysl v posledních desítiletích patnáctého století, hysterie skonávajícího středověku, cosi z latentní duševní epidemie: zvláštní, říkat něco takového o rozumově střízlivém moderním městě (jenže ono nebylo moderní, bylo staré, a stáří je minulost jakožto přítomnost, minulost pouze překrytá přítomností) –? zdá se to třeba odvážné, avšak bylo si možno představit, že tu případně zničehonic vypukne nějaké hnutí za dětskou křižáckou výpravu, nějaký tanec svatého Víta, vizionářsky utopistické kázání nějakého takového „hloupého

Honzy“ s hranicemi na upalování světských kacířů, se všelikými nadpozemskými zázraky a mystickými procesími lidu. Pochopitelně se to nestalo – jak by také mohlo? Policie by nic takového

nepřipustila, v souladu s dobou a jejím řádem. A přesto! K čemu všemu už v našich časech policie nemlčela – a právě v souladu s dobou, jež takové věci ponenáhlu zase už připouští. Tato doba sama tíhne, tajně, nebo také vůbec ne tajně, naopak velice vědomě, s podivně samolibou vědomostí, jaká člověka nutí pochybovat o pravosti a prostotě života a možná plodí nějakou zcela falešnou, neblahou historičnost –• tíhne tedy, to pravím, dokonce zpět k oněm epochám a s nadšením opakuje symbolické úkony, jež mají v sobě cosi temného, co duchu nové doby uštědřuje políček do tváře, jako pálení knih a další věci, jichž bych se raději ani slovy nedotýkal.

Příznakem takové starodávné neurotické podemletosti a tajné duševní dispozice toho nebo onoho města bývají četní „originálové“, podivíni a neškodní poloblázni, kteří žijí v jeho zdech a nejinak než staré stavby jaksi náleží k obrazu oné končiny. Jejich protipólem jsou děti, „kluci“, kteří jim táhnou v patách, tropí si z nich posměšky a prchají před nimi v pověrečné panice.

Jistý typ „staré ženštiny“ přece za jistých dob rovnou podezřívali z čarodějnictví: to vyplývalo prostě z neblahé pitoresknosti zevnějšku, jež však právě teprve z onoho podezření zplna přicházela ke slovu a zdokonalovala se v cosi, co bylo právo folklórní fantazii –? ve stvoření titěrné, stařecké, shrbené, úskočného pohledu, uslzených očí, čapího nosu, tenkých rtů, o berli hrozivě pozvedané do výše, vlastnící něco koček, sovu, mluvícího ptáka. Kaisersaschern zahrnoval v sobě několik exemplářů tohoto typu; nejpopulárnější, nejvysmívanější a nejobávanější tu byla

„Lízá ze sklepa“, volali na ni tak, jelikož sídlila v jednom sklepním bytě u Malé mosaznické – babka, jejíž habitus se natolik přizpůsobil obecnému předsudku, že i člověka zhola netečného, potkal-li ji, zvláště když na ni zrovna doráželi mladí a ona je odháněla ňafavými kletbami, obešla jakási archaická hrůza, ačkoliv na Líze dojista nebylo nic podezřelého. Pro každého, kdo má rád ve věcech jasno, výraz a pojem „lid“ obsahuje vždy cosi starobylého, vyvolávajícího anxiozitu; ví, že stačí dav oslovit jako „lid“, chce-li jej svést k čemukoliv neblaze zaostalému. Co všechno už se nám před očima, nebo i ne přímo před očima, nedělo ve jménu

,lidu“, co ve jménu „Božím“ nebo lidstva nebo práva by se asi dít nemohlo! – Je ovšem skutečností, že lid opravdu vždy je a bude lid, přinejmenším v jisté vrstvě své podstaty, totiž právě v oné archaické, a že lidé a sousedi z Malé mosaznické, kteří

v den voleb odevzdali hlas sociální demokracii, byli zároveň schopni v chudobě jedné matičky, která si nemohla dovolit byt nad úrovní ulice, spatřovat něco démonického, a kdykoli se k nim blížila, chvatně tisknout děti k sobě, aby je chránili před zlým pohledem té čarodějnice. Kdyby mělo podobné ženské stvoření poznovu hořet na hranici, což se nikterak nevymyká hranicím možného, protože na to dneska stačí důvody jenom nepatrně modifikované, stáli by za pažením zbudovaným z příkazu městské rady a civěli, pravděpodobně však nerevoltovali. –

Mluvím o lidu, jenomže ona starověce folklórní vrstva je v nás všech, a abych řekl zplna to, co si myslím: nepokládám náboženství za nejadekvátnější prostředek, jak ji mít bezpečně pod zámkem. Tomu napomáhá podle mého názoru jedině literatura, humanistická věda, ideál svobodného a krásného člověka.

Abych se vrátil k oněm podivínským kaisersaschernským typům: byl tu třeba jeden muž neurčitého věku, kterého, kdykoliv na něj někdo nečekaně zavolal, posedalo nutkání provozovat jakýsi tanec s vysoko zvednutou nohou, přitom s truchlivě ohyzdným výrazem v tváři, jako kdyby se omlouval, usmíval se na rošťáky na ulici, kteří jej výskavě pronásledovali. – Dále pak oděním zcela se době vymykající osoba jménem Matylda Spiegelová, s vlečkou samý volán a „fladusem“ – směšné slovo, je to zkomolenina francouzského „flůte douce“, a vlastně znamená

„lichocení“, tady však označovalo prapodivný účes z vrkoče a zároveň ozdobu hlavy –, nalíčená ženština, daleka však jakékoliv nemravnosti, protože na něco takového až příliš potřeštěná, jež se procházívala městem obklopena mopslíky v atlasových čabrakách, pominuté nadutá. – A konečně jeden staroch s malým důchodem, nachového bradavičnatého nosu a na ukazováku s tlustým pečetním prstenem, vlastně se jmenoval Schnalle, děti však na něj pokřikovaly „Tydlit“, poněvadž měl takový tik, že onen nesmyslný trylkovitý zvuk připojoval za každé slovo, jež pronesl. Rád chodíval na nádraží, a kdykoliv odjížděl nákladní vlak, pozdviženým ukazovákem s prstenem varoval člověka na střešním sedátku vzadu na posledním vagóně: „Jen abyste nespadl, tydlit, jen abyste nespadl, tydlit!“

Nejsem zcela prost jakéhosi nedůstojného pocitu, když tu zařazuji i tyto vzpomínky; když ale postavy, jež jsem tu uvedl, takříkajíc veřejné instituce, byly tak neobyčejně příznačné pro psychický obraz našeho města, jež rámovalo Adriánův život před jeho odchodem na univerzitu, po osm let jeho mládí, jež byla i mými lety a jež jsem trávil mu po boku; neboť i když, tak jak se patřilo na můj věk, byl jsem oproti němu o dvě třídy napřed, o přestávkách mezi vyučováním pobývali jsme pospolu na obezděném dvoře povětšině stranou svých obapolných přátel, i každého odpoledne vídávali jsme jeden druhého ve svých žákovských jizbiěkách, ať už zašel Adrian do lékárny ,,U poslů blaženosti“, nebo jsem já zavítal za ním do domu jeho strýce ve Farské ulici 15, kde se v mezaninu skladovaly široko daleko známé Leverkuhnovy hudební nástroje.

VII

BYLA TO TICHÁ KONČINA, STRANOU OBCHODNÍHO jádra Kaisersaschernu, Tržní ulice, Krupařské třídy: ulička bez chodníku, samé zákoutí, nedaleko dómu, v níž dům Nikolause Leverkuhna vynikal jako nejbytelnější. Třípatrový, nepočítaje v to prostory pod odsazenou a arkýřovitě zbudovanou střechou, měšťanský dům ze šestnáctého století, který patřil už majitelovu dědečkovi, s pěti průčelními okny v prvním poschodí nad vchodem a jen čtyřmi, opatřenými okenicemi, v druhém; teprve tam byly obytné místnosti a zevně, nad nezdobenou, neomítnutou spodní částí, začínala dekorace hrázděného zdiva. I schody se rozšiřovaly teprve za odpočívadlem ve zvýšeném přízemí, položeném dosti strmě nad kamennou podlahou sině, takže návštěvníci a kupci – přicházívali hojně i přespolní, z Halle a dokonce až z Lipska – museli nikoliv neklopotně stoupat k cíli svých tužeb, ke skladu hudebních nástrojů, jenž ovšem, jak záhy hodlám doložit, stál za to strmé schodiště.

Nikolaus, vdovec – žena mu zemřela za mladých let – až do

Adriánova příchodu bydlil v domě sám s dávnou hospodyní, paní

Butzovou, s děvečkou a s mladým Italem jménem Luca Cimabue

(skutečně měl příjmení onoho malíře madon ze čtrnáctého století), jenž mu pomáhal v obchodě a byl jeho žákem v houslařství;

strýc Leverkiihn totiž také stavěl housle. Byl to muž s popelavou kšticí nespořádaně trčící na všechny strany kol hlavy a bezvousého, sympaticky utvářeného obličeje, jehož lícní kosti silně vystupovaly z tváře, zahnutého, poněkud povislého nosu, velkých výrazných úst a hnědých očí, hledících na svět se snahou o laskavost a srdečnost, ale i chytře. Doma jej člověk potkával stále v nabírané barchetové haleně zapnuté až ke krku. Jak se domnívám, onoho bezdětného člověka těšilo, že přivítá ve svém až příliš rozlehlém domě mladou spřízněnou krev. Zaslechl jsem také, že od svého buchelského bratra přijal za chlapce jenom školné, za pobývání ve svém domě ani za stravu že však nevzal nic. K Adriánovi, nad nímž bděl pln neurčitých nadějí, choval se docela jako k vlastnímu synovi a velice se radoval z toho, že takto se domácky doplní jeho stolní společnost, jež tak dlouho sestávala pouze z řečené již paní Butzové a podle jakéhosi patriarchálního obyčeje z Luky, jeho tovaryše.

Ze tento mladý Ital, přívětivý jinoch, mluvící libým lámaným jazykem, který přece by doma býval dojista nalezl výtečnou příležitost dále se vzdělávat ve svém oboru, zamířil do Kaisersaschernu za Adriánovým strýcem, nad tím bylo by se možno podivovat;

avšak mělo to zřejmě co činit s obchodními spojeními, jež Nikolaus Leverkuhn měl do všech stran, nejen s německými středisky stavby hudebních nástrojů, jako s Mohučí, Braunschweigem,

Lipskem, Barmenem, ale i s firmami v cizozemsku, s Londýnem,

Bologní, dokonce s New Yorkem. Odtud odevšad dovážel svoje symfonické zboží, o němž kolovaly pověsti, že strýc ho skladuje nejen prvotřídní, ale i zaručeně kompletní repertoár, zahrnující kusy ne vždy všude dosažitelné. Tak třeba stačilo, aby se někde v Německu připravoval bachovský festival, k jehož stylovým produkcím bylo zapotřebí nějakého toho oboe ďamore, a už starý dům ve Farské ulici vítal co zákazníka z daleka přibyvšího hudebníka, který chtěl mít jistotu; také ostatně si onen elegický nástroj mohl na místě vyzkoušet.

Sklad v místnostech zvýšeného přízemí, z nichž se začasté linuly zvuky nejrůznějších barev, zkusmá oktávová glisanda třeba, skýtal nádherný, lákavý, chtělo by se říci kulturně okouzlující pohled, jenž vydražďoval akustickou obraznost až do jakéhosi niterného vření. S výjimkou klavíru, jejž Adriánův pěstoun ponechával speciálnímu průmyslu, bylo tu vyloženo vše, co zní a zpívá, co kňourá, břeskně duje, brumlá, rachotí a duní – a byl tu ostatně vždy zastoupen i nástroj klávesový, v podobě líbezného zvonkového klavíru, celesty. Visely tu za sklem nebo spočívaly měkce uloženy v pouzdrech, jež měla tak jako rakve pro mumie tvar podle obyvatele, skvostné housle, tu žlutěji, tu hněději nalakovány, štíhlé smyčce, na rukověti se stříbrným povrchem, uložené v držácích víka –? italské, jejichž ryzí, souladný tvar možná prozrazoval cremonský původ, ale i tyrolské, nizozemské, saské, mittenwaldské a také housle z Leverkuhnovy vlastní dílny.

Zpěvné cello, vděčící za svůj dokonalý tvar Antoniu Stradivarimu, bylo tu v celých řadách, leč nalezla se tu i jeho předchůdkyně, šestistrunná viola da gamba, jež krom něho dosud přichází ke cti ve starších dílech, jakož i viola a další sourozenec houslí, viola alta, a,taktéž má vlastní viola ďamore, na jejíchž sedmi strunách jsem si po celý život činil potěšení, pochází z Farské ulice.

Darovali mi ji rodiče k biřmováni.

Odpočíval tu, v několika exemplářích, violon, obří housle, dost nemotorný kontrabas, schopný majestátních recitativů, jehož pizzicato je zvučnější než úder vyladěného tympánu a jemuž by člověk snad ani neuvěřil ono zastřené kouzlo flažoletových tónů.

A mezi dřevěnými dechovými nástroji se zas vyskytoval jeho pendant, kontrafagot, rovněž šestnáctistopý, to jest znějící o osm tónů níže, než udávají noty pro něj, mocně posilující basy, velikostí dvojnásobný než jeho menší bratr, scherzózní fagot; říkám mu tak proto, že je to basový nástroj bez opravdové basové mohutnosti, podivně slabošského zvuku, mektavý, karikaturní. Jak pěkná byla však jeho vinutá roura blýskající se ozdobami své klapkové a pákové mechaniky! Vůbec, jaký rozkošný pohled skýtaly ty šalmajové voje, zdokonalováním dovedené na nejvyšší možnou technickou úroveň, provokující virtuózy kterýmkoli svým druhem: jako bukolický hoboj, jako anglický roh, znalý tklivé melodie, jako klarinet s hojným klapkovím, nástroj, který v hlubokých šalmajových rejstřících zní tak strašidelně temně, ve vyšších polohách pak dokáže zářit stříbrným jasem svítivého libozvuku, jako basetový roh i jako basový klarinet!

Ty všechny, odpočívající na sametu, nabízely se v zásobárně strýce Leverkuhna, a navrch příčné flétny různých systémů a různého provedení, ze dřeva zimostrázového, grenadilového nebo ebenového, se slonovinovými hlavicemi nebo zhotovené celé ze stříbra, spolu se svými pištivými příbuznými, pikolami, které v tutti orchestru dokáží pronikavě držet výšky a tancovat v reji bludiček, v ohnivém čarovném kole. A což teprve třpytivý chór žesťových nástrojů, od hezké trompety, na níž jsou zrovna vidět jasné signály, odvážné popěvky, jímavé kantilény, přes oblíbence romantismu, spletitý ventilový lesní roh, štíhlý a mocný snižcový pozoun a sopránový kornet, až k těžké podstatnosti velké basové tuby! V Leverkuhnově skladu se dokonce našly i muzeální rarity této sféry, třeba dvojice krásně vinutých bronzových lur, vinoucích se doleva a doprava jako býčí rohy. Avšak pro oči malého chlapce, tak jak to dnes opět vidím ve své paměti, nejnádhernější a nejradostnější pohled byl na obsáhlý sortiment bicích nástrojů – prostě proto, že věci, s nimiž uzavřeme ranou známost pod vánočním stromkem, hračky a objekty nenáročného dětského snění, nabízely se tu zraku v důstojném, přepečlivém provedení, pro účely dospělé. Vířivý buben, jak jinak vypadal tento zde než ta rychle opotřebovaná věc z pestrého dřeva, pergamenu a motouzu, jíž jsme se dotýkali jako šestiletí! Tenhle nebyl uzpůsoben na pověšení kolem krku. Na spodním koženém povlaku byly napjaty střívkové struny, k orchestrálnímu použiti byl buben v pohotové nakloněné poloze pevně přišroubován k trojnohému kovovému podstavci a v postranních prstencových schránách vybízivě vězely dřevěné paličky, rovněž vznešenější než ty naše. Byla tu zvonkohra, na jejíž verzi pro děti jsme se kdysi učili vyklepávat „Ovčáci, čtveráci“: tady se v elegantním uzamykacím pouzdře, ve dvou řadách a k dokonalému rozechvívání volně položeny na příčných lištách, skvěly jedna vedle druhé úzkostlivě

‘přesně naladěné kovové destičky, k jejichž melodickému rozechvívání sloužila přepůvabná ocelová kladívečka uchovávaná ve vypodloženém víku. Xylofon, jenž zdál se vytvořen k tomu, aby uchu sugeroval hřbitovní tanec kostlivců v hodiněpůlnoční, kdy smějí na svobodu, zde se vyskytoval v mnohašpalíčkové chromatice. Byl tu potažený obrovský válec velkého bubnu, jehož kůži dunivě rozeznívá plstí vypolštářovaná palička, a měděný kotel, jakých již Berlioz vměstnal do svého orchestru hned šestnáct –?

neznal jej takový, jakým obchodoval Nikolaus Leverkúhn, jako tympán s mechanikou, díky níž hráč jediným hmatem může si jej přizpůsobit změně tóniny. Jak si ještě pamatuji na tu neplechu, již jsme tropili jako chlapci; Adrian nebo já – ne, asi jsem to byl jenom já – jsme rozvířili paličky na kůži, a milý hodný Luca měnil ladění nahoru nebo dolů, takže vznikalo prapodivné glissando, jakési klouzavé lomození! – K tomu přidejme ještě ony tak pozoruhodné talíře, jaké umějí zhotovovat pouze Číňané a Turci, protože uchovávají v tajnosti, jak se vyklepává žhavý bronz, a jejichž vnitřní plochy hráč po úderu vždy triumfálně

pozvedne do výše směrem k posluchačstvu; dunivý tamtam, cikánská tamburína, triangl se svým otevřeným koncem, rozechvívaný ocelovou tyčkou do jasného tónu, moderní cymbál, duté kastaněty klapající v dlani. Představme si ještě, že všem těm seriózním zábavnostem vévodila Erardova pedálová harfa, a pochopíme, jakou magickou přitažlivostí na nás chlapce působily strýcovy obchodní místnosti, ten ráj libozvuku, mlčícího, leč dávajícího o sobě vědět sterými tvary.

Na nás? Ne, učiním lépe, budu-li mluvit pouze o sobě, o svém okouzlení, o svém požitku – ani se neodvažuji zmiňovat se rovněž o příteli, když mluvím o podobných pocitech, neboť ať už snad hodlal projevit se jako člověk patřící do domu, jemuž to všechno je navyklou všedností, nebo tu o sobě dávala vědět všeobecná netečnost jeho povahy: tváří v tvář veškeré té nádheře zachovával lhostejnost takovou, až div nekrčil rameny, a na mé obdivné výkřiky většinou odpovídal jen stručným smíchem a podotknutím „Ano, pěkné“, nebo „Komická věcička“, nebo

„Na co taky lidi nepřijdou“, nebo „Je příjemnější prodávat tohleto než cukrové homole“. Občas, když jsme z jeho mansardy, z níž se naskýtal poutavý pohled na tlačenici střech ve městě, na zámecký rybník, na starou vodárenskou věž, sešli na mé přání –

zdůrazňuji: vždy na mé – dolů do skladu, abychom tam nějakou chvíli ne zrovna nevítaně pobyli, přidal se k nám mladý Cimabue, částečně, jak mám za to, aby na nás dohlédl, částečně aby nám svým příjemným způsobem dělal cicerona, průvodce a vykladače.

Od něho jsme se dověděli historii trubky: jak se kdysi musela sestavovat z několika rovných kovových rour pomocí kulovitých spojů, než se lidé naučili umění ohýbat mosazné roury tak, aby nepopraskaly, tím že je zprvu vylévali smolou a kalafunou, později pak olovem, jež se posléze nad ohněm z mosazi opět vytavilo.

Také mu možná bylo po chuti vypořádávat se s tvrzením některých mudrců, že je zcela lhostejné, z jakého materiálu, zda z kovu, nebo ze dřeva, je nástroj zhotoven, že zní tak, jak přísluší jeho tvaru a druhu, jeho menzuře, a vůbec nezáleží na tom, je-li flétna dřevěná nebo slonovinová, je-li trubka postavena z mosazi nebo ze stříbra. Jeho mistr, říkal, Adriánův zio, strýc, jenž jako houslař dobře ví, jaký význam má hmota, z níž nástroj je, druh dřeva, lak, takový názor popírá a je ochoten určit sluchem u kterékoliv flétny, z čeho je zhotovena – a on, Luca, že se ostatně k něčemu takovému rovněž nabízí. Pak nám svýma drobnýma, hezky tvarovanýma rukama Itala předvedl mechaniku flétny, jež za posledních sto padesát let, od času proslulého virtuóza Quantze, doznala takových změn a vylepšení: jak mechaniku Bohmovy válcové flétny, jež zní mocněji, tak i staré flétny kuželovité, jejíž zvuk je sladší. Ukazoval nám prstoklad u klarinetu, u sedmidírkového fagotu s jeho dvanácti zavřenými a čtyřmi otevřenými klapkami, jehož zvuk se tak lehce slévá vjedno se zvukem lesních rohů, poučoval nás o tónovém rozsahu jednotlivých nástrojů, o tom, jak se ovládají, a o dalších a podobných věcech.

Když o tom dodatečně uvažuji, nemůže být pochyb, že Adrian tomu tehdejšímu demonstrování přihlížel, ať už si toho byl vědom nebo ne, přinejmenším se stejnou pozorností jako já – a přinesl si z něho více užitku, než kdy bylo souzeno mně. Ale nedal na sobě znát pranic, a ani nejmenší hnutí neukazovalo na nějaký pocit, že se ho snad něco z toho nějak dotýká nebo kdy dotýkat bude. Klást Lukovi otázky, to ponechal na mně, ba poodešel i stranou, prohlížel si něco jiného než to, o čem se mluvilo, a nechal mě s pomocníkem o samotě. Nechci říkat, že se snad přetvařoval, a nezapomínám, že v té době hudba pro nás byla sotva něčím víc než pouhou náplní zbrojnice Nikolause Leverkiihna.

Letmo jsme tehdy přišli již do styku s komorní hudbou: jednou tak za osm za čtrnáct dní se u Adriánova strýce hrála, já jsem byl přítomen jen občas, ani Adrian zdaleka ne vždy. Scházeli se k ní náš dómský varhaník, pan Wendell Kretzschmar, člověk koktavý, jenž o málo později měl být Adriánovým učitelem, dále náš učitel zpěvu na Bonifácově gymnáziu, a spolu s nimi strýc přednášel vybrané kvartety Haydnovy a Mozartovy, přičemž hrál první housle, Luca Cimabue druhé, pan Kretzschmar cello a náš učitel zpěvu violu. Byly to pánské zábavy, každý měl při nich na podlaze vedle sebe sklenici piva, v ústech doutník, a hudbu často přerušovaly promluvy, jimiž vpadal jeden nebo druhý, což se mezi řečí tónů vyjímalo značně suše a cize, poklepávání smyčcem a zpětné odpočítávání taktů, to když se souhra nějak rozklížila, téměř vždy zaviněním učitele zpěvu. Opravdový koncert, symfonický orchestr, jsme dosud vůbec neslyšeli, a kdo by chtěl, asi by v tom našel vysvětlení pro Adriánovu zřejmou lhostejnost vůči světu nástrojů. Tak nebo tak byl mínění, že toto člověk musí mít za postačující, a sám to za postačující považoval. Chci říci: on se za svým míněním schovával, schovával se před hudbou. Dlouho, s jakousi tušivou vytrvalostí se schovával před svým osudem.

Ostatně dlouho pak ještě nikdo nepomýšlel mladého Adriana nějak duchovně spojovat s hudbou. Myšlenka, že jeho údělem bude učenectví, se pevně uhnízdila v hlavách všech a byla neustále posilována jeho skvělými výsledky na gymnáziu, jeho primusovstvím, jež se teprve v třídách vyšších, tak asi od sexty, kdy mu bylo patnáct, lehce otřáslo, to pro onu migrénu, jež tehdy zvolna propukala a bránila mu v jeho nepatrných přípravách, pokud kdy nějaké potřeboval. Přesto požadavkům školy dostál vždy s lehkostí –? už výraz „dostál“ není asi vhodný, protože jej nestálo nic, aby jim vyhověl, a jestliže mu jeho výtečnost jako žáka nepřinesla u učitelů zrovna něžnou oblibu – a to nepřinesla, začasté jsem si toho všiml, člověk u nich cítil spíše jistou podrážděnost, ba touhu způsobit mu porážku –•, pak důvod nespočíval ani tak v tom, že by jej snad byli měli za ješitného –

nebo přece jen, měli jej za takového, ale ne proto, že by snad panoval dojem, jako by si na svých výsledcích příliš zakládal –

naopak, on si na nich sdostatek nezakládal, a právě v tom spočívala jeho domýšlivost, neboť ta se zjevně obracela vůči tomu, co vždy okamžitě zvládl, vůči učební látce, vůči rozmanitým odborným naukám, jejichž zprostředkovávání zakládalo důstojenství i mzdy systemizovaných pedagogů; ti pak pochopitelně netoužili po tom, aby jich ledabylost nějakého přílišného talentu nedosti dbala.

To pokud jde o mne, já jsem s nimi byl o hodně srdečnější –není divu, kdyžtě jsem svým povoláním záhy měl rozmnožit jejich řady a tento svůj záměr jsem už se vší vážností vyjevoval.

I já jsem se směl nazývat dobrým žákem, ale byl jsem jím a mohl jsem jím být jenom proto, že mé síly burcovala a podněcovala uctivá náklonnost vůči veškeré látce, zejména ke starověkým jazykům a jejich klasickým básníkům a spisovatelům; to Adrian při každé příležitosti dával na sobě znát – chci říci: nijak přede mnou neskrýval, a právem se obávám, že to nezůstalo utajeno ani učitelům –•, jak lhostejné a takříkajíc vedlejší je pro něj veškeré školství. To mě začasté znepokojovalo – ne pro jeho kariéru, ta díky jeho duševní lehkosti nebyla nikterak ohrožena, nýbrž proto, Že jsem si kladl otázku, co tedy mu vlastně není lhostejné a vedlejší. Nic hlavního jsem tu neviděl, a skutečně se nic takového ani rozpoznat nedalo. V těchto letech je život školní životem, nad nějž jiného není; je to prostě život sám; jeho zájmy uzavírají obzor, který potřebuje každý život, aby mohl rozvíjet hodnoty, na nichž, ať jsou jakkoliv relativní, osvědčuje se charakter,

schopnosti. To se však může dít, jen zůstane-li ona relativita nerozpoznána. Víra, že jde o hodnoty absolutní, jakkoli je vždy jen iluzí, zdá se mi být tu podmínkou sine qua non. Vlohy mého přítele poměřovaly se naproti tomu hodnotami, jejichž relativnost se mu zdála naprosto zřejmá, aniž tu ovšem byla zřejmá možnost vztáhnout je k něčemu, co by je jako hodnoty zpochybnilo.

Špatných žáků bývá ažaž. V Adriánovi se však demonstroval jedinečný fenomén špatného žáka v primusovské podobě. Jak řečeno, znepokojovalo mě to; leč přesto mi to vždy znovu připadalo velmi imponující, přitažlivé a jenom to prohlubovalo mou oddanost vůči němu, do níž se arci –– pochopí kdy člověk, proč? – mísilo i cosi jako žal, beznaděj.

Připustím z tohoto pravidla ironického opovrhování vším, co škola skýtala a co požadovala, jedinou výjimku. Tou byl jeho zjevný zájem o obor, v němž jsem sám příliš nevynikal, o matematiku. Díky vlastní slabině na tomto poli, již jakžtakž kompenzovala radostná píle ve věcech filologických, jsem snad správně rozpoznal, že výtečné výsledky v jedné sféře jsou, pochopitelně, podmíněny sympatiemi k danému předmětu, a proto mě vpravdě blažilo, že, jak jsem seznával, byla tato podmínka u mého přítele splněna alespoň zde. Obor matematický, užitá to logika, zaujímá vlastně jakési svérázné střední postavení mezi vědami humanistickými a přírodními, a z toho, co Adrian v rozhovorech se mnou dával najevo o požitku, jaký mu matematika skýtá, vyplynulo, že ono mezní postavení považuje zároveň za cosi vyššího, dominujícího, univerzálního, nebo, jak se vyjádřil, za „pravdu“. Upřímně jsem se radoval, když jsem slyšel, jak právě on označuje něco za

„pravdu“; to byla kotva, záchytný bod, otázku po tom, co je hlavní, nekladl jsem si tak zcela marně. „Jsi pecivál,“ řekl mi tenkrát, „že se ti tohle nezamlouvá. Uvažovat o vztazích v nějakém řádu je přece koneckonců to nejlepší ze všeho. Rád, to je vše.

Pavel k Římanům, kapitola třináct: ,Kteréž vrchnosti jsou, od

Boha zřízené jsou.’„ Zčervenal, a já naň vyvalil oči. Ukázalo se, že je zbožný.

U něho vůbec muselo zprvu všechno „vyjít najevo“, u všeho musel jej člověk přistihnout, překvapit, dopadnout, dostat se mu na kobylku – a pak zrudl, a člověk by se byl sám bil do čela, že na to u něho nepřišel už dávno. I u toho, jak se nad povinné nezbytí zabývá algebrou, jak se pro potěchu pocvičuje v logaritmických tabulkách, jak sedí nad kvadratickými rovnicemi, dříve než to vůbec po něm někdo chtěl, jak identifikuje dvojmocninu neznámého čísla, i u toho všeho jsem jej přistihl pouhou náhodou, a než se vyznal z toho, co jsem tu prve uvedl, nebyl ochoten mluvit o všem než pohrdavě. Jiný objev, neřkuli odhalení se udáío ještě dřív než toto a už jsem se o něm předtím zmínil: to bylo to jeho autodidaktické a tajné zkoumání klaviatury, akordiky, kvartový i kvintový kruh jednotlivých tónin, a že bez znalosti not, úhozů užíval svých harmonických nálezů k všelikým modulačním cvikům a k vymýšlení rytmicky notně neurčitých melodických útvarů. Když jsem to objevil, bylo mu patnáct. Pak jsem jej jednoho odpoledne marně hledal v jeho pokoji, a zastihl jsem ho posléze u malého harmonia, jež stálo celkem nepovšimnuto v jednom průchozím pokoji obytného poschodí. Snad minutu jsem stál ve dveřích a naslouchal mu, poté mi však taková situace připadla nenáležitá, i popošel jsem k němu a zeptal se ho, co že to tam tropí. Nechal měchy být, zvedl ruce z manuálu a celý ruměný se zasmál.

„Dlouhá chvíle,“ řekl, „je zárodek vší neřesti. Nudil jsem se.

Já když se nudím, občas si sem zajdu a kutím si tu a hudlařím.

To staré šlapadlo tu trčí tak opuštěně, a přitom při vší skromnosti je to zrovna poklad. No podívej, je to kuriózní – tedy pochopitelně na tom nic kuriózního není, ale když na to člověk docela sám od sebe poprvé přijde, je to kuriózní, jak spolu všechno souvisí a jak se to pohybuje v kruhu dokola.“

A rozezněl jeden akord, jenom na černých klávesách, fis, ais, cis, přidal jedno e, a tak akord, který zprvu vypadal jako Fis dur, demaskoval jako patřící do stupnice H dur, jako její pátý čili dominantní stupeň. „Takový souzvuk,“ prohlásil, „nemá sám v sobě ještě žádnou tóninu. Tady je všechno vztah, a ten vztah tvoří kruh.“ A, které si vynucuje rozplynout se v gis, přesunuto z H dur do E dur jej vedlo dál, přes A dur, D dur a G dur dospěl až k C dur a k tóninám se znaménky snížení; předvedl mi, že se na každém ze dvanácti tónů chromatické stupnice dá vybudovat samostatná durová nebo mollová tónina.

„Ostatně to je stará vesta,“ řekl. „Už je to dost dlouho, co mě to napadlo. Podívej, jak se to dělá fajnověji!“ A začal mi ukazovat modulace mezi odlehlejšími tóninami, používal při tom takzvanou terciovou příbuznost, neapolskou sextu.

Ne že by snad tehdy byl dovedl všechno to pojmenovat; ale opakoval:

„Všechno je ve vztahu. A jestli tomu chceš dát přiléhavější jméno, tak to jméno je ,dvojznačnost’.“ Aby doložil onen výraz, zahrál mi sledy akordů neurčené tóniny, demonstroval mi, jak takový sled je v neustálé neurčitosti mezi C dur a G dur, když se z něho vypustí f, z něhož by v G dur bylo fis; jak tento tónový sled udržuje sluch v nejistotě, zda bude vnímán jako C dur nebo

D dur, vyhne-li se h, jež se v F dur zmenší na b.

„Víš, na co jsem přišel?“ zeptal se mě. „Že hudba je dvojznačnost jako systém. – Vem si tenhle tón, nebo tenhle. Můžeš ho chápat tak, nebo případně i tak, můžeš ho vnímat jako dolní zvýšený, nebo horní snížený, a když máš za ušima, můžeš té dvojsmyslnosti po libosti využít.“ Zkrátka projevil se v zásadě jako znalý enharmonické záměny a nikoliv neznalý jistých triků, jak se dobrat vybočení a použít posunu tónového smyslu k modulacím.

Proč jsem byl více než překvapen, pohnut totiž a také poněkud vylekán? Adriánovi plály líce, jak se mu to při školních úlohách nedělo nikdy, ani nad algebrou ne.

Sice jsem jej poprosil, aby mi ještě něco zahrál, podle své fantazie, pocítil jsem však něco jako úlevu, když mě odmítl slovy: „Nesmysl, nesmysl.“ Co to bylo za úlevu? Byla by mě mohla poučit, jak jsem byl dotud hrdý na tu jeho obecnou lhostejnost a jak naprosto přesně jsem nyní vytušil, že v onom jeho

„Je to kuriózní“ lhostejnost už je maskou! Vytušil jsem u Adriana klíčící náruživost! Byl bych se měl radovat? Namísto toho jsem cítil jakousi zahanbenost a znepokojení.

Nyní jsem tedy věděl, že když podle jeho domnění není nikdo nablízku, experimentuje s hudbou, a při exponovaném stanovišti nástroje, na kterém tak činil, nemohlo něco takového dlouho zůstat utajeno. Jednou večer mu řekl pěstoun:

„Tedy, synovce, to, cos včera hrál, tos nezkoušel poprvé.“

„Jak to myslíš, strýčku Niko?“

„Nehraj si na neviňátko! Ty muzicírujeS.“

„Jak ty tomu říkáš!“

„Já už toho říkal v životě hodně, a i hloupějšího. To, jaks přešel z F dur do A dur, to bylo pěkně mazané. Baví tě to?“

„Ach strýčku.“

„Tak tedy ano. Něco ti řeknu. My tu starou bednu, stejně si jí nikdo nevšímá, postavíme k tobě nahoru do pokoje. Budeš ji tam mít hezky po ruce, když dostaneš chuť.“

„Jsi strašně hodný, strýčku, ale to přece nestojí za takovou námahu.“

„Námaha je to tak malá, že potěcha bude nejspíš větší. Ještě něco, synovce. Měl by ses učit na klavír.“

„Myslíš, strýčku Niko? Na klavír? Já nevím, připadá mi to trochu jako pro ,vznešené slečinky’.“

„Vznešené to klidně být může, a přitom vůbec ne pro ,slečinky’. Když půjdeš ke Kretzschmarovi, asi to takové bude. Donaha nás neodere, je to starý kamarád, a ty dostaneš dobrý základ pro ty svoje vzdušné zámky. Já s ním promluvím.“

Adrian mi ten rozhovor reprodukoval slovo od slova na školním dvoře. Od té doby chodil dvakrát týdně na hodiny k Wendellovi

Kretzschmarovi.

VIII

WENDELL KRETZSCHMAR, TEHDY JEŠTĚ MLADÝ, bylo mu nanejvýš tak mezi pětadvaceti a třiceti, se narodil německo-americkým rodičům ve státě Pensylvánie a hudebního vzdělání se mu dostalo v zemi, kde měl svůj původ. Leč záhy už jej to táhlo do Starého světa, odkud se kdysi jeho prarodiče vystěhovali a kde měl kořeny své i svého umění, a za svého kočování, jehož zastávky a pobyty zřídkakdy trvaly déle než jeden až dva roky, dospěl jako varhaník k nám do Kaisersaschernu –

byla to pouhá epizoda, jíž předcházely jiné (předtím totiž působil jako kapelník v malých městských divadlech porůznu v Německu a také ve Švýcarsku) a po níž přišly další. Také vešel do povědomí jako orchestrální skladatel a uvedl i svou operu, „Mramorový obraz“, jež prošla vícero jevišti a dočkala se vlídného přijetí.

Muž nenápadného zevnějšku, podsaditý, s kulatou lebkou, krátce přistřiženým knírkem a hnědýma očima, které se rády smály, s pohledem tu zamyšleným, tu těkavým, byl by pro duchovní, kulturní život v Kaisersaschernu mohl být vpravdě přínosem, kdyby tu takový život vůbec kdy byl. Hrál na varhany znalecky, skvěle, jenomže ti, kdo to dokázali ocenit, dali se spočítat na prstech jedné ruky. Nicméně jeho volně přístupné odpolední koncerty, za nichž dával k lepšímu hudbu Michaela Pratoria, Frobergerovu, Buxtehudovu a samozřejmě Sebastiana Bacha, rovněž všelijaké kuriózní žánrové skladby z doby mezi vrcholným údobím Handelovým a Haydnovým, přivedly do chrámu vždy dost velké množství lidí, a Adrian i já jsme jim naslouchávali pravidelné. Naproti tomu naprostým neúspěchem, alespoň zevně, byly jeho přednášky, jež neúnavně pořádal po celou sezónu v sále

„Společnosti pro obecně prospěšnou činnost“ a které doprovázel výklady na klavír, a nadto vysvětlováním za pomoci křídy a tabule. Nezdarem byly za prvé proto, že naše obecenstvo zásadně nemělo nikterak v lásce přednášky, za druhé proto, že Kretzschmarova témata byla i málo populární, spíše kapriciózní a výstřední, a za třetí proto, že díky jeho koktavosti byl jejich poslech jakousi rozčilující a drkotavou jízdou, částečně lekající, částečně ponoukající k smíchu, dobrou tak na to, aby se odvedla pozornost od všeho duchovního, co přednášky skýtaly, a všechno se změnilo v pouhé úzkostlivě napjaté čekání, kdy se zas člověk bude muset křečovitě přidržet židle.

Koktavost, jíž trpěl, byla zvlášť úporná a zrovna příkladně vyvinutá – tragická, protože Kretzschmar byl člověk velikého, kypícího myšlenkového bohatství, náruživě toužící nahlas se sdělovat. Ona se ta jeho kocábka místy šinula po vlnách i docela plavně a hbitě, s neobvyklou lehkostí, jež dávala téměř zapomenout na jeho neduh, ba zcela jej popírala; jenže čas od času přišel vždy neomylně okamžik, a každý na něj už zrovna čekal, a důvodně, okamžik, kdy se prudce zajíkl, a jako kdyby vyčkával mučení, stál tu s rudě naběhlým obličejem: ať už mu stanula v cestě nějaká ta sykavka, již přetrpěl s ústy doširoka rozšklebenými, supě iak lokomotiva vypouštějící páru, nebo se mu v zápase s tou nebo onou retnicí naduly líce a rty se mu roztřásly pleskavou rychlopalbou krátkých nezvučných výbuchů; anebo také mu prostě dýchání začalo škobrtat a neblaze vynechávat, načež sešpulil ústa do trychtýře a lapal po dechu jak ryba na suchu – pravda, s očima vlhkýma od smíchu, sám, zdálo se, bral to celé docela vesele, jenomže pro každého to nebylo útěchou, a vlastně nikdo nemohl mít posluchačstvu za zlé, že na přednášky nechodilo: v tomhle se shodli tak, že několikrát se přízemí zahemžilo i jen asi půltuctem posluchačů; kromě mých rodičů,

Adriánova strýce, mladého Cimabua a nás dvou přišlo ještě pár školaček vyšší dívčí, které, kdykoliv přednášející upadl do svých známých nesnází, nezapomněly vydatně se chichotat.

Kretzschmar by býval ochoten platit z vlastní kapsy výdaje za sál a za osvětlení, protože ty vybrané vstupné nikterak nekrylo, avšak můj otec a Nikolaus Leverkuhn předtím již v představenstvu prosadili, že deficit bude hradit Společnost, nebo spíše že se bude vyžadovat pouze nájemné za sál, a odůvodní to tak, že přednášky mají veliký vzdělávací význam a jsou obecně prospěšné. To bylo zvýhodnění velice vlídné, neboť o obecné prospěšnosti bylo se tu lze přít, už proto, že obec se nedostavovala, což arci, jak už řečeno, zčásti spadalo na vrub přílišné specializovanosti toho, o čem se tam mluvilo. Wendell Kretzschmar vyznával zásadu, kterou jsme z jeho úst, jež zprvu tvarovala angličtina, slyšeli několikrát, že totiž nezáleží ani tak na zájmu druhých, jako spíš na vlastním, to jest na tom, zájem vzbudit, k čemuž může dojít, potom však naprosto jistě, pouze když se člověk o něco důkladně zajímá sám; když tedy o tom něčem posléze mluví, vlastně nedosáhne ničeho jiného, než že do onoho zájmu vtáhne i ostatní, nakazí je jím a tak stvoří zájem, který tu předtím vůbec nebyl, nikdo neměl o něm ani tušení; a to že se vyplácí daleko více než vyhovovat nějakému zájmu již existujícímu.

Bylo velice co litovat, že naše publikum mu téměř neposkytlo příležitost, aby si svou teorii vyzkoušel. U té naší hrstky, jež mu v zívající prázdnotě onoho starého sálu s číslovanými židlemi seděla u nohou, osvědčila se dokonale, neboť si nás podmaňoval věcmi, o nichž bychom si byli nikdy nepomyslili, že by kdy natolik dokázaly upoutat naši pozornost, a dokonce i jeho strašlivé koktání nakonec tváří v tvář tomu všemu vypadalo jenom jako vzrušující výraz jeho zaujetí. Začasté jsme mu všichni do jednoho konejšivě přikyvovali, kdykoliv na něj přitrhla ta kalamita, a jeden nebo druhý z pánů pronesl i chlácholivě povzbuzující „Tak, tak“

nebo „Dobře, dobře“ nebo „To nic“. To se pak vesele a omluvně usmál, strnuti povolilo, a chvíli opět pokračoval, i když ne zrovna bez jediného zadrhnutí.

O čem hovořil? Tedy, ten člověk se dokázal třeba celou hodinu obírat otázkou, „proč Beethoven u klavírní sonáty opus 111

nenapsal třetí větu“ – to je bezesporu problém, jaký za debatu stojí. Jenomže představme si na sídle „Obecně prospěšné činnosti“ ceduli ohlašující podobnou přednášku, nebo oznámení v kaisersaschernských „Železničních novinách“, a pak se ptejme, jak velkou zvědavost u veřejnosti něco takového asi mohlo vzbudit. Lidé zhola nechtěli vědět, proč má opus 111 jenom dvě věty.

My, kteří jsme na Kretzschmarův výklad zavítali, jsme arci zažili nesmírně obohacující večer, a to přesto že nám sonáta, o níž se hovořilo, byla do té doby naprosto neznámá. Avšak právě díky oné přednášce jsme se s ní seznámili, a to velmi důkladně, jelikož

Kretzschmar nám ji přehrál na pianinu, které měl k dispozici, dosti mizerném (křídlo mu nepovolili), a výtečně, i když, pokud zvuku se týče, poněkud dunivě; a v přestávkách mezi hrou nám podal velmi pronikavý rozbor jejího duchovního obsahu, jakož i vylíčení životních okolností, za nichž – vedle dvou dalších sonát – ji skladatel vytvořil, a s jízlivým vtipem se rozhovořil o tom, jak mistr vysvětlil, proč se tu vzdal třetí věty, korespondující s první. Prý svému famulovi na onu otázku odpověděl, že neměl čas, a proto raději trochu protáhl větu druhou. Neměl čas! A navíc to řekl prý „s jistou ledabylostí“. Tázající že tehdy zřejmě nepostřehl, jaké opovržení se skrývá v odpovědi; otázka však k něčemu takovému mistra opravňovala. A poté řečník popisoval, v jakém byl Beethoven stavu kolem roku 1820, kdy jeho sluch, napadený nezadržitelnou chorobou, byl již v povážlivě zchátralém stavu a již tehdy se ukazovalo, že Beethoven nadále nebude schopen řídit provedení svých děl.. Kretzschmar nám vyprávěl, jak se tehdy šířila a šířila pověst, že proslulý tvůrce se už naprosto vypsal, že jeho tvůrčí síla se vyčerpala, že už není schopen větších děl a zabývá se tak jako starý Haydn již jen tím, že si zapisuje skotské písně; to proto, že předtím několik let nepřišlo na trh nic významnějšího, pod čím by byl podepsán. Teprve v pozdním podzimu, když se vrátil do Vídně z Modlingu, kde trávil léto, mistr usedl a na jediný zátah, takříkajíc aniž jedinkrát vzhlédl od notového papíru, napsal ony tři skladby pro pianoforte, a ještě to i zvěstoval svému příznivci hraběti Brunswickovi, aby jej upokojil stran svého zdravotního stavu. A potom Kretzschmar mluvil o sonátě c moll, již jakožto dílo dokonale sklenuté a vnitřně uspořádané pohříchu není snadno pochopit a pro tehdejší kritiku, jakož i pro neznalce znamenala tvrdý estetický oříšek; však také, to říkal, přátelé a obdivovatelé nebyli s to zdolat spolu s obdivovaným tvůrcem vrchol, na nějž v době své zralosti dovedl klasickou symfonii, klavírní sonátu, smyčcový kvartet, a u děl jeho posledního období stanuli s těžkým srdcem před něčím, co se rozpadá, co se všemu odcizuje, co se vzdaluje kamsi do končin, kde není důvěrně známá půda, kde není bezpečno, stanuli před jakýmsi plus ultra, v němž už nebyli s to rozpoznat nic než jakési neblahé vyústění sklonů, které v Beethovenovi odjakživa byly, jakýsi výstřelek přemítání, spekulace, přemíru minucióznosti a hudební přemoudřelosti – použitou tu a tam na látce tak prosté, jakou je ariettové téma obrovité variační věty, jež tvoří druhý díl této sonáty. Ano, tak jako téma procházející sterými osudy, sterými světy rytmických kontrastů této věty posléze přeroste samo sebe a vytrácí se v závratných výšinách, které by bylo lze nazvat též mimo tento svět, nebo také abstraktními – stejně tak Beethovenovo umělectví přerostlo samo sebe: z důvěrně známých krajin tradice se před ostatními vyděšeně přihlížejícími vzneslo do sfér čehosi zhola a ryze osobního – jeho Já, bolestně izolované v absolutnu, díky odumřelému sluchu izolované i od všeho smyslového, osamělý kníže říše duchů, z níž i na ty nejpřístupnější současníky sálala než neznámá hrůza a v jejích děsivých poselstvích se dokázali vyznat jenom chvilkově, jenom výjimečně.

Tak to by stačilo, řekl Kretzschmar. Ale stačilo přece jen zas podmíněně a neúplně. Neboť s myšlenkou pouze osobního pojí se myšlenka bezuzdné subjektivity a úsilí o radikální harmonický výraz, v protikladu k polyfonní objektivitě (rád prý by, abychom si dobře zapamatovali onen rozdíl: harmonická subjektivita, polyfonní věcnost) –• a tato rovnice, tento protiklad tady, jako vůbec u mistrova pozdního díla, ne a ne ladit. Skutečně prý

Beethoven byl ve svém středním údobí daleko subjektivnější, ne-li přímo daleko „osobnější“ než k posledku; tehdy se daleko více snažil, aby osobní výraz pohltil všechno konvenční, formální, jalové, čeho je hudba jinak plná, přetavil to vše v subjektivní dynamiku. Vztah pozdního Beethovena, třeba v posledních pěti klavírních sonátách, ke konvenci je při vší jedinečnosti, ba dokonce nesmírnosti tvarové řeči naprosto jiný, mnohem shovívavější a vlídnější. Konvence se v pozdním díle vyskytuje často nedotčena, nepozměněna subjektivností, vystupuje tu jaksi hole a dalo by se snad i říci prázdně, opuštěna tvůrcovým Já, a takováto hrůzná majestátnost je ještě působivější než jakákoliv osobnostní troufalost. V oněch útvarech, pravil řečník, subjektivnost a konvence vstupují v nový vztah, vztah determinovaný smrtí.

Při posledním slově se Kretzschmar prudce zakoktal; jazyk se mu vzpříčil na počáteční hlásce, na patře mu spustil cosi jako třaskavý sykot, až se mu rozkmitala i čelist a brada, než se posléze přece jen uklidnily na souhlásce, která dávala tušit, co chce říci. Avšak když všichni poznali, o které slovo jde, zdálo se,

že nikdo nehodlá to břímě z něho sejmout, že nikdo mu nechce pomoci a žoviálně je na něj zahlaholit, jak tomu dosud vždy bývalo. Musel zmoci tu dřinu sám, a dokázal to. Tam, kde se setkávají velikost a smrt, prohlásil, tam povstává věcnost nakloněná konvenčnosti, a její suverenita je taková, že za ní zaostává i ten nejpanovačnější subjektivismus, protože v ní všechno pouze osobní, jež je přece překonáním tradice dovedené k vrcholu, ještě i sebe přerůstá, protože velkolepě a smyslům nepřístupně vplývá do mýtična, kolektivní.

Neptal se, zda to chápeme, a ani my jsme se sebe na to neptali.

Pokud se domníval, že hlavní je, abychom to slyšeli, my tento jeho názor sdíleli. Ve světle toho, co tu bylo řečeno, pokračoval

Kretzschmar, je třeba dívat se i na dílo, o němž zejména promluví, na sonátu opus 111. A potom usedl k pianinu a z hlavy nám zahrál celou skladbu, první i onu nesmírnou druhou větu, tak, že nepřestajně vykřikoval do hry svoje komentáře, a aby nás vždy co nejdůtklivěji upozornil na vedení hlasů, do hraní místy vkládal i nadšenecky demonstrátorský zpěv, což všechno dohromady vytvářelo zčásti strhující, zčásti komické představení, jež posluchačstvo vždy znovu rozveselovalo. Kretzschmar měl totiž velice silný úhoz a forte podával přímo drtivě, musil tedy strašně křičet, aby jeho slovní vložky byly alespoň trochu slyšet, a zpívat tak, že napínal hlasivky k prasknutí, aby tomu, co přehrává, dodal ještě i důrazu vokálního. Ústy napodoboval, co hrály ruce. Bum, bum – vum, vum – šrum, šrum, hlaholil při zlobně vybuchujících počátečních akcentech první věty a vysokou fistulí vyzpěvoval pasáže melodické líbeznosti, jimiž jak něžnými zásvity občas zazáří rozryté bouřné nebe té skladby. Nakonec složil ruce v klíně, chvilku odpočíval a posléze řekl: „Ted to přijde.“

Spustil variační větu, „adagio molto semplice e cantabile“.

Ariettové téma, kterému skladatel přisoudil dobrodružství a osudy, pro něž jako by ani nebylo ve své idylické nevinnosti zrozeno, se objeví okamžitě, vyjeví se v šestnácti taktech; lze je redukovat na motiv, který vyvstane na konci jeho první poloviny, podoben krátkému, výsostně niternému zvolání – pouhé tři tóny, jedna osmina, jedna šestnáctina a jedna tečkovaná čtvrtka, nic než třeba takové skandované „Nebes modř“, nebo „Lásky žal“, nebo „Sbohem buď“, nebo „Dávno již“, nebo „Lučiny“ –

a to je vše. Co všechno se však s touto líbeznou výpovědí, s touto melancholicky tichou formulací poté děje, rytmicky, harmonicky

i kontrapunkticky, čím ji mistr obdaruje a k čemu ji zatracuje, do jakých nocí a do jak zářivého jasu vrhá ji a povznáší, do jakých křišťálových sfér, kde chlad a vedro, poklid a extáze jedno jsou, to snad někdo může nazvat rozsáhlým, snad podivuhodným, divně a výstředně velkolepým, a přitom je vůbec nepojmenovat, protože to vlastně ani pojmenovat nelze; a Kretzschmar nám všechna ta nesmírná proměňování čile se činícími prsty přehrával a k tomu divoce vyzpěvoval: „Dimdada“, a halekal do toho:

„Ty trylkové řady!“ křičel. „Ty fioritury a kadence! Slyšíte, jak tu konvence postává v koutku? Tady – už se – řeč – neočišťuje – od floskulí – od zdání – její subjektivní – zvládnutosti –

zdání – umění se odvrhuje – nakonec – vždycky umění –

odhodí zdání umění. Dim – dada! Prosím poslouchejte, jak tu

– nad melodií převáží – fugová tíha akordů! Melodie už je statická, monotónní –• dvakrát d, třikrát d za sebou – to dělají ty akordy – dim – dada! A teď prosím dávejte pozor, co se stane tady –•“

Bylo neobyčejně obtížné poslouchat zároveň tu nejvýš spletitou hudbu i jeho křičení, jímž se do ní vměšoval. Všichni jsme se o to usilovně pokoušeli, předkloněni, ruce vmáčknuté mezi koleny, a střídavě jsme se mu dívali na ruce a na ústa. Příznačné pro onu

Beethovenovu větu je velká tónová odlehlost basu a diskantu, pravé a levé ruky, a přijde okamžik, svrchovaně extrémní situace, kdy jako by se nebohý motiv sám a sám opuštěně vznášel nad zející závratnou propastí – výjev bledé vznešenosti, jemuž v patách přichází jakési vyděšené přikrčení, jakoby úzkostný úlek, že se něco takového mohlo stát. Leč stane se toho ještě hodně, než věta skončí. Když však skončí, a tím že skončí, po tolikeré zlobě, neústupnosti, posedlosti a vypjatosti udá se něco, co je svou mírností a laskavostí naprosto nečekané a uchvacující. S motivem, který toho tolik zakusil, se nyní loučí, a ten se mění v jakési loučení, volání a mávání na rozloučenou, s tímto d-g-g se udá nepatrný posun, dostane se mu drobného melodického rozšíření.

Po začátečním c zazní před d ještě cis, takže už tu nejde o skandování „Ne-bes modř“ nebo „Lu-činy“, nýbrž „0 – ta nebes modř“, „Svě-ží lučiny“, „Na-vždy sbohem buď“; a to přidané cis je ten nejjímavější, nejkonejšivější, nejvýš obolavěle smířlivý akt rozluky se světem. Je to jako nějaké přesmutně láskyplné pohlazení po vlasech, po tváři, tichý, hluboký pohled do očí, naposledy. Naše téma, onu příšerně štvanou formulaci, obdaruje

podmanivou lidskostí, pokládá ji posluchači na srdce k loučení, k rozloučení navždy, tak něžně, až mu oči přetekou. „Trýzeň –

– zapomeň!“, to znamená „Velký Bůh – byl v nás.“ „Všechno-byl jen sen.“ „V lásce-měj mě dál.“ A pak všechno tohle umlká.

Rychlé, drsné trioly spěchají k závěrečné figuře, běžné, jakou by mohla končit kdejaká jiná skladba.

Kretzschmar se poté už vůbec nevracel od pianina k řečnickému pultu. Obrácen k nám seděl stále na otočné židličce, nejinak než my nakloněn dopředu, ruce mezi koleny, a takto ukončil pár slovy přednášku o tom, proč Beethoven u opusu l1l nenapsal třetí větu. Stačí úplně, řekl, že jsme si skladbu poslechli, a jsme schopni zodpovědět si tu otázku sami. Třetí věta? Nový začátek

– po takovém rozloučení? Nový příchod – po takovém odchodu? Nemožné! Už je to tak, že sonáta ve druhé větě, v té enormní větě, dospěla ke konci, ke konci na neshledanou, nikdy víc.

A jestliže říká „sonáta“, nemá tím na mysli pouze tuto, sonátu c moll, nýbrž myslí tím sonátu vůbec, jako žánr, jako tradovaný umělecký tvar: i ona tu dospěla svého konce, byla dovedena ke konci, naplnil se její osud, dosáhla svého cíle, a za něj už cesta nevede, sonáta se tu ruší, mizí, loučí se – ono mávání na rozloučenou motivu d-g-g, melodicky zkonejšeného dodatečným cis, to je loučení i v tomto smyslu, loučení veliké jako ona skladba, loučení se sonátou.

A s tím Kretzschmar odešel, doprovázen nehlasitým, leč vytrvalým potleskem, a šli jsme i my, nemálo zamyšleni, obtíženi novými zážitky. Většina z nás, jak už to tak bývá, ještě celá zmámená pobrukovala si při oblékání kabátů a nasazování klobouků i při odchodu z onoho domu vše, co se nám toho večera tak vrylo do paměti, tématický motiv druhé věty, v jeho původní podobě i v oné loučivé, a dost dlouho ještě bylo i z uliček hodně vzdálených, do nichž se rozcházeli posluchači, z nočně tichých maloměstských uliček, kde všechno se tak rozléhá, ozvěnou slyšet ono „Sbo-hem bud“, „Na-vždy sbohem bud“, „Velký Bůh-byl v nás.“

Neslyšeli jsme tehdy koktala promlouvat o Beethovenovi naposledy. Záhy o něm přednášel znovu, tentokrát na téma

„Beethoven a fuga“. I na tento námět se přesně pamatuji, vidím jej dosud před sebou jako oznámení a chápu, že tak jako všechno ostatní, co přišlo potom, věru nebyl z těch, co by v sále „Obecně prospěšné“ zrovna způsobil životu nebezpečný nával. Naše skupinka však se toho večera rozhodně mnohým potěšila a mnohého nabyla. Vždycky znovu, slyšeli jsme, závistníci a protivníci odvážného novátora tvrdili, že Beethoven neumí psát fugy. „To prostě nedovede,“ říkali a asi věděli, co tím vyslovují, poněvadž tato úctyhodná umělecká forma požívala tehdy ještě značné vážnosti a nenašel milosti před hudebním soudním dvorem ani nevyhověl mocipánům zadávajícím zakázky a velkým potentátům té doby žádný skladatel, který perfektně neobstál také ve fuze.

Tak třeba takový kníže Esterházy si nade vše oblíbil právě toto mistrovské umění, jenomže ve mši C dur, kterou pro něj napsal

Beethoven, nedospěl compositeur dál než k neúspěšným náběhům k fuze, a to už ryze společensky byla nezdvořilost, umělecky pak neodpustitelný nedostatek; a oratorium „Kristus na hoře

Olivetské“ vůbec postrádá cokoli, co by se fuze podobalo, i když ta by i tady byla nejvýš na místě. Pokus tak slabý jako fuga ve třetím kvartetu z opusu 59 nebyl s to vyvrátit tvrzení, že ten veliký muž je špatný kontrapunktik – mínění, v němž hudebníky v té době udávající tón fugovaná místa ve smutečním pochodu v Eroice i v allegrettu symfonie A dur jenom ještě utvrzovala. Nu a co závěrečná věta violoncellové sonáty D dur, opus 102, nadepsaná „allegro fugato“! Zvedl se veliký pokřik a mávání pěstmi, vyprávěl nám Kretzschmar. Celé dílo vyplísnili tehdy jako nejasné tak, až se téměř nedá poslouchat, a nejméně po dvacet taktů, tak se pravilo, vládne v něm chaos tak skandální – hlavně díky křiklavým modulacím –, že nyní už se akta o neschopnosti toho člověka stran přísného stylu mohou klidně uzavřít.

Přeruším nyní své referování, jen abych upozornil na to, že přednášející tu mluvil o věcech, záležitostech a vztazích v umění, které se nám ještě vůbec nepřiblížily ani na dohled a jenom díky jeho nepřestajně ohroženému mluvení vynořovaly se kdesi až na obzoru dosud jen jako stíny; že jsme jej nebyli s to kontrolovat, snad jenom když svoje vývody dokládal na pianině, a že jsme všemu naslouchali s temně vzrušenou obrazivostí dětí, jež pozorně poslouchají pohádky, kterým nerozumějí, jejich něžná duše však si jimi nějak zvláštně snově, podvědomě připadá obohacována a posilována. „Fuga“, „kontrapunkt“, „Eroica“, „chaos díky přepjatým modulacím“, „přísný styl“ – to všechno byla pro nás vlastně dosud jen jakási pohádková zaklínadla, ale poslouchali jsme je tak rádi a s očima tak rozšířenýma, jak poslouchají děti všechno, co nechápou, co je jim vlastně ještě zcela nedostupné –

a s potěšením daleko větším, než jaké jim skýtá vše, co je jim blízké, co odpovídá a je přiměřené jejich věku. Řekl by někdo, že toto je nejintenzívnější, nejvelkolepější, možná nejpůsobivější způsob učení – učení anticipující, učení, které se přenáší přes širé dálavy nevědomosti?

Jako pedagog bych se něčeho takového asi neměl zastávat, jenomže já vím, že mladým lidem se takové učení nad jiné zamlouvá, a domnívám se, že úsek, který se přeskočí, se časem sám od sebe rovněž zaplní.

Tak tedy Beethoven, slyšeli jsme, slynul pověstí, že neumí napsat fugu, a nyní bylo otázkou, nakolik je tak zlovolná pomluva ve shodě s pravdou. Skladatel zjevně usiloval o to, aby ji vyvrátil.

Později vložil několikrát do svých skladeb pro klavír fugy, a to tříhlasé: do sonáty pro kladívkový klavír, jakož i do té, která vychází z As dur. Jednou do notového zápisu připojil: „S jistými volnostmi“, čímž naznačoval, že mu jsou dobře známa pravidla, vůči nimž se prohřešil. Proč jich nedbal, zda z nějaké snahy po absolutnu, nebo proto, že se s nimi nedokázal vyrovnat, je dotud sporné. Potom ovšem, potom přišla velká fugová předehra opus 124, pak přišly majestátní fugy v Gloria a v Credo Missy solemnis:

konečně tedy tu byl důkaz, že i ze zápasu s tímto andělem veliký bojovník vyšel jako vítěz, i když zpočátku možná trochu kulhaje.

Kretzschmar nám vyprávěl děsivou historku, a díky jí jsme si o posvátné obtížnosti onoho zápasu a o osobě pronásledovaného tvůrce učinili obraz tak podmanivý, že nám už nevymizel z paměti.

Bylo to uprostřed léta roku 1819, v době, kdy Beethoven pracoval v Hafnerově domě v Modlingu na Misse solemnis a zoufal si nad tím, že každá věta mu vychází o hodně delší, než bylo lze předvídat, takže termín dokončení, který byl stanoven na onen den v březnu příštího roku, kdy se měla konat instalace arcivévody

Rudolfa jako olomouckého arcibiskupa, určitě nebude moci dodržet – a právě tehdy jej jednoho odpoledne navštívili dva přátelé a zasvěcenci; už když vešli do domu, dověděli se něco, čeho se zhrozili. Že toho rána obě mistrovy služky vzaly nohy na rameny a utekly, protože předchozí noci kolem jedné se odehrál strašlivý výstup, který celý dům vyburcoval ze spánku. Pán se celý večer až dlouho do noci mořil s Credem, s Credem s fugou, a nehodlal vzít na vědomí večeři stojící na kamnech; služebné u nich stále marně čekaly, nakonec přemoženy přírodou usnuly.

Když pak mistr mezi dvanáctou a jednou žádal jídlo, seznal, že

služky spí, pokrmy pak že jsou na troud zuhelnatělé, a propukl ve strašlivou zlost, jež nebrala vůbec na vědomí ani dům, ani noc, tím spíše že ani neslyšel svůj řev. „To nemůžete být se mnou vzhůru ani hodinu?“ hřměl stále znovu. Jenomže těch hodin bylo pět, šest, a dotčené služky za ranního rozbřesku mu ukázaly paty a ponechaly pána tak neotesaného jeho osudu, takže neměl toho dne ani oběd, a od minulého poledne vlastně vůbec nevzal do úst.

Namísto toho pracoval ve své jizbě na Credu, na Credu s fugou –

jeho učedníci slyšeli, vzdor zamčeným dveřím, jak pracuje. Hlušec si tam své Credo zpíval, vyl, vydupával – ty zvuky byly tak děsivě dojímavé, až jim krev stydla v žilách. A zrovna když už se plni ostychu chystali vzdálit, najednou se rozletěly dveře a jimi orámován stál tam Beethoven – ale jak vypadal! Příšerně!

V oděvu naprosto zbědovaném, tvář tak rozrušenou, až naháněla strach, číhavé oči naplněny zmatenou nepřítomností, zíral na ně a zíral a vypadal, jako kdyby se vracel z nějakého zápasu na život a na smrt se všemi nepřátelskými duchy kontrapunktu. Cosi nesouvisle zablábolil, a pak propukl v naríkavé spílání o tom, že tohle je tedy pěkná domácnost, že všichni utekli, že ho tu nechávají o hladu. Přátelé se jej snažili uchlácholit, jeden mu pomohl s toaletou, druhý odběhl do hostince, aby připravili nějaké posilující jídlo… Mše byla hotova teprve tři roky nato.

Neznali jsme ji, teprve ted jsme o ní slyšeli. Ale kdo by popíral, že vzdělat se může člověk i tím, když i jen slyší o čemsi neznámém a velikém! Záleží ovšem velice na tom, jak se o onom neznámém velikém mluví. Když jsme se rozcházeli domů z přednášky Wendella Kretzschmara, měli jsme pocit, že jsme Missu solemnis slyšeli, a k této iluzi nemálo přispěla představa nevyspalého a vyhladovělého mistra tam v těch otevřených dveřích, představa, již nám Kretzschmar vštípil.

Tak to tedy byla jeho přednáška na téma „Beethoven a fuga“, a věru, po cestě domů jsme měli o čem hovořit – a také společně mlčet a tiše, neurčitě přemítat o všem tom novém, dalekém, velkém, o tom, co nám proniklo do duší místy jako čile plynoucí, místy jako strašlivě se vzpírající proslov. Říkám: nám do duší, ale mám tu samozřejmě na mysli pouze duši Adriánovu. 0 čem já slyšel, co já do sebe načerpal, je naprosto irelevantní. Na Adriana, jak vyšlo najevo, už když jsme šli domů a druhého dne pak na školním dvoře, hlavně zapůsobilo Kretzschmarovo rozlišování mezi kultovními a kulturními epochami a jeho slova o tom, že

posvětštění umění, jeho odtržení od bohoslužby, je pouze povrchní a epizodické povahy. Sextána Adriana hluboce zaujala myšlenka, kterou přednášející ani vůbec nevyslovil, kterou v něm však podnítil, že totiž vytržení umění z liturgického celku, jeho osvobození a povýšení na cosi osaměle osobního a kulturně samoúčelného je současně obtížilo břemenem jakési k ničemu se nevztahující obřadnosti, jakési absolutní vážnosti, jakýmsi patosem utrpení, jenž se zviditelnil v onom hrůzu budícím obraze

Beethovena v zejících dveřích, jenž však nemusí být umění stálým údělem, jeho nepomíjivým duchovním ustrojením. Jen slyšme, co ten mladík povídá! Dosud téměř bez praktické, reálné zkušenosti na poli umění, jak nějaký věkovitý mudřec si tu jalově fantazíruje o tom, že nejspíš se umění v budoucnu od své dnešní role vrátí k úloze skromnější, šťastnější, ke službě v nějakém vyšším společenství, kterým arci nemusí, tak jako kdysi, být zrovna církev! Co to má být za společenství, to říci nedokázal. Ale že idea kultury je jevem historicky pomíjivým, že se může rozplynout opět v ideji jiné, že jí budoucnost nemusí nezbytně patřit, tuto myšlenku si nepopiratelně vydestiloval z Kretzschmarovy přednášky.

„Jenže alternativou kultury,“ namítl jsem mu, „je barbarství.“

„Promiň,“ řekl. „Barbarství je přece protikladem kultury jenom v myšlenkovém řádu, který nám kulturu poskytuje. Vně tohoto řádu může být jejím protikladem něco jiného, nebo tu vůbec žádný protiklad být nemusí.“

Jindy prohlašoval:

„Podle mého, když se mluví o kulturním údobí, myslí se tím trochu až příliš jen kultura v době naší, nezdá se ti? Rád bych věděl, jestli epochy, které přece také měly svou kulturu, vůbec znaly tenhleten výraz, jestli jej užívaly, jestli jej vůbec kdy vyslovovaly. Podle mého prvním kritériem vnitřního stavu, kterému dáváme jméno kultura, je naivita, samozřejmost, fakt, že si ho člověk neuvědomuje. Co postrádáme, je právě tohle, naivita, a tenhle nedostatek, pokud se tomu dá tak říkat, nás chrání před leckterým blýskavým barbarstvím, které se velmi dobře snášelo s kulturou, dokonce s kulturou hodně vysokou. Chci říci, že naše etapa je etapou jisté umravnělosti – situace beze vší pochyby velice chvályhodná, jenomže stejně tak beze vší pochyby je i to, že bychom museli zase pořádně zbarbarštět, abychom poté byli znovu schopni kultury. Technika a přepych – na tohle se

myslí, když se mluví o kultuře, jenomže to kultura není. Máš něco proti tomu, že já v homofonní a melodické struktuře naší hudby vidím etapu jisté hudební umravnělosti – na rozdíl od dávné kultury, kontrapunkticky polyfonní?“

V těchhle výrocích, kterými mě škádlil a iritoval, bylo leccos pouze reprodukováno odjinud. Ale on si dovedl přisvojit cokoliv, co někde pochytil, a recitovat to tak osobitě, že v tom jeho papouškování nebylo zhola nic dětsky nesamostatného,– natož směšného. Hodně komentoval – nebo komentovali jsme oba ve vzrušené diskusi – i jednu Kretzschmarovu přednášku, která se jmenovala „Hudba a zrak“ – rovněž produkci, která by si byla zasloužila větší návštěvu. Jak už název praví, hovořil tu náš řečník o umění, jež oslovuje smysl optický, nebo oslovuje také jej, což, jak dovozoval, činí již tím, že je zapisováno: notací tedy, tónovým písmem, jež od časů starých neum, oněch záznamů z čar a bodů, jež přibližně naznačovaly pohyb zvuku, se pěstuje stále a s větší a větší pečlivostí. A jeho důkazy byly nejvýš zábavné – a i lichotivé, neboť jsme si najednou připadali, jako bychom se v důvěrném nám světě učednického packalství ocitli i na poli hudebním –; že nejedná průpovídka hudebnického žargonu není odvozena z akustiky, nýbrž z oblasti vizuální, z představy notové; že se mluví v italštině o occhiali, brýlových basech, poněvadž rozložené basové akordy u bubnů se značí půlovými notami, jejichž nožky spojené vždy do dvojic praporcem vypadají jako brýle; nebo že se některým nepříliš duchaplným tónovým sledům ve stejných intervalech (příklady nám napsal na tabuli)

říká „příštipky“. Mluvil o tom, že už jen optická podoba zaznamenané hudby leccos prozrazuje, a ujišťoval nás, že člověku věci znalému stačí jediný pohled na písemnou podobu skladby, aby nabyl neklamného dojmu o jejím duchu a hodnotě. Tak prý se mu přihodilo, že k němu zavítal jeden kolega, a když vešel do pokoje, kde měl Kretzschmar na stolku zrovna rozevřenu jakousi diletantskou slátaninu, již mu kdosi předložil, vyhrkl ještě ve dveřích: „Proboha svatého, co to tam máš za hnůj?“ –• Na druhé straně nám vylíčil, jak výsostný požitek skýtá cvičenému oku už pouhá vizuální podoba takové Mozartovy partitury, zřejmostí rozvržení, půvabným rozestřením nástrojových skupin, duchaplnými proměnami vedení melodické linky. I člověk hluchý jak poleno, vyhrkl, zcela neznalý jakéhokoliv zvuku, musel by se radovat nad těmi spanilými obrazci. „To hear with eyes belongs

to love’s fine wit,“ citoval z jednoho Shakespearova sonetu a tvrdil, že skladatelé ve všech dobách do svých zápisů nenápadně uložili leccos, co platilo spíše bystrému oku než uchu. Jestliže nizozemští mistři polyfonního stylu u svých mistrovských výtvorů, kde se neskonale umně proplétají hlasy, budovali kontrapunktický vztah tak, že třeba jeden hlas je roven druhému, pokud se čte pozpátku, pak to se skutečným zvukem smysly vnímaným nemá příliš společného, prý by se vsadil, že jen málokdo vnímal takovou hříčku sluchem, že daleko spíše byla určena odbornickému oku.

Tak Orlando Lasso ve „Svatbě v káni Galilejské“ pro šest džbánů na vodu použil šest hlasů, a také je bylo možno lépe spočítat zrakem než sluchem, a v „Janových pašijích“ Joachima von Burcka má „ze služebníků jeden“, který Ježíšovi uštědřil políček, pouze jedinou notu, na „dvě“ ve frázi hned nato, ve „a s ním dvé dalších“, pak noty dvě.

Uvedl ještě několik takových pythagorovských žertů, zamýšlených spíše pro oko než pro ucho, ucho takříkajíc obmyslně obcházejících, žertů, v jakých si hudba vždy libovala, a vytasil se s tím, že on je, po dlouhých a důkladných rozborech, připisuje na vrub jisté vrozené nesmyslovosti, ano protismyslovosti tohoto umění, jakémusi tajnému sklonu k askezi. Skutečně je hudba nejduchovnější ze všech umění, což se ukazuje už jen v tom, že tvar a obsah se v ní navzájem proplétají tak jako v žádném jiném umění a jsou tu naveskrz jedno a totéž. Říká se, že „hudba se obrací k uchu“; jenomže to činí pouze podmíněně, totiž pouze potud, že sluch, tak jako i ostatní smysly, je zástupný prostředník a příjemce duchovna. Možná, řekl Kretzschmar, je nejvroucnější touhou hudby, aby ji vlastně nikdo neslyšel ani neviděl, ba ani necítil, nýbrž, kdyby to bylo možné, aby ji vnímal a nazíral vně všech smyslů a dokonce i mysli, jen ryze duchovně. Protože je arci svázána jen se světem smyslů, musí přece jen usilovat o co nejvýraznější, ba až omamnou názornost; Kundry, jež nechce to, co činí, a vláčné paže slasti ovíjí kol šíje ošáleného. Nejmocnějšího smyslového naplnění že dospívá jako instrumentální hudba orchestrální, tam že jako by skrze sluch zachvacovala všechny smysly a požitkové sféře zvuku dávala v jakési optické orgii splynout se sférou barev a vůní. Především tady je kajícnicí v rouše čarodějčině. Existuje však nástroj, to jest: prostředek, jímž se hudba uvádí v život, dovádí tedy k lidskému uchu, leč způsobem zpola bezesmyslovým, téměř abstraktním, a tedy její duchovní povaze zvláštně přiměřeným, a tím prostředkem je klavír, nástroj, jenž jím ve smyslu všech dalších vlastně ani není, jelikož postrádá jakoukoliv specializovanost. Může se s ním sice zacházet sólisticky, může být prostředkem k uplatnění virtuozity, avšak to je jakási výjimka, a pojímá-li se to zcela přesně, i jeho zneužití. Klavír je de facto přímý a suverénní reprezentant hudby jako takové, její duchovnosti, a proto je nutno naučit se naň hrát.

Jenomže vyučování hře na klavír by nemělo být, nebo hlavně a především, natož výhradně, vyučováním jakési speciální dovednosti, nýbrž vyučováním – „Hudbě!“ vyhrkl hlas z onoho titěrného hloučku posluchačů, neboť řečník se s tímhle posledním a předtím už tolikrát upotřebeným slovem ne a ne vypořádat, bublavě uvázl na úvodní hlásce.

„Ovšem!“ pravil vysvobozen, vypil doušek vody a odešel. –

Ted však nechť se mi promine, jestliže mu dám vystoupit ještě jednou. Je pro mne totiž důležitý ještě jeden, čtvrtý referát, jejž nám Wendell Kretzschmar nabídl, a věru bych byl spíše pominul některý z dřívějších než tento, protože ten, abych ani tady nemluvil o sobě, zapůsobil na Adriana tak hluboce jako žádný jiný.

Úplně přesně se už na název referátu upamatovat nedokáži.

Jmenoval se „Elementárno v hudbě“ nebo „Hudba a elementárno“ nebo „Hudební elementy“ nebo ještě nějak jinak. Rozhodně v něm hrála rozhodující úlohu myšlenka elementárnosti, primitivnosti, prapočátečnosti, jakož i idea, že mezi všemi uměními právě hudba, ať už se v průběhu staletí vyvinula v jakkoliv podivuhodný, nejvýš složitý i jemný výtvor, v kreaci přímo historickou, přece jen nikdy od sebe neodvrhla upřímný sklon pietně vzpomínat svých nejprvotnějších počátků a v obřadném zaříkávání je opět přivolávat, zkrátka celebrovat své základní elementy.

Hudba tím oslavuje, říkal Kretzschmar, svou vesmírnou alegoričnost; ony její základní elementy jsou totiž jaksi i prvními a praprostými stavebními kameny světa, což je paralelismus, jehož se v době zcela nedávno minulé chytře chopil jeden filozofující umělec – to mluvil zas o Wagnerovi •-; svůj kosmogonický mýtus o „Nibelungově prstenu“ vytvořil tak, aby se ony základní elementy hudby kryly se základními elementy světa. U něho je počátek všech věcí obdařen svou hudbou: je to hudba počátku a také počátek hudby, onen trojzvuk Es dur valících se rýnských hlubin, oněch sedm primitivních akordů, z nichž jako z nějakých kyklópských kvádrů prvotního kamene staví se hrad bohů. Duchaplně, ve velkém stylu podal mýtus hudby zároveň s mýtem světa, tím že hudbu upoutal k věcem a těm dal vyslovit se v hudbě, vytvořil celý aparát smyslové simultánnosti – nejvýš velkorysý a plný významů, i když koneckonců asi poněkud příliš důvtipný ve srovnání s tím, jak se elementárno vyjevuje v umění ryzích hudebníků, Beethovena a Bacha, kupříkladu v preludiu violoncellové suity posledně jmenovaného – rovněž skladbě v Es dur vystavěné z primitivních trojzvuků. – A vzpomněl Antona

Brucknéra, který se velmi rád osvěžoval tím, Že na varhanách nebo na klavíru prostě k sobě jeden vedle druhého řadil trojzvuky.

„Existuje něco vroucnějšího, nádhernějšího,“ hlaholil prý, „než takový sled pouhých trojzvuků? Není to jak nějaká očistná duševní lázeň?“ – I tento výrok, prohlašoval Kretzschmar, je nikoli zanedbatelným dokladem, že hudba tíhne k tomu, ponořit se zpět do elementárnosti a kochat se vlastními prapočátky.

Ano, zvolal přednášející, je přímo v podstatě tohoto podivuhodného umění, že je kdykoliv s to začít naprosto znovu, z ničeho, opět nevědět nic z toho, co poznalo za dlouhou svou kulturní historii, čeho za staletí nabylo, že je s to znovu sebe objevovat a zase vytvářet. Při tom projde týmiž primitivními stádii jako ve svých historických počátcích a dokáže po krátkém úseku, stranou hlavního horského masivu svého vývoje, o samotě, aniž mu svět bude naslouchat, dosáhnout zázračných výšin nejvzácnější krásy.

A pak nám vyprávěl příběh, který svou pitvornou významuplností nad jiné vhodně zapadal do rámce jeho úvah.

Přibližně v polovině osmnáctého století žila a vzkvétala ve své pensylvánské vlasti německá kolonie pobožných sektářů, novokřtěnců podle ritu, jejž vyznávali. Jejich čelní, duchovně nejváženější členové žili v celibátu a podle toho se jim uctivě říkalo

„Osamělí bratři a sestry“. Většina však dokázala uvést v soulad stav manželský a až vzorově ryzí, zbožný, co do pracovitosti přísně pravidelný a co do požívání pokrmů střídmě zdravý život, veskrze odříkavý a ukázněný. Sídlili ve dvou osadách: jedna se jmenovala Ephrata a byla v hrabství lancasterském, druhá, pojmenovaná Snowhill, v hrabství franklinském; a všichni uctivě vzhlíželi ke svému vůdci, pastýři a duchovnímu otci, k zakladateli sekty, muži jménem Beissel, v jehož povaze se spájela vroucí oddanost Bohu s vlastnostmi případnými pro duchovního vůdce a vládce nad lidmi, blouznivá religiozita s energií drženou na krátké uzdě.

Johann Conrad Beissel se narodil velmi chudým rodičům v Eberbachu ve Falcku a záhy osiřel. Vyučil se řemeslu pekařskému a jako potulný tovaryš navázal styky s pietisty a s přívrženci baptistického bratrstva; ti v něm probudili sklony dosud dřímající, tíhnutí ke kromobyčejné oddanosti pravdě a k svobodné víře v Boha. Tak se octl nebezpečně blízko sféře, jež v zemi, kde žil, platila za kacířskou; i rozhodl se ve třiceti letech uniknout nesnášenlivosti Starého světa a vystěhoval se do Ameriky, kde, zprvu nějaký čas na různých místech, v Germantownu a v Conestoze, provozoval tkalcovské řemeslo. Poté však jej poznovu posedlo nábožné zanícení, uposlechl niterného hlasu, aby jako poustevník někde v divočině vedl zcela osamělý, skromný a toliko k Bohu obrácený život. Avšak jak už to bývá, že právě útěkem před lidmi se takový uprchlík o to víc k lidem upoutá, záhy seznal, že se kolem něho shromáždil houf obdivných přívrženců a napodobitelů jeho izolace, a namísto aby žil zbaven světa, nenápadně, leč záhy se stal hlavou obce, jež se čile vyvinula v samostatnou sektu,

„Novokřtěnce sedmého dne“, a nad níž panoval zcela neúprosně, ačkoliv podle vlastního mínění o nějaké vůdcovství nikdy neusiloval a byl k němu povolán proti své vůli a záměrům.

Beisselovi se nikdy nedostalo vzdělání, jež by stálo za zmínku, leč ten probudilý muž si co samouk osvojil čtení i psaní, a poněvadž mysl mu zrovna přetékala mystickými pocity a myšlenkami, stalo se, že svůj úřad hlavy obce vykonával hlavně jako spisovatel a básník a sytil duše svých oveček: z jeho pera se vylévala řeka didaktické prózy a duchovní literatury ku povznesení ducha bratří a sester ve chvílích klidu a k obohacení jejich služby Bohu.

Jeho styl byl přepjatý a kryptický, obtížený metaforami, temnými narážkami na rozmanitá místa v Písmu svatém a jakýmsi erotickým symbolismem. Zpočátku to byl traktát o sabatu, „Mystyrion anomalis“ a sbírka 99 „Mystických a hrubě tajných průpovědí“.

Vzápětí přišla řada hymnů, které se zpívaly na známé evropské chorálové melodie a vyšly tiskem pod názvy jako „Nápěvové

Boží lásky a velebení“, „Místo, kdež Jákob rytířské klání vedl“

a „Siónský kadidelní vrch“. Byly to drobnější sbírky, které o několik let později, v rozšířeném a vylepšeném provedení, byly shromážděny do podoby oficiálního zpěvníku Novokřtěnců sedmého dne v Ephratě pod sladce tklivým názvem „Zpěvové samotné a opuštěné hrdličky, to jest církve křesťanské“. Toto standardní dílo se tisklo znovu a znovu, obohacovalo se o výtvory členů sekty stržených Beisselovým příkladem, členů svobodných i ženatých a vdaných, mužů a ještě více žen, měnilo i název, také se jmenovalo třeba „Zázračné hrátky v ráji“. Nakonec zahrnovalo neméně než sedm set sedmdesát hymnů, mezi nimi některé o notném počtu slok.

Písně byly určeny ke zpěvu, nedostávalo se jim však not. Byly to nové texty na staré melodie, a takto je obec používala po léta.

Tu na Johanna Conrada Beissela přišlo nové vnuknutí a navštívení. Duch jej přiměl, aby krom úlohy básnické a prorocké bez váhání se podjal ještě i role skladatelské.

Odnedávna byl v Ephratě mladý adept hudebního umění, jmenoval se Ludwig, a vyučoval zpěvu; a Beisselovi se zalíbilo být při jeho hudebním vyučování přítomen jako posluchač. Zřejmě při tom učinil objev, že k tomu, aby říše duchovna doznala naplnění a posílení, skýtá hudba možnosti, o jakých se mladému panu

Ludwigovi téměř ani nezdá. Zvláštní ten člověk učinil rychlé rozhodnutí. Ačkoliv nebyl už nejmladší, hodně jíž překročil padesátku, odhodlal se vypracovat vlastní hudební teorii, jež by se hodila jeho specifickým záměrům, učitele zpěvu odsunul do pozadí a sám vzal celou věc pevně do rukou – s výsledkem takovým, že zakrátko učinil hudbu nejdůležitějším prvkem náboženského života celé osady.

Většina chorálových melodií, jež přišly z Evropy, připadala mu upřílišněně chtěná, nadmíru spletitá a umělá, a tedy málo případná pro jeho ovečky. Chtěl všechno vytvořit znovu a lépe, uvést ve skutek hudbu, jaká bude více odpovídat prostotě jejich duší a jíž díky budou s to při jejím provozování dospět vlastní, střízlivé dokonalosti. S odvážnou rozhodností hbitě vypracoval smysluplnou a užitečnou nauku o melodii. Vydal výnos, že v každé stupnici budou „páni“ a „sluhové“. Rozhodl, že za melodické jádro každé dané stupnice se bude považovat trojzvuk, a tóny příslušející takovému akordu prohlásil „mistry“, ostatní tóny škály pak „služebníky“. Slabiky textu, na nichž byl přízvuk, měl představovat vždy mistr, nepřízvučné služebník.

Pokud se týkalo harmonie, odhodlal se k postupu sumarizujícímu. Vytvořil pro všechny možné tóniny akordické tabulky, za jejichž pomoci mohl kdokoliv, kdo si vymyslil nějaký nápěv, napsat jej zcela pohodlně ve čtyřech nebo i v pěti hlasech; tím vyvolal v obci vpravdě příval skladatelské zběsilosti. Brzy již nebylo baptisty Sedmého dne, ať mužského nebo ženského, který by vzhledem k takové náhlé snadnosti nenapodoboval mistra

Beissela a nekomponoval.

Zdatnému tomu muži ještě zbývalo podrobit očistě jednu část teorie, totiž rytmus. I toho se zhostil, s nepopiratelným úspěchem.

Pečlivě se při skládání řídil kadencí slov, tak že přízvučnou slabiku opatřil vždy delší notou, nepřízvučnou pak notou kratší.

Vytvořit nějaký pevný vztah mezi notovými hodnotami, něco takového mu nepřišlo na mysl, a právě tím zachoval svému metru značnou pružnost. Že vlastně veškerá hudba jeho doby se psala v opakovaných ča.sových úsecích stejné délky, to jest v taktech, buď nevěděl, nebo se o to nestaral. Jenže ona nevědomost nebo bezohlednost mu přišla vhod jako nic jiného, neboť díky právě kolísavému rytmu byly některé jeho skladby, zejména ty na základě prózy, kromobyčejně efektní.

Tento člověk obdělával hudební líchu, kdyžtě na ni jednou vešel, s touž tvrdošíjností, s jakou se upřel vždy na kterýkoliv ze svých cílů. Své myšlenky ke zmíněné teorii shromáždil a vtělil je do knihy o „hrdličce“ jako předmluvu. Pracoval nepřestajně, veškeré poetické výtvory „Kadidelního vrchu“ opatřil tóny, některé z nich dvakrát i třikrát, a zhudebnil všechny hymny, které sám kdy napsal, a k tomu množství těch, jež pocházely od jeho žáků a žákyň. Nedosti na tom, on napsal i celou řadu dosti obsáhlých sborů, jejichž texty převzal přímo z bible. Zdálo se, že se chystá proměnit v hudbu podle vlastního receptu celé Písmo svaté; bylť mužem veskrze schopným pojmout takový nápad.

Jestliže k ničemu podobnému nedošlo, pak pouze proto, že valnou většinu svého času musel věnovat provádění toho, co vytvořil, kultuře přednesu, vyučování zpěvu – a i tady dosáhl výsledků naprosto neobyčejných.

Hudba z Ephraty, říkal nám Kretzschmar, byla příliš neobvyklá, příliš zvláštní a svérázná, aby ji okolní svět mohl převzít, a proto prakticky upadla v zapomenutí, poté co sekta, německých baptistů Sedmého dne přestala vzkvétat. Avšak jistá poněkud již pohádková připomínka se vzdor oněm staletím přece jen uchovala, a dá se přibližně postihnout, jak velice svérázné a jímavé povahy asi byla. Tóny linoucí se z kůru imitovaly jemnou nástrojovou hudbu a vyvolávaly v posluchači dojem nebeské laskavosti a zbožnosti. Všechno se zpívalo falzetem, a zpěváci téměř ani neotvírali ústa, ani nepohybovali rty, což mělo podivuhodný akustický účin. Zvuk byl totiž takto vrhán k nevysokému stropu modlitebny, a zdálo se, jako by tóny, nepodobny čemukoliv, čemu lidé byli uvyklí, nepodobny rozhodně žádnému známému církevnímu zpěvu, sestupovaly odtamtud dolů a vznášely se jak andělé nad hlavami shromážděných.

Otec, rozkládal Kretzschmar, prý jako mladík ještě slýchal ty zvuky a vyprávíval o tom rodině, už jako stařec; a vždy se mu při tom zarosily oči. Trávil prý tehdy léto poblíž Snowhillu a jednou v pátek večer, když začínal sabat, na koni odjel do osady k modlitebně, aby byl zpovzdálí účasten pobožnosti těch počestných lidí.

A že pak přijíždíval vždy znovu, každý pátek, když se slunce už sklánělo k obzoru, poháněn jakousi neodolatelnou touhou, osedlal koně a cválal ty tři míle, aby mohl opět všechno to slyšet.

Bylo to cosi naprosto nepopsatelného, nedalo se to byť jen přirovnat k čemukoliv na tomto světě. Sedával přece, taková prý byla vlastní slova starého Kretzschmara, v anglických, francouzských i italských operních divadlech; to ovšem byla hudba pro ucho, Beissellova však, zvuky pronikajícími na dno duše, nic více a nic méně než tušení nebes.

„Veliké je umění,“ tak skončil referující, „jestliže téměř stranou své doby a přitom uvnitř ní si klestíc vlastní velkolepou cestu dokáže vytvořit svou drobnou historii na tomto poli a dovést člověka po zasutých postranních pěšinkách k tak podivuhodným blaženstvím!“ –

Vím, jako kdyby to bylo včera, jak jsme s Adriánem kráčeli po přednášce domů. I když jsme toho tehdy spolu namluvili mnoho, dlouho jsme se nemohli rozloučit, a když jsme došli až k strýcově domu, kam jsem jej doprovázel, dělal on mi opět průvodce až k lékárně, načež jsem znovu šel s ním do Farské ulice. To jsme ostatně dělávali často. Oba jsme si tropili švandu z pana Beissela, z toho diktátora někde v Zapadákově, i z té jeho směšné činorodosti, a došli jsme souhlasného mínění, že jeho hudební reforma silně připomíná jedno místo v Terentiovi, kde se praví: „S rozumem vésti si pošetile.“ Jenže Adriánova odezva na onen kuriózní fenomén se od mé lišila přece jenom tak příznačně, že mě brzo upoutávala víc než samotná záležitost s Beisselem. Na rozdíl ode mne záleželo mu totiž na tom, aby mu v posměšku vždy zbylo něco prostoru i pro uznání – na zásadě, ne-li přímo výsadě, že si člověk může uchovat jistý odstup, jenž v sobě kromě dobíravého vtipu, krom smíchu zahrnuje i možnost vlídné velkorysosti, podmíněného souhlasu, částečného obdivu. Zcela všeobecně vzato mi takové artikulování práva na ironickou distanci, na objektivitu, jaké dojista nejde ani tak o úctu k věci samé, jako spíš o úctu k svobodě vlastní osoby, připadalo vždy jako symptom kromobyčejné domýšlivosti. U člověka tak mladého, jakým byl tehdy Adrian, má v sobě podobný postoj, to mi asi každý přizná, cosi znepokojujícího a opovážlivého, a nehodil se na nic tak dobře jako na to, přivodit mi obavy o jeho duševní zdraví. Samozřejmě zas na druhé straně je to něco, co na přítele duchovního ustrojení tak střízlivého dokáže nadmíru zapůsobit, a protože jsem měl rád

Adriana, měl jsem rád i jeho domýšlivost – možná jsem jej měl rád právě pro ni. Ano, už to tak asi je, že ta jeho světská pýcha byla hlavním motivem vyděšené lásky, již jsem k němu v srdci choval po celý život.

„Jen nech,“ řekl, jak jsme tak s rukama v kapsách plášťů chodili sem a tam mezi našimi obydlími, zimní mlhou, jež objímala plynové lucerny, „jen nech toho chlapa na pokoji, něco se mi na něm zamlouvá. Měl aspoň smysl pro řád, a i pošetilý řád je pořád lepší než vůbec žádný.“

„No snad vážně nechceš,“ opáčil jsem, „snad vážně nechceš brát v ochranu řád tak nadekretovaně absurdní, takový dětinský racionalismus, jako třeba ten výmysl s pány a sluhy. Jen si představ, jak asi zněly ty Beisselovy hymny, když v nich na každou přízvučnou slabiku připadl jeden tón trojzvuku!“

„Rozhodně ne sentimentálně,“ namítl, „ale jako přísně zákonité, a to si chválím. Útěchou ti může být, že libovolnost používání

,služebnických tónů’ nechala moře prostoru fantazii, kterou ty samozřejmě stavíš vysoko nad jakýkoliv zákon.“

Musel se zasmát slovu „služebnické tóny“, v chůzi se předklonil a smál se dolů na vlhký chodník.

„Komické je to, hodně komické,“ řekl. „Ale jedno mi přiznej:

zákon, každý zákon, působí studivě, a hudba má v sobě tolik vlastního tepla, chlévského tepla, kravského tepla, řekl bych, že jí může být k užitku jakékoliv ochlazení nějakou tou zákonitostí –

a ona taky něco takového vždycky požadovala.“

„Na tom může být něco pravdy,“ přiznal jsem. „Ale náš

Beissel pro to koneckonců nijak pádný doklad neposkytuje. Zapomínáš, že ten jeho zhola neuspořádaný a napospas citu ponechaný rytmus přinejmenším vyvažoval striktnost melodie.

A potom, vymyslel si svůj styl zpěvu – nahoru ke stropu a serafínským falzetem odtud vznášivě dolů – něco takového muselo být okouzlující a dojista to hudbě zas vracelo veškeré ,kravské teplo’, které jí předtím vzal tou svou pedantickou studeností.“

„Asketickou, řekl by Kretzschmar,“ opáčil, „asketickou studeností. V tom byl otec Beissel velmi opravdový. Hudba se vždycky už napřed duchovně kaje za svou zesmyslovělost. Staří Nizozemci jí ku poctě Boží ukládali nejzamotanější vyumělkovanosti, a podle toho, co z ní člověk může slyšet, bylo v ní všechno hodně drsné, nic smyslového, všechno vykalkulováno, vyspekulováno.

Jenomže potom nechávali tyhlety kajícnické úlohy zpívat, odevzdali je rozeznělému dechu lidského hlasu, a tenhle zvukový materiál má v sobě přece tolik chlévského tepla, že na víc ani nepřipadneš…“

„Myslíš?“

„No aby ne! Co do chlévského tepla se s ním nedá srovnávat žádný anorganický zvuk nějakého nástroje. Abstraktní, to snad je, jen lidský hlas – abstraktní člověk, chceš-li. Ale to je asi taková abstraktnost, jako je abstraktní tělo zbavené šatů – to už se člověk málem červená.“

Zaraženě jsem mlčel. Mé myšlenky mě vedly v mém, v našem životě daleko zpátky.

„Tady ji máš,“ řekl, „tu svou hudbu.“ (A já měl zlost na to, jak se vyjadřuje, protože z toho bylo patrné, jak se snaží podstrkovat mně hudbu, jako kdyby byla mou věcí víc než jeho.) „Tady ji máš celou, taková byla vždycky. Svou přísnost, nebo jak už chceš říkat moralismu její formy, musí vždy a všude nastavovat jako omluvu za to, jak omamně působí její zvuková konkrétnost.“

Na kratičkou chvilku jsem si připadal jako z nás obou starší, dospělejší.

„Takovému daru života,“ namítl jsem, „nechceme-li rovnou říci daru od Boha, jako je hudba, se nemají výsměšně dokazovat nějaké antinomie, protože ty jenom svědčí o bohatství její podstaty. Hudba se má milovat.“

„Pokládáš lásku za vůbec nejsilnější vášeň?“ zeptal se.

„Znáš nějakou silnější?“

„Znám; zájem.“

„Tím rozumíš lásku, které bylo odňato živočišné teplo?“

„Dohodněme se na téhle definici!“ zasmál se. „Dobrou noc!“

Opět jsme došli k domu Leverkuhnových, a Adrian si odemkl dveře.

IX

NEOHLÍŽÍM SE NAZPÁTEK A STŘEŽÍM SE PŘEPOČÍtávat, kolik listů papíru se navršilo od předchozí římské číslice k té, již jsem byl právě nadepsal. Stalo se neštěstí – ovšem takové, jež se naprosto nedalo čekat –, a bylo by zbytečné snášet kvůli tomu na svou hlavu sebeobviňování a rozplývat se v omluvách.

Otázku, již mi klade svědomí, zda bych byl tomu mohl zabránit prostě tak, že bych byl každé jednotlivé Kretzschmarově přednášce přidělil zvláštní kapitolu, musím zodpovědět záporně.

Každá taková částečnost nějakého díla si žádá jistý závažný obsah, určitou míru významu žádoucího pro celek, a takovou závažnost, takovou míru významnosti mají zmíněné přednášky pouze všechny dohromady (pokud jsem tu o nich referoval) – nemají ji jednotlivě.

Proč jim však přikládám takový význam? Co mě přimělo k tomu, abych je tu reprodukoval tak podrobně? Důvod pro to neuvádím tu poprvé. Spočívá V tom, že to všechno tehdy slyšel

Adrian, že to provokovalo jeho inteligenci, uhnízdilo se mu v mysli a poskytlo jeho obraznosti látku, již možno snad nazvat potravou, nebo dráždidlem, protože pro obraznost je to totéž.

Nutně tedy se i čtenář stal svědkem všeho; neboť nelze psát životopis, nelze líčit, jak povstává nějaká duchovní existence, aby i ten, pro nějž se píše, nebyl doveden zpátky na úroveň školáka, člověka, jenž je začátečníkem v životě i v umění, jenž pozorně naslouchá, učí se, jenž právě teď se rozhlíží kolem sebe, jenž právě teď se tušivě toulá kdesi před námi přede všemi. A pokud se týče zvláště hudby, je mou touhou i úsilím, aby ji čtenář zahlédal naprosto stejně; aby s ní přicházel zvolna do styku nejinak, než tomu bylo u mého zvěčnělého přítele. K tomu však se mi proslovy jeho učitele zdají prostředkem, jímž nelze opovrhovat, ba jenž je nezbytný.

Domnívám se tedy, žertovně řečeno, že by se s těmi, kdo v oné arci monstrózní kapitole o přednáškách zavinili všechny ty skoky a zvraty, mělo naložit podobně, jako nakládá Lawrence Sterne s jednou pomyslnou posluchačkou, jež se dopustí digresívní poznámky a prozradí, že tu a tam nedávala pozor, autor ji tedy pošle zpátky do jedné předchozí kapitoly, aby si doplnila mezery ve svém epickém vědění. Později, poté co se byla lépe informovala, přiřadí se ona dáma k lícené pospolitosti a všichni ji vítají veselým pozdravem.

Toto mě napadá, ježto Adrian se jako primán, v době tedy, kdy jsem již odešel na univerzitu do Giessenu, pod vlivem Wendella

Kretzschmara privátně oddával angličtině, oboru, který se přece vymyká humanistickému učivu, a s notným potěšením četl spisy

Sternovy, zejména však díla Shakespearova, jichž byl varhaník důvěrným znalcem a vášnivým ctitelem. Shakespeare a Beethoven na Kretzschmarově duchovním nebi vytvářeli dohromady dvojhvězdí, jehož záře předčila vše, a velice rád svému žáku dokládal pozoruhodné spřízněnosti a shodnosti v zásadách i metodách tvorby u obou gigantů – doklad to, jak dalece koktavcův vzdělávací vliv na přítele přesáhl působení pouhého učitele klavíru. Jako takový měl mu vštípit nejprvotnější základy, hodné tak dítěte, a bylo s tím v podivném rozporu, že jej současně a takříkajíc mimochodem uvedl v první styk s věcmi nejyětšími, otevřel mu brány do říše světové literatury, předběžnými podotknutími, jež probudily Adriánovu zvědavost, zlákal jej na nesmírné prostory ruského, anglického, francouzského románu, podnítil jej, aby se zabýval poezií Shelleyovou a Keatsovou, Holderlinovou a Novalísovou, dal mu číst Manzoniho a Goetha, Schopenhauera a Mistra Eckharta. Ve svých dopisech, jakož i ústně, když jsem o vysokoškolských prázdninách přibyl domů, zasvěcoval Adrian i mne do všech těch výdobytků, a nebudu popírat, že vzdor tomu, jak rychle a snadno všechno zvládal, což jsem dobře věděl, činil jsem si přesto tu a tam starosti, zda tyto asi přece jen předčasné výzkumy nejsou pro jeho mladou fýzis přílišnou zátěží. Beze vší pochyby znamenaly značné plus pro přípravy na závěrečné zkoušky, do nichž byl právě ponořen a o nichž arci mluvil opovržlivě. Zhusta vypadal bledý – a to nejen ve dnech, kdy jej trápila zděděná migréna a kalila mu mysl. Bylo patrné, že se mu nedostává spánku, neboť ke čtení využíval nočních hodin. Neodpustil jsem si, abych vyjádřil Kretzschmarovi své obavy a zeptal se ho, zda tak jako já se nedomnívá, že Adrian má povahu, již je třeba spíše brzdit než pohánět. Avšak hudebník, ač o tolik starší než já, projevil se zcela jako přívrženec mládeže, která netrpělivě a hladově touží po poznání a nikterak se nešetří, a vůbec jako člověk jisté idealistické tvrdosti a lhostejnosti vůči tělu a jeho „zdraví“, jež považoval za hodnotu notně šosáckou, neřkuli slabošskou.

„Ano, milý příteli,“ řekl (a vynechám veškeré zajíkání, jež ovlivňovalo jeho polemiku) „jestli jste pro zdraví – s duchem ani s uměním to nemá věru nic společného, je vůči nim dokonce v jistém kontrastu, buď jak buď jedno o druhé se nikdy moc nestaralo. Hrát si na strýčínka domácího felčara, který varuje před nějakou předčasnou četbou, kdyžtě ta pro něj byla, je a bude předčasná po celý život, na to tady nejsem. A také mi připadá, že není nic beztaktnějšího a brutálnějšího než nadanou mládež bez ustání bít po hlavě jakousi její ,nezralostí“, a do třetice všeho dobrého jí pořád strkat před oči heslo ,To ještě není nic pro tebe’. Tohle přece ať posoudí on sám! A vůbec, ať se sám stará, co v životě dokáže. Že ten se už nemůže dočkat, až vyletí z tohohle starosvětského Zapadákova, to je jen pochopitelné.“

Tak, a měl jsem to, a Kaisersaschern také. Zlobil jsem se, protože pro nějakého strýčínka domácího felčara jsem dojista nebyl ani já. Navíc jsem postřehl a dobře chápal, že Kretzschmarovi nejenže nestačí být učitelem klavíru a cvičitelem jakési speciální techniky, ale že mu i hudba vůbec, cíl takového učení, pokud se provozuje jednostranně a bez souvislosti s ostatními oblastmi tvarovými, myšlenkovými a vzdělanostními, připadá jako pouhá specializovanost scházející na nedostatek lidství.

Opravdu, podle toho, co jsem slyšel od Adriana, odbývaly se jeho hodiny klavíru v Kretzschmarově starobylém příbytku u dómu tak, že dobrou polovinu jich vždy vyplnily debaty o filozofii a o literatuře. Vzdor tomu jsem mohl, dokud jsem byl ještě na stejné škole s ním, sledovat doslova ze dne na den jeho pokroky. To, že, se na vlastní pěst důvěrně seznámil s klaviaturou a s tóninami, pochopitelně jeho první kroky urychlilo. Skály procvičoval svědomitě, ale pokud vím, neučilo se podle nějaké jedné klavírní školy, ale Kretzschmar mu dával hrát jednoduše vystavěné chorály a – jakkoli podivně se vyjímaly na klavíru – čtyřhlasé Palestrinovy žalmy, sestávající z čistých akordů a několika harmonických zvětšení a kadencí; nato, o něco později, drobná Bachova preludia a fugetty, jeho dvojhlasé invence, Mozartovu Sonátu facile, jednověté sonáty Scarlattiho. Krom toho nelitoval námahy a sám pro qěj napsal několik drobných skladbiček, pochodů a tanců, zčásti pro sólovou hru, zčásti pro čtyřruční provedení, přičemž hudební těžiště bylo ve druhém partu, první, ten pro žáka, byl hodně snadný, to aby se Adrian mohl pyšnit, že se na hře podílí dokonce jako vůdčí interpret, ačkoliv skladba jako

celek mívala vyšší technickou úroveň, než na jakou zatím svým školením stačil.

Obecně vzato podobalo se to tak trochu výchově nějakého prince, a vzpomínám si, že jsem jednou v rozhovoru s Adriánem škádlivě užil této formulace, a také si vzpomínám, že nato se zasmál oním pro něj tak charakteristickým uchechtnutím a odvrátil hlavu, jako že nic neslyšel. Nepochybně byl vděčný učiteli za styl, jímž jej vzdělával, neboť ten bral v úvahu okolnost, že žáku, který dospěl tak daleko ve všeobecném duchovním vývoji, nemají se podávat vědomosti na dětské úrovni, ačkoliv na té byl, když se začal, tak trochu pozdě, zajímat o obor hudby. Kretzschmar ničeho nenamítal, ba dokonce podporoval to, aby jinoch přímo vibrující chytrostí spěl vpřed co nejrychleji, i pokud jde o hudbu, a pouštěl se do věcí, jaké by pedantickému mentorovi musely připadat jako lotroviny. Neboť ještě ani pořádně neznal noty, a už začal psát a všelijak zkoušet na papíře akordy. Mánie, jež jej tehdy posedla, neustále si vymýšlet hudební problémy, které pak řešil jako šachové úlohy, mohla vzbuzovat starosti, neboť bylo tu nasnadě nebezpečí, že tohle vymýšlení a zdolávání pouhých technických obtížností bude pokládat už za komponování. Tak trávil celé hodiny tak, že spojoval na co nejskrovnějším prostoru akordy, jež dohromady obsahovaly všechny tóny chromatické stupnice, a to aniž se akordy chromaticky posouvaly a aniž ze spojování povstávaly nějaké příkrosti. Anebo se mu zalíbilo konstruovat velice výrazné disonance a vymýšlet pak všemožné Způsoby, jak je rozvést, ovšem takové, které, právě proto že akord obsahoval tolik protiřečících si tónů, neměly navzájem nic společného, takže výsledný trpký zvuk, jako nějaký kouzelnický znak, pak zakládal vztahy mezi navzájem nejodlehlejšími zvuky a tóninami.

Jednoho dne začátečník v nauce o jednoduché harmonii přinesl

Kretzschmarovi k jeho velikému veselí na vlastní pěst učiněný objev dvojitého kontrapunktu. Chci říci, že mu podal napsané dva simultánní hlasy, z nichž každý mohl být jak svrchním, tak spodním hlasem, a tedy byly zaměnitelné. „Až přijdeš na kloub i trojitému,“ řekl mu Kretzschmar, „tak si ho nech pro sebe.

Nechci nic vědět o tvých zbrklostech.“

Adrian si mnohé pro sebe nechal a jen málokdy, ve chvílích méně vážných, zasvětil mě do některých svých spekulací –

zvláště do svého přemítání o problému jednoty, zaměnitelnosti, totožnosti horizontály a vertikály. Záhy zvládl dovednost v mých očích neobyčejnou, vymýšlet melodické linky, jejichž tóny bylo lze stavět jeden nad druhý, zesimultánit, sdružovat do složitých harmonií – a naopak skládat mnohatónové akordy, jež se daly rozložit do melodických horizontál.

0 těchto svých kouzelnických zábavách, jimž se oddával ve chvílích volna, vyprávíval mi na školním dvoře, třeba mezi hodinou řečtiny a trigonometrie, opřen o předprseň hlazené cihlové zdi; také o přeměně intervalu na akord, jež ho zajímala jako nic jiného, tedy horizontálna ve vertikálno, postupného v současné.

Současnost, tvrdil, je přitom primární, protože sám tón, se sousedními a vzdálenějšími svrchními tóny, je akordem a škála pouze analytickým rozložením takového zvuku do horizontální řady.

„Ovšem s nejvlastnějším akordem, sestávajícím z několika tónů, je to přece jen trochu jinak. Akord si žádá pokračování, a jakmile ho vedeš dál, transponuješ do jiného, je najednou z každé jeho složky hlas. Myslím si, že by se akordické spojení tónů nikdy nemělo považovat za nic než za výsledek pohybu hlasů a že by se v tónu tvořícím akord měl ctít hlas – akord by se však ctít neměl, tím by se mělo opovrhovat jako něčím subjektivně svévolným, pokud se nemůže vykázat vedením hlasů, to jest polyfoničností.

Akord není žádným harmonickým požitkářstvím, nýbrž je polyfonií v sobě, a tóny, které ho tvoří, jsou hlasy. Tvrdím ale: jsou jimi o to víc, a polyfonní charakter toho kterého akordu je o to jednoznačnější, o co je takový akord disonantnější. Disonance je jakýmsi měřítkem stupně jeho polyfonní důstojnosti. Čím silněji akord disonuje, čím více obsahuje tónů navzájem se odlišujících a rozmanitěji působících, tím je polyfonnější, a tím nepochybněji má každý jeho jednotlivý tón už i v synchronním souznění rysy hlasu.“ ‘

Delší dobu jsem se na něj díval s žertovnou odevzdaností a přikyvoval jsem.

„Ty asi budeš dobrý,“ řekl jsem konečně.

„Já?“ opáčil s tím svým svérázným odvrácením hlavy. „Já přece mluvím o hudbě, ne o sobě – v tom je malý rozdíl.“

Sám onoho rozdílu nadmíru dbal a vždy mluvil o hudbě pouze jako o jakési cizí moci, jako o podivuhodném jevu, který se ho osobně ovšem netýká, mluvil o ní s kritickým odstupem a do jisté míry jakoby svrchu – ale mluvil o ní, a měl k tomu námětů věru dost a dost, kdyžtě se v těch letech, v posledním roce, kdy jsem na stejné škole byl i já, a poté za mých prvních semestrů na studiích jeho vědomosti o světové hudební literatuře rozšířily tak rapidně, že arci záhy mezera mezi tím, co znal, a tím, co dovedl, dávala onomu rozdílu, jejž tak vždy zdůrazňoval, pečeť očividnosti. Neboť v době, kdy se jako klavírista pokoušel o skladby jako Schumannovy „Dětské scény“ a obě malé Beethovenovy sonáty opus 49 a jako žák nadmíru zdatně harmonizoval chorálová témata, tak aby se to nebo ono téma stavebně octlo vždy uprostřed akordů, zároveň velice hbitě, ba až překotně a co do množství látky až upřílišněně nabýval přehledu o tvorbě předklasické, romantické, pozdně romantické i moderní – samozřejmě díky

Kretzschmarovi, který sám byl až příliš zamilován do všeho –

opravdu do všeho, co bylo stvořeno v tónech, aby přímo nehořel touhou žáka, který dokázal naslouchat jako Adrian, uvádět do světa tak nevyčerpatelně bohatého na rozmanité tvary, na styly, národní zvláštnosti, tradiční hodnoty a individuální proměny ideálu krásy: tím, že mu všechno předehrával na klavír, samozřejmě –

celé hodiny vyučování, a to hodiny bezstarostně prodlužované, probíhaly tak, že Kretzschmar jinochovi předehrával, a přitom přeskakoval od jednoho ke druhému, míchal páté přes deváté, vykřikoval do toho, komentoval, charakterizoval, tak jak to už známe z jeho „obecně prospěšných“ přednášek – vskutku nikdy nikdo jistě nepředehrával nikomu poutavěji, důrazněji, poučněji.

Ani snad nemusím podotýkat, že možností slyšet hudbu se obyvateli Kaisersaschernu naskýtalo velice poskrovnu. Když pominu komorní sedánky u Nikolause Leverkůhna a varhanní koncerty v dómu, neměli jsme k něčemu takovému prakticky žádnou příležitost, neboť do našeho městečka jen nejvýš zřídka zabloudil nějaký ten potulný virtuóz nebo přespolní orchestr i s dirigentem. Všechno tu nahrazoval jedině Kretzschmar a svým hlaholným předehráváním, i když jen dočasně a v náznacích, sytil onu zčásti neuvědomělou, zčásti nepřiznanou přítelovu touhu po vzdělání na tomto poli – tak vydatně, že se mi až chce nazvat to jakousi povodní hudebních prožitků, jež tehdy zaplavovaly jeho mladou receptivitu. Poté nastala léta zapírání a dissimulace, kdy do sebe sál daleko méně hudby než tehdy, ač se mu k tomu naskýtala příležitost mnohem příznivější.

Začalo to všechno nadmíru přirozeně tak, že mu učitel na dílech Clementiho, Mozarta a Haydna demonstroval stavbu sonáty. Ale netrvalo dlouho a přešel od ní k sonátě orchestrální, k symfonii, a předváděl mu, bedlivě naslouchajícímu, pozorujícímu vše se staženým obočím a otevřenými ústy, rozmanité časové i osobnostní proměny této nejbohatší, ke smyslům a duchovnu nejrozmanitěji promlouvající jevové formy absolutního zvukového výtvoru, hrál mu instrumentální díla Brahmsova a Brucknerova, Schubertova, Roberta Schumanna a skladatelů novějších a nejnovějších, a do toho Čajkovského, Borodinova a Rimského –

– Korsakova, Antonína Dvořáka, Berliozova, Césara Francka a Chabrierova, přičemž neustále podněcoval Adriánovu představivost hlasitými výklady, a ten si v duchu orchestrálně oživoval ty klavírní stíny. „Cellová kantiléna!“ vyhrkl. „Tu si musíte představit hodně táhlou! Fagotové sólo! A k tomu hraje flétna tyhle noritury! Víření tympánů! Tohle jsou pozouny! Tady vpadají housle! Přečtěte si to pak v partituře! Tuhletu malou trubkovou fanfáru vynechávám, mám jenom dvě ruce!“

Dělal, co mohl, se svýma dvěma rukama, a často k nim přidával, krákavě a skřehotavě, avšak nikterak nesnesitelně, ba podmanivě díky niterné hudebnosti a nadšenecké správnosti výrazu, i svůj zpěvavý hlas. Přeskakoval od jednoho ke druhému, stavěl vedle sebe, co k sobě nepatřilo, míchal jedno přes druhé, poněvadž v hlavě měl nekonečno a napadalo jej hned to, hned zas ono, zejména však poněvadž bylo jeho vášní porovnávat, vyjevovat vztahy, dokládat vlivy, obnažovat spletitou spojitost kultury.

Těšilo jej, a také hodiny a hodiny u toho prodléval, aby žákovi co nejnázorněji doložil, jak Francouzi působili na Rusy, Italové na

Němce, Němci na Francouze. Měl jej k tomu, aby slyšel, co měl

Gounod ze Schumanna, co César Franck od Liszta, jak se Debussy opíral o Musorgského a kde ď lndy a Chabrier psali po wagnerovsku. K oněm poučným debatám patřilo i dokládání skutečnosti, že i pouhá generační současnost podněcuje vzájemné ovlivňování povah tak odlišných, jako byli Čajkovskij a Brahms. Kretzschmar mu předváděl místa z děl jednoho, jež zrovna tak dobře mohla pocházet od druhého. U Brahmse, jehož si velmi vážil, mu demonstroval, jak čerpal z archaických prvků, ze starých církevních tónin, a jak tento asketický element je u něho najednou zdrojem jakési chmurné bohalosti a temné hojnosti. Upozornil svého žáka, ať si jen povšimne, jak u tohoto druhu romantiky, se zřejmým odkazem na Bacha, princip hlasový s veškerou vážností čelí principu modulační barvitosti a zatlačuje jej do pozadí.

Opravdová hlasová samostatnost, opravdová polyfonie to arci zas není, ona jí už nebyla ani u Bacha, u toho sice lze nalézt tradici kontrapunktického umu časů vokálních, přece jenom však to byl rozený harmonik a nic než to – už se tak projevil ve svém

„Temperovaném klavíru“, v tomto předpokladu jakéhokoliv novějšího umění harmonické modulace, a jeho harmonický kontrapunkt nemá se starým vokálním vícehlasem v podstatě o nic víc co dělat než Handelovo akordické al fresco.

Právě pro taková tvrzení měl Adrian zvláště zbystřený smysl.

Když se mnou debatoval, dlouho se jimi zanášel.

„Bachův problém,“ říkal, „to bylo: jak realizovat harmonicky smysluplnou polyfonii? U skladatelů novějších je otázka jiná.

Spíše takováhle: jak realizovat harmonii, která by budila zdání polyfonie? Zajímavé, ale je v tom trochu patrné špatné svědomí –

špatné svědomí homofonní hudby vůči polyfonii.“

Ze z tolika poslouchání živě toužil po čtení partitur, jež si vypůjčoval dílem z učitelovy soukromé knihovny, dílem v knihovně městské, to snad říkat ani nemusím. Častokrát jsem jej zastihl při takovém studiu, a také jak si na papíře to a ono instrumentuje.

Neboť do vyučování vplynuly i informace o rejstříkovém rozsahu jednotlivých nástrojů v orchestru (jež ostatně mladík, jehož pěstounem byl obchodník s hudebními nástroji, vůbec nepotřeboval). A Kretzschmar mu již pomalu zadával orchestraci krátkých klasických skladeb, jednotlivých klavírních vět Schubertových a Beethovenových, rovněž instrumentaci klavírního doprovodu k písním: cvičení, u nichž mu pak dokládal slabiny a přehmaty a opravoval mu je. Do této doby spadá Adriánovo první seznámení s proslulou kulturou německé umělé písně, jež po dost skrovných pokusech předchůdců zázračně rozkvétá v Schubertovi, a poté díky Schumannovi, Robertu Franzovi,

Brahmsovi, Hugo Wolfovi a Mahlerovi slaví pravé triumfy, nesrovnatelné s jiným národem. Nádherné to setkání! Měl jsem to štěstí, že jsem směl být u něho, že jsem se ho směl zúčastnit. Taková perla, takový zázrak jako Schumannova „Měsíční noc“

a líbezná cituplnost jejího sekundového doprovodu; další skladby téhož mistra na slova Eichendorffova, jako třeba ona píseň zaklínající veškerá romantická nebezpečí a úskalí pro duši, jež končí strašidelným, morálním varováním: „Jen střež se! Duch ti neumdlévejž!“; takový vzácný objev jako Mendelssohnovo

„Na perutích zpěvu“, inspirující výtvor skladatele, jejž Adrian přede mnou obzvláště vyzdvihoval, říkal, že je v metru ze všech nejbohatší – jaké plodné to náměty k debatám! U Brahmse jako skladatele písní si přítel nade všechno cenil jeho podivuhodně přísnou a novou stylovost, zejména ve „Čtyřech vážných zpěvech“ na biblické texty, a tady nejvíce nábožnou krásu písně

„0 smrti, jak trpká jsi“. Schubertova vždy šerosvitného, dotykem smrti poznamenaného génia pak s oblibou vyhledával tam, kde tento génius dopomáhá ke svrchovanému vyjádření jen těžko definovatelného, leč neodvratného údělu osamělcova, tak jako ve velkolepě individualistické „Jsem člověk, který přišel z hor“ na slova Schmidta z Liibecku, nebo v písni „Proč se vyhýbám tak stezkám, po nichž chodí ostatní“ ze „Zimní cesty“, kde strofa začíná do srdce se zatínajícím

Nespáchal jsem žádný zločin, abych lidí měl se bát –

Tato slova, spolu s dalšími; jež navazují:

Nepodívat se jim v oči, muset v samotu se hnát!

slyšel jsem ho říkat si pro sebe, spolu s náznakem nápěvu;

k mému úžasu, na nějž do smrti nezapomenu, postřehl jsem, že se mu do očí hrnou slzy.

Samozřejmě strádala jeho instrumentace nedostatkem smyslových zážitků, a Kretzschmar usiloval o to, aby mu pomohl jich nabýt. 0 prázdninách na svatého Michala „nebo na vánoce jezdíval s ním (strýcovo svolení si opatřil) do nedalekých měst na operní představení a na koncerty konající se v tu dobu: do Merseburgu, do Erfurtu, dokonce do Výmaru, aby se mu dostalo i zvukového ztělesnění toho, co dosud vnímal jenom v pouhém klavírním výtahu, co případně snad postřehl v notovém zápise. A tak mohl pojmout do srdce dětsky obřadnou ezoteričnost „Kouzelné flétny“, zlověstný půvab „Figara“, démoničnost hlubokých klarinetových tónů ve Weberově proslavené nadnesené zpěvohře o čarostřelci; spřízněné s ním postavy bolestně truchlivé vyřazenosti, tak jako Hanse Heilinga nebo Bludného Holanďana, a konečně i vznešenou lidskost a bratrství „Fidelia“ s velikou předehrou C dur, jež se hrála před posledním obrazem. A ta ze všeho, co se tehdy dotklo jeho mladé vnímavé duše, upoutávala jej nejvíc a nejvíc mu imponovala. Po onom večeru mimo město celé dny měl u sebe partituru „čísla 3“ a četl si v ní, kam se jen vrtl.

„Kamaráde,“ řekl mi, „nejspíš necekal nikdo až na mě, abych na to přisel, ale to je dokonalý kus hudby! Klasicismus – ano;

nikde ani zbla nějaké rafinovanosti, ale je to veliké. Neříkám:

protože je to veliké, existuje totiž i rafinovaná velikost, jenže ta je vlastně daleko familiárnější. Řekni mi, co si ty myslíš o velikosti?

Podle mě je v tom něco, z čeho je člověk jaksi nesvůj, když jí tak stojíš tváří v tvář, je to zkouška odvahy – dá se takový pohled vůbec vydržet? Ne, člověk ho nejen vydrží, on na něm zrovna visí. Řeknu ti, já se čím dál víc kloním k tomu, přiznat si, že ona ta vaše hudba má v sobě něco zvláštního. Jakési zvěstování nejvyšší účinnosti – ani trochu abstraktní, ale nic předmětného, účinnosti veskrze ryzí, čiře éterické –? kde se ve vesmíru vyskytuje něco podobného! My Němci jsme z filozofie převzali úsloví ,o sobě’ a užíváme ho dennodenně, ale na nic moc metafyzického při tom nemyslíme. No a tady to máš, tahleta hudba, to je účinnost o sobě, ryzí účinnost, ale ne jako idea, nýbrž jako něco konkrétního. Je to skoro něco jako definice Boha, to ti dávám k úvaze.

Imitatio Dei – divím se, že to nikdo nezakázal. Možná to zakázané je. Přinejmenším je to povážlivé – chci tím jen říci: na pováženou. No podívej: nejenergičtější, nejproměnlivější, nejnapínavější sled událostí, pohybů, a pouze v čase, sestávající pouze z časového členění, z časové výplně, z časové organizace, někdy se mlhavě vracející k něčemu konkrétně dějovému opakovaným signálem trubky zvenčí. Všechno je tu nanejvýš ušlechtilé a velkomyslné, neokázale duchaplné a spíše střízlivé, i v ,krásných’ pasážích –

ani blyštivé, ani příliš nádheryplné, ani barevně nijak moc vzrušující, jenom prostě mistrovské tak, až se to nedá slovy popsat.

Jak je to všechno sestrojeno a zhněteno a postaveno, jak se tu spěje k nějakému tématu a zase od něho pryč, jak se to všechno rozplyne a už v tom rozplývání se připravuje něco nového, pouhá vyplňující figura najednou něco porodí, takže už není ničím prázdným nebo plochým, jak se tu pružně přizpůsobuje rytmus, najednou se to stupňuje a stupňuje, přibírá do sebe další a další věci ze všech stran, prudce vzkypí, načež vybuchne v bouřlivém triumfu, v ryzím triumfu, v triumfu ,o sobě’ – nechtěl bych tomu říkat krásné, slovo krása se mi vždycky skoro až protivilo, vypadá tak hloupě, a lidem, když ho říkají, je slastně i nějak jalově zároveň. Ale je to dobré, dobré až do extrému, nemohlo by to být lepší, nemělo by možná ani být lepší– –“

Takhle mluvil. Byla to mluva, jaká v tom svém smísení intelektuální sebekontroly a lehké horečnatosti působila na mne nepopsatelně jímavě: jímavě, poněvadž Adrian onu horečnatost postřehl a vadila mu, s nechutí si uvědomil, jak mu jeho dosud chlapecky křehký hlas tremoluje, a celý ruměný se odvrátil.

Tehdy pronikl do jeho života mocný příval hudebního poznání a vzrušené účasti na hudbě, aby se poté na celá léta, alespoň navenek, naprosto utišil.

X

KDYŽ BYL LEVERKUHN NA ŠKOLE POSLEDNÍ ROK,jako oktaván, pustil se ke všemu ještě do studia hebrejštiny, jež nebylo obligatorní a já třeba jsem je vynechal, a tím dal najevo, kudy se budou brát jeho příští záměry stran povolání. „Ukázalo se“ (nikoliv náhodou opakuji tento obrat, jehož jsem použil, když jsem tu líčil okamžik, kdy mi náhodným slovem vyjevil své religiózní vnitřní ustrojení) – ukázalo se, že chce studovat teologii. Blížící se závěrečná zkouška si žádala rozhodnutí, volbu některé fakulty, a Adrian prohlásil, on že svou volbu již učinil, prohlásil to, odpovídaje tak na otázku strýcovu; ten povytáhl obočí a řekl:

„Bravo!“, a spontánně to ohlásil rodičům do Buchelu, kteří synovo rozhodnutí přijali s ještě větším uspokojením; mně to zvěstoval už dříve, a dal při tom najevo, že studium nepovažuje pro sebe za přípravu na nějakou kněžskou nebo pastorskou praxi, nýbrž na dráhu akademickou.

To asi mi mělo být jakýmsi uklidněním, a také jím bylo, neboť představit si jeho jako kandidáta na úřad kazatele, vrchního pastora nebo dokonce konzistorniho rady a generálního superintendenta, to se mi ani trochu nezamlouValo. Kdyby byl býval alespoň katolík, tak jako my! Vidět ho v duchu, jak tady snadno stoupá vzhůru po žebříčku hierarchie, až k funkci nějakého vysokého církevního hodnostáře, to by mi bylo připadalo jako perspektiva šťastnější a pro něj případnější. Ale už jeho rozhodnutí zvolit si za povolání učenost ve věcech Božích, to bylo pro mne něco jako šok, a myslím, že barva v obličeji se mi změnila, když

se mi s tím svěřil. Proč? Byl bych asi stěží dokázal říci, jaké že povolání by si byl měl vybrat. Vlastně pro něj nebylo dost dobré nic; to jest: občanská, empirická stránka jakéhokoliv povolání mi připadala jaksi jeho nehodná, a marně jsem pátral po nějakém, u jehož praktického, řemeslného provozování bych si ho dokázal představit. Ctižádost, již jsem za něho cítil, byla absolutní, a přesto mi všemi údy projela hrůza při vědomí – velice nedvojznačném vědomí –, že on svou volbu učinil z domýšlivosti.

Příležitostně jsme se kdysi shodli, nebo správněji: přistoupili na často vyslovovaný názor, že královnou věd je filozofie. Má mezi nimi, konstatovali jsme, asi takové místo jako varhany mezi ostatními nástroji. Shlíží na ně, duchovně je shrnuje, pořádá a destiluje výsledky všech oblastí bádání a vytváří z nich obraz světa, syntézu, jež všemu vládne a všemu je vodítkem, jež skýtá klíč ke smyslu života, jež ozřejmuje, jaké je postavení člověka ve vesmíru. Kdykoliv jsem uvažoval o budoucnosti svého přítele, o „povolání“ pro něj, vždy jsem dospěl k podobným představám.

Jeho mnohostranné usilování, jež mě naplňovalo takovými obavami o jeho zdraví, jeho touha po zážitcích, doprovázena vždy komentující kritikou, ospravedlňovala moje úvahy. Připadalo mi, že nejuniverzálnější existování, něco jako suverénní polyhistor a filozof, to že asi by bylo pro něj to pravé, a – dál už mě má obrazivost nedovedla. Nu a nyní jsem se musel dozvědět, že on sám si tu tiše putoval dál, že vskrytu, aniž dal cokoliv i jen náznakem najevo – neboť vyjádřil své rozhodnutí slovy nenápadnými, velice klidnými –, mou ctižádost vůči příteli daleko překonal a zahanbil.

Chceme-li, existuje disciplína, v níž i královna filozofie ocitá se v roli služebnice, pomocné vědy, řečeno slovy vzdělanců v roli

„vedlejšího oboru“, a tou je teologie. Taní, kde se láska k moudrosti pozvedá až k nazírání nejvyšší bytosti, prazdroje bytí, učení o Bohu a božských věcech, tam, dalo by se říci, je dosaženo vrcholu všeho vědeckého důstojenství, nejvyšší a nejušlechtilejší sféry poznání, nejvýsostnějšího bodu všeho uvažování; oduševnělý intelekt má tu před sebou nejvznešenější cíl. Nejvznešenější, poněvadž tady jsou z profánních věd, třeba z té mé, z filologie, a s ní i z historie a dalších, najednou pouhé součásti vybavení pro službu poznávání posvátnosti – avšak cíl, k němuž nutno spět v nejhlubší pokoře, poněvadž, podle slov Písma, „je vyšší nežli veškeren rozum“ a duch se při tom podrobuje poutu ryzejšímu,

víry hodnějšímu, než jaké může kdy naň vložit jakékoliv sebeučenější odbornické omezení.

Tohle mi prošlo hlavou, když mi Adrian sdělil své rozhodnutí.

Jestliže se ho dobral z nějakého popudu duševní sebekázně, z potřeby svůj chladný a všetečný, všechno snadno chápající, nadřazeností zhýčkaný intelekt obehnat hradbami religiozity a takto jej ukrotit, pak jsem byl ochoten s tím souhlasit. Bylo by to nejenom ukonejšilo mé tlumeně vegetující, neurčité obavy o něj, bylo by mě to i hluboce dojalo; neboť sacrificium intellectus, jež s sebou –nutně přináší zkoumavé vědomi onoho světa, musí se cenit o to více, oč silnější je intelekt, který takové vědomí plodí. – Jenomže já jsem ve skutečnosti v přítelovu pokoru nevěřil. Věřil jsem v jeho hrdost, na niž jsem já hrdý byl, a v podstatě jsem nemohl být na pochybách, že ta byla u zdroje jeho rozhodnutí. Proto ta směs radosti a strachu, původ to úleku, který mnou projel po Adriánově oznámení.

Viděl, že jsem zmaten, a jak se zdálo, domníval se, že tu myslím na někoho třetího, na jeho učitele hudby totiž.

„Ty si určitě myslíš, že Kretzschmar bude zklamán,“ řekl. „Já vím dobře, že by chtěl, abych se oddal jen a jen Polyhymnii. Je to zvláštní, že lidi by tě vždycky nejraději viděli na cestě, po které jdou sami. Člověk se všem nezavděčí. Ale já mu připomenu, že přece díky liturgii a jejím dějinám hudba hodně zabrousila do končin teologických – po stránce praktické i umělecké dokonce víc než do končin matematických a fyzikálních, do akustiky.“

Jak tak zvěstoval, že to hodlá říci Kretzschmarovi, řekl to vlastně celé i mně, to jsem postřehl, a když jsem opět osaměl, znovu jsem si to všechno nechal projít hlavou. Jistě, ve vztahu k bohovědě a k bohoslužbám nabylo i umění, tak jako profánní vědy, nabyla právě hudba charakteru služebného, charakteru pomocného prostředku, a tahle myšlenka měla souvislost s jistými diskusemi, které jsme kdysi vedli o tom, jaký na jedné straně velice podnětný, na druhé ovšem melancholicky tíživý úděl potkal umění, když se emancipovalo vůči kultu, když se kulturně posvětštilo. Bylo mi zcela zřejmé: když si volil budoucí povolání, zajisté tu spolupůsobila touha pro sebe osobně, pro svou profesionální budoucnost snížit význam hudby na úroveň, již kdysi zaujímala v dobách podle jeho mínění šťastnějších, v kultovních pospolitostech. Tak jako po tom touží světské badatelské disciplíny, chtěl i on, aby hudba byla někde níž než sféra, jíž se hodlal zasvětit, a bezděky se mi v duchu vynořil před očima, jako zkonkrétněnl jeho názoru, jakýsi barokní obraz, nějaká obrovitá oltářní malba, na níž všechny uměny a vědy v poníženě uctivém postoji skládají hold zbožněné teologické učenosti.

Adrian se hlasitě rozesmál, když jsem mu vylíčil svou vizi. Měl tehdy výtečnou náladu, dokonce byl svolný i žertovat – pochopitelně; neboť není snad chvíle, kdy nám narůstá peří a náhle vypuká pro nás svoboda, protože školní brána se za námi uzavírá, těsná ulita města, v němž jsme byli vzděláváni, se otevírá dokořán a svět nám leží u nohou, ze všech nejšťastnější, tak nebo tak v životě každého z nás nejvzrušivěji očekávaná? Za svých hudebních výletů s Wendellem Kretzschmarem do větších sousedních měst Adrian okusil několikrát už předem světské hemžení za branami; nyní jej Kaisersaschern, město čarodějnic a podivínů, skladiště nástrojů a císařova hrobu v dómu, mělo definitivně propustit, a nadále měl se toulat jeho uličkami už pouze jako návštěvník, jenž zná i věci jiné.

Bylo tomu tak? Dal mu Kaisersaschern kdy svobodu? Nebral si jej snad s sebou, kamkoli se kdy vydal, a neurčovalo snad město, o čemkoliv si myslel, že určuje on? Co je svoboda! Jen lhostejnost je svobodná. Cokoliv příznačné nikdy svobodné není, vždy mu něco vtiskává své rysy, vždy je něco charakterizuje, poutá k sobě.

Nepromlouval to snad z přítelova rozhodnutí studovat teologii

Kaisersaschern? Adrian Leverkiihn a toto město – jistě, to dohromady dávalo teologii; až poté jsem si kladl otázku, co jiného jsem tak asi čekal. Věnoval se posléze skládání. Ale jestliže to, co psal, byla hudba nadmíru odvážná – byla to snad hudba „svobodná“, hudba všesvětová? To nebyla. Byla to hudba člověka nikdy se nevymknuvšího, byla to i v těch nejtajemnějších, pitvorně geniálních spletitostech, v každém kryptickém zvuku i vzdechu, jenž z ní sálal, hudba příznačná, hudba kaisersaschernská. –

Jak říkám, byl tehdy nadmíru rozjařen, a jak by také ne! Na základě kromobyčejné zralosti písemných prací byl osvobozen od ústních zkoušek; s díky za veškerou podněcující podporu rozloučil se s učiteli; u nich respekt před fakultou, již si vybral, potlačil skrytou dotčenost, jakou v nich znovu a znovu vyvolávala jeho zhrdavá lehkost, s níž všechno zvládal. Buď jak buď ctihodný ředitel „Učené školy bratří u života sprostného“, Pomořan jménem dr. Stoientin, jenž býval jeho profesorem řečtiny, středohornonemčiny a hebrejštiny, si za soukromého slyšení na rozloučenou neodpustil v tomto smyslu nabádavá slova.

„Vale,“ řekl, „a Bůh s vámi, Leverkuhne! – To požehnání mi jde od srdce, a ať už jste toho názoru nebo ne, cítím, že ho budete potřebovat. Jste člověk velkého nadání, a vy to víte – jak byste to taky mohl nevědět! Víte taky, že ten tam nahoře, od něhož všechno pochází, vám ono nadání svěřil, jemu přece je chcete klást na oltář. Máte pravdu: přirozené zásluhy, to jsou zásluhy, jež má

Bůh o nás, ne naše vlastní. Jeho protivník, jenž si vlastní domýšlivostí přivodil svůj pád, ten baží po tom, abychom zapomněli, že tomu tak je. Je to zlý host a řvoucí lev, chodí a hledá, koho by spolkl. Vy jste z těch, co mají nejeden důvod, aby se měli na pozoru,před jeho tichými úskoky. Skládám vám náramnou poklonu, leč vy jste Bohem obdařený. Zacházejte s tím darem pokorně, ne výbojně a hlučně; a budte si vědom, že samolibost je jako odpadnutí od toho, jenž nám vše dává, nevděk vůči němu!“

To řekl řádný ten muž oddaný škole, pod nímž jsem později na gymnáziu konal svou učitelskou praxi. Adrian mi o té komunikaci s úsměvem vyprávěl za jedné procházky, jaké jsme ony velikonoce podnikali z buchelského dvorce do okolních polí a lesů. V Buchelu totiž po maturitní zkoušce trávil oněch několik týdnů svobody, a mne jeho dobří rodiče přizvali, abych mu dělal společnost. Vzpomínám si dobře na rozhovor, který jsme, jak jsme se tak toulali krajem, vedli o Stoientinově nabádání, zejména pak o jeho výraze „přirozené zásluhy“, jehož použil ve svém proslovu, když mu tiskl ruku na rozloučenou. Adrien dokládal, že jej Stoientin má z Goetha, ten že ho užívá s oblibou anebo zhusta mluví o „vrozených zásluhách“, a tak se oním paradoxním spojením slovo „zásluha“ snaží zbavit jeho morálního příznaku a naopak onu přirozenou vrozenost povznést na úroveň jakési aristokratické zásluhy vně vší morálky. Proto že se Goethe vzepřel požadavku skromnosti, jejž vždy vznášejí přírodou znevýhodnění, a prohlásil prý: „Jen chudáci jsou skromní.“ Ředitel Stoientin že ovšem zmíněného výrazu použil spíše v duchu Schillerově, tomu že přece na svobodě záleželo jako na ničem jiném, a proto z hlediska morálky rozlišoval mezi talentem a osobní zásluhou, a na rozdíl od Goetha, jenž zásluhu a štěstí vidí neoddělitelně propleteny, klade mezi ně příkré dělítko. Což činí i ředitel, když přírodu nazývá Bohem a vrozené nadání označuje za zásluhu Boží o nás, zásluhu, již je nám nést na bedrech s pokorou.

„Němci,“ řekl novopečený student, se stéblem trávy v zubech,

„uvažují jaksi dvojkolejně a až nemístně kombinatoricky, chtějí vždycky jedno i druhé, chtějí vždycky všechno. Jsou schopni odvážně zdůrazňovat u velkých osobností antitetické principy jejich myšlení a existování. Jenže potom to všechno pomíchají, použijí toho, co razí jedni, ve smyslu druhých, spletou bílé s černým a myslí si, že mohou uvést na jednoho jmenovatele svobodu a vznešenost, idealismus a přirozenou dětskost. To ale se vší pravděpodobností nejde.“

„Oni v sobě zkrátka mají obojí,“ opáčil jsem, „jinak by to nemohli zdůrazňovat jak u jedněch, tak u druhých. Je to bohatý národ.“

„Konfúzní národ,“ stál Adrian na svém, „a uvádí ostatní jen ve’

zmatek.“

Ostatně, v oněch venkovsky bezstarostných týdnech jsme takto filozofovali zřídkakdy. Adrian měl tehdy vesměs náladu spíše se smát a tropit bláznivosti než vést metafyzické debaty. Jeho smysl pro komično, touhu po něm, jeho sklony ke smíchu, ba k řehotu, který vháněl slzy do očí, jsem měl příležitost postřehnout již dávno, a vypodobnil bych přítele čtenáři nesprávně, kdyby ten nedokázal poté spojit si vjedno Adriánovu nevázanost s jeho povahou. 0 nějakém humoru bych tu nemluvil; pro můj sluch je to slovo příliš příjemné a uměřené, aby se sem hodilo. Adriánova slast ze smíchu byla, zdá se, spíše jakýmsi útočištěm a lebce orgiastickýrň, mně ne vždy příjemným a případným rozpouštědlem životní přísnosti, jež je výsledkem výjimečného nadání.

A to rozpouštědlo mohl nyní nechat působit, když se tak ohlížel zpět na skončená již školní léta, na všelijaké ty figurky mezi spolužáky a učiteli, a k tomu přistupovaly i vzpomínky na hodně ještě čerstvé kulturní zážitky, na provinciální operní představení, v jejichž empirickém souhrnu pochopitelně nechyběly všeliké burleskní vložky, jež věru neměly zrovna moc co společného s posvěceností díla, které se hrálo. Tak třeba chudák jeden břichatý chlapík s nohama do x musel ztělesnit v „Lohengrinu“ krále Jindřicha;

jeho rachotivý bas se rozléhal z kulaté, černé jámy úst zející ve vousu, který se podobal nějakému nánožníku. Adrian se z nebožáka mohl uřehtat – a to je jenom jeden příklad, možná příliš konkrétní, jeho poněkud až nemírného smíškovství. Propuknout mělo často důvod i mnohem neurčitější, prostě pouhou pošetilost, a přiznám se, že mi bylo vždy jaksi zatěžko Adriánovi při něm sekundovat. Sám smích tolik v lásce nemám, a kdykoliv se mu Adrian oddával, nutkalo mě cosi myslet na jeden příběh, jejž znám jen z jeho podání. Pochází z Augustinovy „De civitate Dei“

a vypovídá o tom, že Chám, syn Noemův a otec kouzelníka Zarathustry, byl jediný, kdo se při svém zrození smál, a že k tomu mohlo dojít toliko za pomoci ďáblovy. Stala se mi z toho občas se vynořující nutkavá jakási vzpomínka, ale to byla asi jen taková příloha k dalším zábranám, například k tomu, že pohled, jejž jsem naň v duchu upíral, byl až příliš vážný a spoutaný niterným napětím, abych se kdy byl mohl zplna přidat k Adriánově bujarosti. Na překážku tomu byla také jistá suchopárnost a prkennost mé povahy.

Později nalezl v anglistovi a spisovateli Rudigerovi Schildknappovi, s nímž se seznámil v Lipsku, daleko lepšího partnera pro tento svůj vrtoch, pročež jsem na toho člověka také vždy poněkud žárlil.

XI

V HALLE NAD SÁLOU JSOU TRADICE TEOLOGICKÉ a filologickopedagogické rozmanitě propleteny, především v historické figuře Augusta Hermanna Franckého, takříkajíc patrona města – onoho pietistického vychovatele, jenž tu koncem sedmnáctého století, tedy krátce po založení univerzity, vytvořil proslulé „Franckovské nadace“, totiž školy a sirotčince, a který v sobě a ve svém působení spojoval zájmy zbožné s humanisticko –

– jazykovědnými. Není snad i cansteinský Biblický institut, tato nejvyšší autorita ve věci revize Lutherova jazykového díla, spojením náboženství a textové kritiky? Kromě toho působil tehdy v Halle vynikající latiník Heinrich Osiander, jemuž sedět u nohou bylo cosi, po čem jsem vroucně bažil, a aby tomu nadbytku nebyl ještě konec, církevně historické přednášky profesora doktora Hanse Kegela, jak jsem slyšel od Adriana, obsahovaly neobyčejně mnoho látky profánní, a já, poněvadž jsem v dějinách spatřoval svůj vedlejší obor, toužebně jsem si přál nějak jich využít ke svému prospěchu.

Mělo tedy veskrze své niterné oprávnění, jestliže jsem, po dvou semestrech studia v Jeně a po dalších dvou v Giessenu, pojal rozhodnutí padnout na hruď almy mater hallensis, jež ostatně pro člověka obrazivého oplývá výhodou totožnosti s univerzitou wittenberskou; neboť při svém znovuotevření po napoleonských válkách byla s ní sloučena. Leverkiihn byl na ní imatrikulován již půl roku, když jsem se k němu přidal, a pochopitelně nepopírám, že při mém rozhodování značnou, ba převažující úlohu hrály i osobní důvody jeho přítomnosti. Krátce poté, co přibyl do města, Adrian, zřejmě z jistých pocitů osamělosti a opuštěnosti, vybídl mě dokonce, abych k němu do Halle přijel, a i když muselo uplynout několik měsíců, než jsem vyslyšel jeho volání, byl jsem k takovému činu odhodlán ihned, ba možná by ani bývalo nebylo jeho pozvání třeba. Má vlastní touha být mu nablízku, vidět, jak si vede, jaké dělá pokroky a jak se rozvíjí jeho nadání v atmosféře akademické svobody, tato touha být s ním v každodenním styku, dávat naň pozor, zblízka jej pozorovat, by pravděpodobně již byla sama o sobě stačila dovést mě k němu. A k tomu, jak už řečeno, přistupovaly i důvody věcné, týkající se studia.

Samozřejmě nedokáži více, než aby se na těchto stránkách ony dva roky našeho mládí, jež jsem prožil s přítelem v Halle a jež přerušovaly jen prázdninové potyty v Kaisersaschernu a na

Adriánově rodném dvorci, obrážely jen jako zmenšená podobizna, neméně než předtím doba, kdy chodil do školy. Byla to léta šťastná? Ano, pokud byla jádrem životního údobí, jež nespoutané usiluje o to a o ono, jež smysly ještě čerstvými obzírá všechno kolem sebe a sváží do svých sýpek – a potud, pokud jsem je trávil

po boku druha z dětství, na němž jsem lpěl, ba jehož existence, jehož zrání, jakož i otázka, jaký bude jeho život, mě vlastně poutaly víc než má vlastní osoba. Otázka mého života byla prostá;

nemusel jsem o ní příliš přemítat, stačilo, abych poctivou prací vytvořil podmínky pro její řešení, jež bylo ostatně předem dáno.

Otázka života Adriánova byla výsostnější a v jistém smyslu i záhadnější, byl to problém, jemuž jsem se mohl věnovat hodně a často, poněvadž starosti o vlastní osud mi tolik času a duševních sil nezabíraly; a jestliže váhám obdařit ona léta přídomkem

„šťastná“, ostatně přídomkem vždy pochybným, pak proto, že díky soužití s Adriánem byl jsem já vtahován do jeho studijní sféry daleko více než on do mé a protože teologický vzduch nebyl mi vhod, nebyl mi po chuti, dýchat jej mě stísňovalo a působilo mi niterné rozpaky. Cítil jsem se v Halle, jejíž duchovní atmosféra byla už celá staletí vyplněna náboženskými půtkami, to jest oním duchovním svárem a hašteřením, jež je tak k neprospěchu jakémukoliv puzení po vzdělanosti – cítil jsem se tam tak trochu jako jeden z mých Vědeckých předků, Crotus Rubianus, který kolem roku 1530 byl v Halle kanovníkem a jemuž Luther neřekl nikdy jinak než „ten poživačný Crotus“ nebo i „doktor Krůta, co zobe z ruky mohučskému kardinálovi“. On Luther říkával i „papež, ta svině ďáblova“ a byl to venkoncem povážlivý hrubián, i když člověk veliký. Vždycky jsem měl pochopení pro tíseň, do jaké uvrhla reformace duchy jako Crota, protože měli za to, že znamená vpád subjektivní svévole do objektivních pravidel a řádu církve. Přitom byl Luther člověk vzdělaný a mírumilovný, vždy velice ochotný k rozumným ústupkům, nikterak se nevzpouzející vzdát se kalicha – arci právě proto ocitl se posléze v rozpacích naveskrz trapných, pro hrůznou tvrdost, s jakou jeho pán, arcibiskup Albrecht, ztrestal přijímání pod obojí, jež se vykonávalo V Halle.

Tak se děje snášenlivosti, kulturnosti, mírumilovnosti uprostřed plamenů fanatismu. To Halle mělo prvního luteránského superintendenta: Justuse Jonase, jenž do města přišel v roce 1541

a byl jedním z těch, kdo k Erasmově lítosti přešli z tábora humanistů do reformačního, tak jako Melanchton a Hutten. Ještě více však se rotterdamského mudrce dotkla zášť, jež se díky Lutherovi a jeho přívržencům snesla na klasická studia; sám Luther v nich byl vzdělán jen málo, považovala se však za zdroj duchovní vzpoury. Co ovšem se tehdy přihodilo i v lůně všesvětové církve, povstání subjektivní svévole totiž proti objektivním omezením, to mělo se o sto a ještě několik let později opakovat i uvnitř protestantismu: jako revoluce zbožných citů a niterné nebeské radosti proti zkostnatělé ortodoxii, od níž pohříchu již ani žádný žebrák nechtěl vzít byť i jen kůrku; jako pietismus tedy, který když se zakládala univerzita v Halle, ovládl celou teologickou fakultu. I ten, jemuž město pak dlouho bylo tvrzí, byl tak jako kdysi luteráňství církevní renesancí, reformátorským oživením náboženství, které již odumíralo, upadalo v obecnou lhostejnost.

A člověk mého ražení se může ptát, zda takové neustále se vracející pokusy o záchranu čehosi, co spěje už k hrobu, je z historického hlediska vůbec vlastně možno vítat, zda není třeba v reformátorech spatřovat spíše zpátečníky i posly neštěstí. Není asi pochyb, že by lidstvo bylo ušetřeno nekonečného prolévání krve a seberozdírání, kdyby Martin Luther nebyl uskutečnil obnovu církve.

Byl bych nerad, kdyby mě po tom, co jsem tu vypověděl, někdo považoval za člověka veskrze bezbožného. Tím nejsem, vyznávám spíš to co Schleiermacher, také bohovědec z Halle, který náboženství definoval jako „smysl a vkus pro nekonečno“ a nazýval je

„skutečností“ v člověku prostě obsaženou. Podle něho tedy věda o náboženství nemá co dělat s nijakými filozofickými formulemi, nýbrž s niterně daným, duševním faktem. Což připomíná onen ontologický důkaz jsoucnosti Boha, který jsem si ze všech důkazů oblíbil nejvíc, důkaz, který ze subjektivní ideje nejvyšší bytosti usuzuje na její objektivní existenci. Že před rozumem obstojí tak málo jako všechny ostatní, dovodil slovy velice energickými

Kant. Věda však se bez rozumu neobejde, a chtít ze smyslu pro nekonečno a pro věčné záhady dělat vědu, to znamená v mých očích snažit se násilně spojit vjedno dvě sféry, jež jsou si bytostně cizí, počínání v mých očích nešťastné a vedoucí vždy znovu jenom k hlubokým rozpakům. Nábožnost, o níž si myslím, že nikterak není mému srdci cizí, je dojista něco jiného než konkrétní a na to nebo ono vyznání vázané náboženství. Nebylo by bývalo lépe onu „skutečnost“ lidského smyslu pro nekonečno ponechat zbožnému citu, krásným uměnám, volné kontemplaci, ano i exaktnímu bádání, jež v podobě kosmologie, astronomie, teoretické fyziky je zmíněnému smyslu schopno sloužit s veskrze zbožnou oddaností tajemstvím stvoření – namísto toho, vyčleňovat ji jako zvláštní duchovědu ze všech ostatních a budovat z ní soustavu dogmat, jejíž vyznavači se kvůli třeba jediné tečce nad i potírají pak do hrdel a statků? Pietismus, tak jak se slušelo na jeho blouznivou povahu, chtěl ovšem přísně rozlišovat mezi zbožností a vědou a pokoušel se tvrdit, že nižádný pohyb, nižádná změna v oblasti vědy nemůže mít vůbec vliv na víru. To však byl postulát klamný, neboť teologie chtíc nechtíc povždy na sobě nesla pečeť vědeckých proudů té nebo oné epochy, vždy stála o to, být dítětem své doby, i když časy jí to stále více ztěžovaly a zatlačovaly ji někam do zákoutí anachronismu. Existuje snad jiná disciplína, při jejímž pouhém pojmenování bychom měli stejně silný pocit, že jsme se ocitli znovu někde v minulosti, v šestnáctém, ba až ve dvanáctém století? Tady nepomůže nijaké přizpůsobování, nijaké ústupky vědecké kritice. Z nich nepovstane nic než jakýsi hybridní výplod složený napůl z vědy a napůl z víry ve věci zjevené, a odtud už vede cesta jen k sebepopření. Sama ortodoxie se dopustila chyby, když do religiózního hájemství vpustila rozum, tím že se pokoušela jednotlivé články víry rozumově dokázat. Když na teologii počalo dotírat osvícenství, neučinila bezmála nic než to, že se snažila obhájit vůči protivnému dokazování rozporů, jež má v sobě, a aby mu unikla, načerpala do sebe tolik z ducha nepřátelského všemu zjevenému, že už zbýval jen krok k vzdání se veškeré víry. To byla doba „rozumné úcty k Bohu“ a pokolení teologů, jehož jménem Wolff v Halle prohlásil: „Všechno se musí podrobit zkoušce rozumem, tímto kamenem mudrců“; pokolení, jež cokoli v bibli, co nesloužilo „morálnímu zdokonalení“, prohlašovalo za zastaralé a dávalo na srozuměnou, že pro ně dějiny církve a jejího učení nejsou než komedií plnou omylů. Jelikož to už zacházelo trochu příliš daleko, zrodila se jakási zprostředkovatelská teologie, jež se pokoušela mezi liberalismem, protože ten pro své rozumářství vždycky tíhl k zpustnutí, a ortodoxií nalézt jakousi spíše konzervativní zlatou střední cestu. Od té chvíle život „vědy o náboženství“ určovaly jedině pojmy „záchrana“ a „vzdát se“ – pojmy, jež oba mají v sobě cosi jako odklad zániku; teologie tak své existenci stanovila lhůtu. Ve své konzervativní podobě trvala na Zjevení a na tradičním výkladu bible, a snažila se z prvků biblického náboženství zachránit, co se vůbec zachránit dalo, ovšem na druhé straně liberálně akceptovala historickokritickou metodu profánní historiografie a „obětovala“ vědecké kritice svůj nejzávažnější obsah, víru v zázrak, značnou část nauky o Kristu, Ježíšovo zmrtvýchvstání a já nevím co ještě. Jenomže co je to za vědu, když má k rozumu vztah tak prekérní, tak vynucený a když jí neustále hrozí, že zajde na kompromisy, které s rozumem uzavírá! Podle toho, co já si o tom myslím, je „liberální teologie“ něco jako dřevěné železo, contradictio in adiecto.

Schvaluje kulturu a je ochotna přizpůsobit se ideálům měšťanské společnosti, a tak religióznost degraduje na pouhou funkci lidské humanity a extatično a paradoxno, jež obé je pro ducha božskosti podstatné, rozmělňuje na pouhou etickou pokrokovost. Jenže religióznost a pouhá etika splynout vjedno nemohou, a tak dochází k tomu, že idea vědecká a idea teologie v její nejryzejší podobě se opět rozejdou. Vědecká nadřazenost liberální teologie, praví se, je sice nepopiratelná, avšak pozice, již zaujímá jako teologie, je slabá, neboť jejímu moralismu a humanismu chybí vědomí o démonické povaze lidské existence. Je prý sice vzdělaná, leč mělká, a ona konzervativní tradice uchovala si skutečného poznání lidské povahy a tragičnosti života daleko více, má ale prý pak i ke kultuře vztah hlubší, závažnější než pokrokově měšťanská ideologie.

Tady lze zřetelně pozorovat, jak do teologického uvažování prosakují iracionální proudy filozofie, pro niž se přece už dávno z čehokoliv neteoretického, vitálního, z vůle nebo pudu, též krátce řečeno z démonična, stalo hlavní téma teologie. Zároveň lze pozorovat, že ožívá zájem o zkoumání středověké katolické filozofie, pozorovat příklon k neotomismu a k nové scholastice.

Takto pak teologie liberalitou vybledlá může znovu nabýt barev sytějších, plnějších, ano zářivějších; může lépe dostát středověkým estetickým představám, jež se pak bezděky spojují s jejím jménem. Vzdělaný lidský duch však, ať už mu říkáme měšťanský, nebo se spokojíme s přídomkem prostě vzdělaný, nemůže se tu ubránit pocitu notně tísnivému. Teologie totiž, spojuje-li se jakkoliv s niternou podstatou životní filozofie, s iracionalismem, svou povahou se vystavuje nebezpečí, že se z ní stane démonologie. –

To všechno říkám jenom proto, abych vysvětlil, co mám na mysli oním nepříjemným pocitem, jejž jsem občas míval ze svého pobýváni v Halle a z účasti na Adriánových studiích, na přednáškách, jimž jsem byl přítomen jemu po boku co hospitant, abych slyšel to, co slyší on. Pochopení pro svou tíseň jsem u něho vůbec nenalézal, měl totiž zalíbení v tom, že se se mnou bavil o teologických otázkách, kterých se dotkla ta nebo ona přednáška, o otázkách, jež se probíraly v seminářích, ovšem vyhnul se vždy jakékoliv debatě, jež by byla šla až ke kořeni věci a dotkla by se samotného problematického postavení teologie mezi ostatními vědami, a tak přímo utíkal od právě toho, co by podle mého poněkud stísněného dojmu bylo mělo čemukoli dalšímu předcházet. Tak tomu ostatně bylo i na přednáškách, a tak si počínal i ve styku s kolegy, členy křesťanského sdružení „Winfried“, do něhož vstoupil z příčin vnějškových a jehož hostem jsem tu a tam býval i já. O tom snad ještě později. Na tomto místě řeknu pouze to, že ti mladí lidé, osoby zčásti ochable čekatelského, zčásti selsky robustního vzezření, zčásti i distingované, na nichž byl patrný jejich původ z prostředí obstojně vzdělaneckého – že jsou to zkrátka teologové a chovají se podle toho, s radostnou vírou v Boha, jaká je patřičná. Jenomže jak může být někdo teologem, jak za okolností, v jakých je dnes duchovno, může kdokoliv připadnout na myšlenku zvolit si toto povolání, ledaže by byl poslušen prostě mechanismu rodinné tradice, o tom se nevyslovovali, a naléhat v tom smyslu na ně s otázkami, to by z mé strany bezpochyby byla bývala netaktní dotěrnost. Podobné radikální dotazování bylo by bývalo na místě a nadějné u myslí, jež alkohol zbavil ostychu, někde v krčmě za nějaké pitky. Leč je pochopitelné, že členové takového sdružení, jakým byl „Winfried“, měli tu výhodu, že mohli opovrhovat jak „menzurou“, tak i „trestným pitím z korbele“, a byli tedy neustále střízliví, to jest kriticky opovážlivým otázkám, dobírajícím se samé podstaty, zhola nepřístupní.

Věděli, že stát i církev potřebují duchovní do rozličných úřadů, a tedy se připravovali na takovou dráhu. Teologie byla jim čímsi daným – a ona pohříchu i je čímsi historicky daným.

Musil jsem se smířit s tím, že i Adrian ji za něco takového pokládá, ačkoliv mi bylo velice líto, že vzdor našemu přátelství, jež mělo své kořeny už v době, kdy jsme byli ještě děti, nedovolil mi nikdy žádné neodbytnější dotazování ani u sebe, ani u svých kolegů. Z toho bylo zřejmé, že se nikdy s nikým blíže nesžije a že jakékoliv důvěrnosti se u něho kladou nepřekročitelné meze.

Jenomže neřekl jsem, že podle mého mínění bylo významné a příznačné, jaké si zvolil povolání? Nevysvětlil jsem to všechno jménem „Kaisersaschern“? Často jsem to jméno volával ku pomoci, kdykoliv mě soužila problematika Adriánova studijního oboru. Říkal jsem si, že oba jsme se projevili jako opravdové děti onoho zákoutí německé starobylosti v tom, k čemu jsme byli vedeni: já jako humanista a on jako teolog, a když jsem se tak rozhlížel po té nové končině našeho života, připadalo mi, že scéna se sice zvětšila, avšak nijak podstatně se nezměnila.

XII

HALLE BYLO I KDYŽ NE ZROVNA VELKOMĚSTO, PAK přece jen dost velké město o více než dvou stech tisících obyvatelích, avšak vzdor veškerému novodobému masovému provozu v sobě nezapřelo, alespoň ve svém středu, kde jsme my oba bydleli, pečeť vznešené, ctihodné starosvětskosti. Má „bouda“, jak se po studentsku říká, byla v Hanzovní, uličce to za chrámem svatého Mořice, jejíž tratící se křivolakost mohla se zrovna tak vyskytovat v Kaisersaschernu, a Adrian si našel v jednom měšťanském domě se štíty na Tržní náměstí pokoj s přístěnkem, jejž jako podnájemník jedné starší vdovy po úředníkovi obýval ony dva roky, co strávil v Halle. Výhled měl na náměstí, na středověkou radnici, na gotiku chrámu Panny Marie, jejíž kopulemi zakončené věže spojuje něco jako Most vzdechů; obsáhl navíc i osaměle tu stojící „Červenou věž“, velice pozoruhodnou stavbu rovněž v gotickém stylu, sochu Rolandovu a bronzový pomník Handelův. Pokoj byl prostě pouze řádný, se slabým náznakem měšťanské okázalosti v podobě červené plyšové pokrývky na obdélníkovém stole s pohovkou, na němž spočívaly knihy a u něhož vždy ráno pil svou kávu s mlékem. Sám doplnil zařízení o vypůjčené pianino, celé pokryté notami, i z jeho pera. Nad ním na stěně byla připínáčky upevněna jakási matematická rytina, již objevil někde ve starožitnictví: takzvaný magický kvadrát, podobný, jaký se vedle přesýpacích hodin, vedle kružidla, vah, mnohostěnu a jiných symbolů vyskytuje i na Díirerově „Melancholii ‘.

Tak jako na ní byla i tady ona figura rozdělena do šestnácti arabsky očíslovaných polí, a to tak, že jedničku pozorovatel nalezl v pravém spodním, šestnáctku v levém horním poli; a kouzlo –

nebo kuriozita – spočívala tu v tom, že čísla, ať se sečítala jakkoliv, seshora dolů, napříč nebo šikmo, vždycky dávala součet třicet čtyři. Na jakém principu byl tento čarodějně souměrný výtvor uspořádán, to se mi nikdy nepodařilo vyzkoumat, ale už jenom díky prominentnímu místu, jaké Adrian onomu grafickému listu vyhradil, nad nástrojem, obracela se k němu vždy pozornost, a myslím, že snad nebylo jediné mé návštěvy v jeho příbytku, abych zkoumavým okem rychle nepřejel napříč, šikmo vzhůru nebo rovně dolů po zlověstném tom souznění.

Že jsme se ale oba naputovali sem a tam mezi mým a jeho obydlím; jako kdysi mezi „Blaženými posly“ a domem jeho strýce: večer, cestou domů z divadla, z koncertu nebo ze sdružení

„Winfried“, ale i ráno, když jeden zašel za druhým, abychom šli společně na univerzitu, a předtím ještě, než jsme se vydali na cestu, vždycky jsme si porovnali své záznamy z přednášek. Filozofie, obor, z něhož se skládaly první řádné zkoušky v teologii, byla místem, kde se automaticky stýkaly studijní programy nás obou, a oba jsme zkoušku složili u Kolonata Nonnenmachera, tehdy jedné ze zářných opor univerzity v Halle; s ohněm a vtipem přednášel o filozofech předsókratovského období, o iónských přírodních filozofech, o Anaximandrovi, a nejpodrobněji o Pythagorovi, a do něho vplétal notně Aristotela, poněvadž o pythagorovském výkladu světa víme téměř pouze díky zmíněnému rodákovi ze Stageiru. A my jsme pozorně naslouchali, občas jsme vzhlédli k jemně se usmívající tváři profesora s bílou hřívou vlasů a zapisovali si onu časnou kosmologickou koncepci přísného a zbožného ducha, jenž svou bytostnou náruživost, matematiku, abstraktní poměrnost, číslo pozvedl na základ vzniku světa a jeho existence a tváří v tvář Přírodě jako člověk vědoucí, zasvěcený, oslovil ji první okázale jako „kosmos“, jako řád a harmonii, jako smyslům nedostupnou, tóny vydávající intervalovou soustavu sfér. Číslo a číselný poměr jako konstituující souhrn všeho bytí a mravní důstojnosti – bylo nanejvýš podmanivé, jak tu krása, exaktnost, mravnost slavnostně vplývají do jedné jediné ideje autority, jež dala vzniknout pythagorovské škole, onomu ezoterickému učení o religiózní renesanci života, mlčenlivého poslušenství a striktní podřízenosti „autós épha“. Musím se tu obvinit z beztaktnosti, protože jsem při takových slovech bezděky vždy pohlédl na Adriana, abych z toho, jak se tváří, poznal, co si o tom myslí. Beztaktnost to byla proto, že reagoval pokaždé nelibě, rozmrzele odvracel zruměnělý obličej. Neměl rád jízlivé pohledy, odmítal vzít je na vědomí, opětovat je, a je až nepochopitelné, že ačkoliv mi byla známa tato jeho vlastnost, ne vždy jsem se dokázal vzdát onoho zkoumavého popatření. Tím jsem promarňoval možnost posléze s ním věcně a nepředpojatě mluvit o věcech, s nimiž jej mé němé pohledy uváděly v osobní vztah.

Tím lépe, jestliže jsem tu a tam odolal pokušení a zachoval diskrétnost, již vyžadoval. Výtečně jsme si pak vždy popovídali na cestě domů z Nonnenmacherovy přednášky o onom nesmrtelném, vzdor všem tisíciletím dodnes působivém mysliteli, jehož prostředkujícímu historickému vědění vděčíme za znalost pythagorovské koncepce světa! Uchvacovalo nás Aristotelovo učení o látce a formě: o látce jakožto potenci, možnosti, jež tíhne k formě, aby se realizovala; o formě jakožto nehybném hybateli, a tím je duch a duše, duše všeho, co existuje; ta tíhne k seberealizaci, k sebezavršení v jevu; uchvacovalo nás tedy učení o entelechii, která, jako nějaký drobet Věčnosti, proniká tělo a oživuje je, tvárně se manifestuje ve všem organickém a řídí jeho hnací soustavu, zná jeho cíl, bdí nad jeho osudem. Nonnenmacher dokázal o těchto intuicích mluvit překrásně a velice působivými výrazy, a Adrian býval jeho slovy vždy zcela stržen. „Jestliže teologie prohlašuje,“ říkal, „že duše pochází od Boha, je to filozoficky správné, protože jako princip, který dává tvar veškerým jednotlivým jevům, je duše částí ryzí formy všeho bytí, pochází z mysli, jež nepřestajně myslí sama sebe a které my říkáme

Bůh… Myslím, že chápu, co Aristoteles mínil ,entelechií’. Je to anděl jednotlivé existence, génius jejího života, jehož vědoucímu vedení se ráda vždy svěří. To, čemu se říká modlitba, je vlastně nabádavé nebo spíše zaklínavé zvěstování takové důvěry. Modlitba se tomu ovšem říká právem, protože vlastně tím voláme k Bohu.“

Jen jsem si pomyslel: kéž se ten tvůj anděl projeví jako chytrý a věrný!

Nesmírně rád jsem pobýval na těchto přednáškách, Adriánovi po boku. Teologické, na něž jsem – nepravidelně – chodil jemu k vůli, byly pro mne potěšením již poněkud pochybnějším, a býval jsem jim přítomen jako hospitující účastník pouze proto, abych nebyl vyloučen z toho, co jej zajímalo. Ve studijním plánu posluchače teologie spočívá v prvních letech těžiště na exegetických a historických oborech, to jest na biblistice, dějinách církve a dogmatu, na nauce o konfesích; pokročilejší léta patří systematice, tedy dejme tomu filozofii náboženství, dogmatice, etice a apologetice, a poslední semestry jsou věnovány praktickým disciplínám, to jest liturgice, nauce o kázání, katechetice, duchovní správě a ekleziastice, jakož i církevnímu právu. Ovšem akademická svoboda ponechává značné pole osobním zálibám, a této licence, moci posloupnost i měnit, Adrian využil, neboť se od samého počátku vrhl na systematiku – zajisté z obecně duchovního zájmu, jenž nalézá uplatnění většinou právě v tomto oboru, ale i proto, že profesor přednášející systematiku, Ehrenfried Kumpf, mluvil ze všech vysokoškolských učitelů nejšťavnatěji a na jeho přednášky vůbec chodilo nejvíc studentů, všech ročníků, i posluchačů neteologů. Říkal jsem, že jsme u Kegela poslouchali dějiny církve, ale ve srovnání s Kumpfem to byly suchopárné hodiny, s ním monotónní Kegel nemohl vůbec soutěžit.

Kumpf byl skrznaskrz to, čemu studenti říkají „ten má říz“, a ani já jsem se neubránil jistému obdivu vůči jeho temperamentu, rád jsem jej však nikterak neměl a nikdy jsem nevěřil, že by také Adrian nebyl začasté trapně dotčen jeho jadrností, i když otevřeně jej neironizoval. „Ríz“ měl Kumpf už svou fýzis: vysoký, masivní, rozložitý muž ducatých dlaní, hřímavého hlasu a dolního rtu samým mluvením lehce vyklenutého, tendujícího k prskání.

Je pravda, že Kumpf obvykle přednášel svou látku podle té nebo oné tištěné učebnice, ostatně vlastní provenience; ovšem jeho proslulost zakládala tak řečená „vybubnovaná extempore“, jimiž prokládal svůj referát, s rukama vraženýma do svislých kapes u kalhot, přičemž sako měl vyhrnuté na záda a dusal sem a tam po rozlehlé katedře; zmíněné vložky se pro svou spontánnost, drsnost, zdravou veselost i díky pitoreskně starosvětskému stylu, jakým byly proslovovány, těšily u studentů kromobyčejné oblibě. Kumpf, abych citoval přímo jeho, každou věc říkal

„pěkně po německu“ nebo také „starým dobrým německým jazykem, bez nějakých mamlasovských motanin“, to jest přímo a jednoznačně a „hezky od plic, pěkně po našem“. Namísto

„pozvolna“ říkal „polehounku potichounku“, namísto „doufejme“ „zadoufejme si“ a bibli neřekl jinak než „Svatá Písemnost“.

Říkal: „To bude nějaký chyták“, když myslel „V tom je nějaký háček“. 0 člověku, jenž podle jeho mínění podléhal omylu, říkal

„Ten je vedle jak ta jedle“, o někom, kdo holdoval nějaké neřesti „Ten si vede jak dobytek v chlívě“, a měl zálibu ve výrocích jako: „Kdo se bojí, nesmí do lesa“, nebo: „Kdo chce psa bít, hůl si najde.“ Výkřiky jako: „Tisíc kulí!“, „Mordsec-hadry“, „Do frasa!“ nebo i „arciparchant“ nebyly z jeho úst ničím vzácným, a ono poslední zvolání pravidelně vzbuzovalo aplaudující dupot.

Z hlediska teologického Kumpf vyznával onen zprostředkovatelský konzervatismus s občasnou kriticko-liberální příchutí, o němž jsem tu hovořil. Za svého mládí, jak nám vyprávěl za jednoho svého peripatetického extempore, býval nadmíru nadšeným studentem naší klasické literatury a filozofie a chlubil se, že uměl kdysi nazpaměť všechna „důležitější“ díla Schillerova a Goethova. Potom však se s ním stalo něco, co souviselo s probuzeneckým hnutím v polovině minulého století, a poselství svatého Pavla o hříchu a jeho nápravě jej odvrátilo od estetického humanismu. Člověk musí být rozeným teologem, aby uměl správně ocenit takové osudy ducha, takové okamžiky osvícení.

Kumpf došel přesvědčení, že i naše myšlení je narušené a je mu třeba nápravy, a právě v tom spočíval jeho liberalismus, neboť ten jej dovedl k názoru, že dogmatismus je intelektuální podobou farizejství. Dospěl tedy ke kritice dogmatu cestou přímo protilehlou té, po níž se ubíral kdysi Descartes; tomu připadala naopak sebejistota vědomí, „cogitare“, oprávněnější než veškerá scholastická autorita. To je rozdíl mezi osvobozením teologickým a filozofickým. Kumpf se dobral toho svého s jarou myslí a se zdravou důvěrou v Boha a reprodukoval jej nám posluchačům „po němečku“. Byl nejen člověk zaměřený antifarizejsky, antidogmaticky, ale i antimetafyzicky, veskrze eticky a gnozeologicky, hlásal ideál mravně fundované osobnosti a měl notně v nelásce pietistické oddělování světa a zbožnosti, naopak vyznával spíše světskou zbožnost, byl ochotný k jakémukoliv zdravému požitku, s kladným vztahem ke kultuře – zejména německé, neboť při každé příležitosti se projevoval jako vehementní naciohalista luterského ražení a neměl pro nikoho zlostnější označení, než že uvažuje a vyučuje jako „nějaký vlašský větroplach“, to jest jako nějaký Ital. Když ho popadl hněv, dodával, v obličeji celý rudý: „Ať ho čerchmant lejnem oblaží, amen!“, což posluchači opět kvitovali hojným dupáním.

Jeho liberalismus totiž, poněvadž nespočíval v humanistických pochybách o dogmatu, nýbrž v religiózních pochybách o důvěryhodnosti našeho uvažování, nejenže mu nebránil skálopevně věřit ve Zjevení, ale ani v tom, aby byl ve velmi důvěrných, i když přirozeně napjatých vztazích s ďáblem. Nemohu a ani nechci to zkoumat, říkám si však, že všude tam, kde je teologie – a zvláště spojuje-li se s povahou tak šťavnatou jako Ehrenfrieda Kumpfa –, patří na jeviště i ďábel a potvrzuje, že je fakticky komplementárním protějškem Boha. Ono se snadno řekne, že moderní teolog jej pojímá „symbolicky“. Podle mého mínění nemůže teologie vůbec být moderní, a to snad jí lze i přičíst jako velkou přednost;

pokud jde o symboliku, nevidím, proč by se peklo mělo pojímat symboličtěji než nebe. Lid něco takového buď jak buď nikdy nečinil. Jemu byla drastická, obscénně humorná figura ďábla dokonce vždy bližší než panstvo seshora; a Kumpf byl svým způsobem člověk z lidu. Kdykoliv mluvil o „hlubině pekelné a jejích špeluňkách“, a to činil rád – v této archaizující podobě, která vypadala sice téměř žertovně, působila však mnohem přesvědčivěji, než kdyby byl říkal tak jako v současné řeči jen

„peklo“ –, neměli jsme vůbec dojem, že by hovořil symbolicky, rozhodně spíš ten, že to míní „starým dobrým německým jazykem, bez nějakých mamlasovských motanin“. Nejinak tomu bylo i se satanem. Říkal jsem už, že Kumpf jako učenec, jako člověk vědy činil ústupky kritice víry v bibli a že přinejmenším v občasných návalech, intelektuálně bodrým tónem, leccos „obětoval“.

V podstatě však právě v rozumu spatřoval pilně se snažícího lháře, zlého nepřítele a dával mu promluvit jen zřídkakdy, a vždy k tomu ještě dodal: „Si diabolus non esset mendax et homicida, kdyby čert nebyl takový falešník a vrahoun!“ Nerad uváděl onoho škůdce jeho jménem, vždy je nějak opsal a zkomolil po lidovém způsobu, jako „čertisko“, „čertoun“ nebo „čerchmant“.

Jenomže právě tohle zpola stydlivé, zpola žertovné uhýbání a komolení mělo v sobě jakousi záštiplnou uznalost. Kumpf vedle toho měl pro něho v zásobě množství jadrných a prapodivných označení, jako „Svatý Chlupáč“, „Mistr Oháňka“, „Pan Jak –

– řeknetak-neudělá“, „Černý Kašpárek“, jež poněkud rozverně vyjadřovala jeho osobní a animózní vztah k onomu Božímu antipodu.

Učinili jsme s Adriánem Kumpfovi návštěvu, a od té doby jsme tu a tam byli zváni k němu do rodiny a večeřívali s ním, s jeho manželkou a oběma výrazně rudolícími dcerami, jejichž vodou

•smočené copy byly spleteny tak pevně, že jim téměř vodorovně odstávaly. Jedna z nich vždy proslovila modlitbu, my pak jsme diskrétně sklonili hlavy nad talíře. Poté se domácí pán, za mnohého řečnění, jež se obíralo Bohem a světem, církví, politikou a dokonce uměním a divadlem a v němž zcela zjevně napodoboval

Lutherovy Reci besední, mocně pustil do křížku s jídlem a pitím, aby dal najevo a dobrý příklad, že nemá nižádných výhrad vůči světským požitkům a zdravé konzumaci kultury; i nás opětovně měl k tomu, abychom s ním drželi krok a neodpírali si takových

Božích darů, skopové kýty, moselského moku, a když spolykal i moučník, k našemu úleku sňal ze stěny kytaru a odvrácen od stolu, s nohou přes nohu rozdrnčel struny a dunivým hlasem nám zapěl píseň jako „Rád mlynář krajem putuje“, také „Lůtzow se divě, odvážně hnal“, „Loreleí“ a „Gaudeamus igitur“. –

„Kdo zpěv, ženy, víno nemá rád, ten bude co bloud i umírat“ –

musela přijít, a taky přišla. Zahlaholil ji a při tom nám před očima objal ženu kolem boků. A pak svůj ducatý ukazovák namířil do stinného koutu jídelny, kam nedopadal téměř jediný paprsek zpod stínítka lampy vznášející se nad stolem: „Podívejte!“

vyhrkl. „Támhle v rohu stojí, ten uprskaný brach, ten hanbář, ten truchlivý zakyslec a nejde mu pod nos, že naše srdce se v Bohu radují pří jídle a zpěvu! Ale na nás si nepřijde, ten zlosyn všech zlosynů, se svými lstivými, ohnivými šípy! Apage!“ zahřměl, popadl jednu žemli a mrštil jí do temného kouta. Když vybojoval tuto půtku, opět sáhl do strun a zapěl „Kdo radostně chce v pouť se dát“.

To všechno bylo dosti hrozné,, a mohl jsem mít za zcela jisto, že i Adrian má týž pocit, i když jeho hrdost mu nedovolovala, aby svého učitele vydal v plen. Nicméně po onom souboji s čertem dostal na ulici takový záchvat smíchu, že trvalo dlouho a vyžadovalo nejednu rozptylující promluvu, než se upokojil. –

XIII

NĚKOLIKA SLOVY MUSÍM VŠAK VZPOMENOUT P0stavy ještě jednoho učitele, jenž se mi pro svou intrikánskou dvojznačnost vryl do mysli více než všichni ostatní. Byl to soukromý docent Eberward Schleppfuss, jenž tehdy v Halle po dva semestry vykonával veniam legendi, pak ovšem, nevím ani kam, se mi opět z obzoru vytratil. Schleppfuss byl vzezření tělesně chatrného, postavy sotva střední, zahalené do jakéhosi černého přehozu, jehož užíval namísto pláště a jenž byl u krku sepnut kovovým řetízkem.

K přehozu nosil něco jako měkký klobouk s okrajem po stranách ohrnutým vzhůru; tvarem se blížil jezuitské pokrývce hlavy, a kdykoli jsme my studenti Schleppfusse na ulici zdravili, vždy tento klobouk hluboko smekl a pravil „Nejponíženější služebník!“

Jeho jméno, Vleknoha, mu podle mého mínění náleželo právem, vskutku poněkud vláčel jednu nohu za sebou, avšak to se jinak obecně popíralo, a ne vždycky, když jsem jej zahlédl někam se ubírat, mohl jsem si svůj objev s jistotou potvrdit, takže na něm nehodlám trvat a raději jej připíši podvědomé sugesci vyzařující z jeho jména – tu domněnku mi do jisté míry vnukla povaha jeho dvouhodinové přednášky. Již si přesně nevzpomínám, pod jakým názvem figurovala v studijním seznamu. Obsahem, jenž byl pohříchu poněkud rozplývavě neurčitý, by se byla mohla jmenovat „psychologie náboženství“ – ostatně se tak nejspíš skutečně jmenovala. Měla exkluzivní charakter, ani nebyla pro zkoušky nikterak důležitá, a účastnila se jí pouze hrstka intelektuálně a více nebo méně revolučně zaměřených studentů, deset nebo dvanáct. Ostatně udivovalo mě, že jich není víc, protože Schleppfussova produkce byla dost poutavá, aby budila zvědavost i širší. Jenže ukázalo se při této příležitosti, že i pikantno pozbývá popularity, má-li spojitost s duchem.

Už jsem tu říkal, že teologie svou povahou vždy tíhla a také musí tíhnout k tomu, stát se démonologii. Zde byl Schleppfuss příkladem nade vše, i když příkladem příliš pokrokovým a intelektuálním, ježto jeho démonické pojetí světa a Boha bylo psychologicky přizdobeno a tím přijatelné, ano přitažlivé pro moderní, vědecké uvažování. K tomu přispíval i jeho přednes, jenž byl uzpůsoben tak, aby imponoval mladým. Schleppfuss mluvil zcela nenucené, zřetelně, neúnavně a bez přestávek, slovy přesnými, až by se byla mohla ihned tisknout, v obratech lehce ironického odstínu – nikoliv ex cathedra, nýbrž zpola sedě někde stranou na zábradlí, zpola se o ně opíraje, špičky prstů složeny přes sebe v klíně, palce odtažené; jeho dělící se vous zdvihal se při tom a klesal a mezi ním a špičatě nakrouceným knírem se vynořovaly klovitě ostré zuby. Kumpfovo neuhlazené obcování s dáblem bylo dětskou hrou ve srovnání s psychologickou realitou, jíž věčného ničitele, to personifikované odpadnutí od Boha, obdaroval Schleppfuss. Ten totiž, mohu-li to tak vyjádřit, útoky rouhavosti povyšoval dialekticky na roveň božství, peklo na roven empyrea, sféry nejvýsostnější, prohlašoval bezbožnost za nezbytný a imanentní korelát svatosti a tu za nepřestajné satanovo pokušení, za téměř neodolatelnou výzvu hanobit ji.

Dokládal to na duchovním životě klasického údobí, kdy zbožnost vladařsky prostupovala veškeré bytí, na křesťanském středověku a zejména pak na stoletích, kdy končil, době úplné to shody mezi duchovním soudcem a delikventem, mezi inkvizitorem a čarodějnicí o skutečnosti zrady na Bohu, paktu s ďáblem, hnusného spolčování s démony. Podstatou bylo tu nutkání rouhat se vycházející ze samé nejsvětější svátosti, o ně a o nic jiného tu šlo, a vyjevovalo se třeba v tom, jak odpadlíci nazývali svatou

Pannu Marii: „Ta tlustá ženská“, nebo v kromobyčejně sprostých poznámkách, v hrůzných oplzlostech, jež je dábel ponoukal tajně trousit při mši a jež doktor Schleppfuss, špičky prstů přes sebe, doslovně reprodukoval – vkus mi zapovídá uvádět je tu,

Schleppfussovi však nikterak nevyčítám, že si žádný vkus nepřipouštěl a ctil jen a jen vědu. Bylo jen zvláštní dívat se, jak si studenti veškeré výrazy svědomitě zapisují do svých sešitů ve voskovaném plátně. Podle Schleppfusse tohle všechno, zlo i sám jeho podněcovatel, nebylo než nutný výron a nevyhnutelné příslušenství posvátné existence samotného Boha; tak jako ani neřest nesestávala jen ze sebe sama, nýbrž svou slastnosi čerpala ze slizkého očerňování ctnosti, jeho nebýt, neměla by se kde vkořenit; jinak řečeno neřest povstávala z využívání svobody, to jest možnosti hřešit, jež je inherentní samému aktu stvoření.

Tady se artikulovala jistá logická nedokonalost všemoci a všelaskavosti Boha, neboť jednoho nebyl schopen: stvořené, tedy to, co vyňal ze sebe sama a co bylo poté mimo něj, obdařit neschopností hříchu. To by bývalo znamenalo všemu, co stvořil, odnít svobodnou vůli odvrátit se od Boha – a to by byl býval výtvor a výplod nedokonalý, ba vlastně by to ani výtvor a výplod božský nebyl. Logické dilema Boha tkvělo v tom, že nebyl s to vdechnout těm, jež stvořil, Člověku a andělům, zároveň samostatnost volby, tedy svobodnou vůli, i dar neschopnosti hřešit.

Zbožnost a ctnost spočívaly tedy v tom, svobody, již Bůh musel poskytnout těm, jež stvořil, užívat vhodně, to jest neužívat jí vůbec – což ovšem, když tak člověk poslouchal Schleppfuse, potom vypadalo, jako kdyby ono neužívání zmíněné svobody znamenalo určité existenciální oslabení, umenšení intenzity jsoucnosti mimobožského výtvoru.

Svoboda. Jak podivně se vyjímalo to slovo ve Schleppfussových ústech! Ano, jistě, byl na něm důraz religiózní, Schleppfuss mluvil jako teolog, a vůbec nemluvil o svobodě opovržlivě, naopak, dovodil, jaký hluboký význam Bůh této myšlence nepochybně přikládal, když člověka a anděly raději vydal napospas hříchu, než aby jim odepřel svobodu. Dobrá, svoboda byla opakem vrozeného bytí bez hříchu, svoboda, to znamenalo z vlastní vůle zachovávat věrnost Bohu, nebo si začínat s démony a dokázat pří mši mumlat cosi strašlivého. To byla definice, jakou poskytovala psychologie náboženství. Jenomže svoboda přece v životě lidí na této zemi i v dějinných zápasech hrála svou roli také již ve významu jiném, možná méně spirituálním, přesto však nikoli prostém entuziasmu. A hraje ji i právě nyní, když sepisuji tento životopis – v právě zuřící válce, a jak bych ve svém ústraní rád věřil, v neposlední řadě v myslích a v duši nás Němců, jimž nyní za panství nejopovážlivější svévole možná poprvé v životě svítá, co to vlastně svoboda je. Avšak tak daleko jsme tehdy ještě nedospěli. Otázka svobody nebyla, nebo nám nepřipadala, za našich studentských časů tak“ palčivá, a doktor Schleppfuss si mohl klidně onomu slovu přikládat význam, jaký mu v rámci jeho přednášení příslušel, a další ponechávat stranou. Kdybych byl ovšem měl dojem, že je ponechává stranou, že jen a jen pohroužen do svého náboženskopsychologického pojetí nebere je v potaz. Jenomže on je v potaz bral, toho pocitu jsem se nedovedl zbýt, a jeho teologická definice svobody měla v sobě jistou apologetickou, polemickou špičku vůči „modernějším“, to jest plošším a pouze toho času běžným myšlenkám, jaké se svobodou možná spojovali jeho posluchači. Vidíte, jako kdyby chtěl říci, my tohleto slovo máme také, je nám k dispozici, nemyslete si, že se vyskytuje pouze ve vašem slovníku a že jedině vaše pojetí svobody zplodil rozum. Svoboda je ohromně veliká věc, je to podmínka veškerého stvoření, to, co Bohu zabránilo dát nám zbraň proti odpadnutí od něho. Svoboda, to je svoboda hřešit, zbožnost tkví v tom, takové svobody neužít, z lásky k Bohu, jenž nám ji musel dát.

Takto se to jevilo z jeho úst, poněkud tendenční, poněkud zlovolné, pokud jsem se úplně nemýlil. Krátce a dobře, iritovalo mě to. Nemám rád, když někdo chce mít všechno, bere protivníka za slovo, překrucuje je a páše tak zmatek v pojmech. To se dnes děje nanejvýš směle, a je to hlavní příčina mého ústraní. Jistí lidé by neměli hovořit o svobodě, o rozumu, o humanitě, z důvodů ryzosti pojmů by si to měli odpustit. Avšak Schleppfuss mluvíval také právě o humanitě – samozřejmě ve smyslu „klasických století víry“, a na tom, jaká tehdy byla situace ducha, založil své psychologické vývody. Zjevně mu záleželo na tom, aby všem dal na srozuměnou, že humanita není výdobytkem svobodného ducha, že tato idea nenáleží jenom jemu, že existovala vždy a že třeba konání inkvizice bylo prodchnuto vždy výsostně humanitárními pohnutkami. Jedna ženština, vyprávěl, jež plných šest let obcovala se zlým duchem, dokonce i když jí po boku ležel spící manžel, třikráte za týden, zejména pak v době svátků, byla za onoho „klasického“ času jata, v líčení odsouzena a upálena.

Bylať se uvázala ďáblu ve slib, že po sedmi letech propadne mu tělem i duší. Leč osud byl jí přízniv, neboť právě ještě před uplynutím té lhůty Bůh ve své lásce dopustil, aby upadla do rukou inkvizice, a ještě za lehkého stupně výslechu učinila plné a jímavě kajícné doznání, takže nanejvýš pravděpodobně vymohla si na Bohu odpuštění. Naprosto ochotně totiž brala se na smrt, výslovně prohlásivši, že i kdyby mohla vyváznout snad životem, přece s rozhodností upřednostňuje kůl na hranici, jen aby se vymkla moci démonově. Natolik žít ve jhu špinavého hříchu vzbuzovalo v ní posléze hnus. Jaká krásná zaklenutost kultury sálala to arci z takového souladného sepětí mezi soudcem a odsouzencem a jaká vřelá humanita ze zadostiučinění nad tím, že bylo možno tuto duši ještě v posledním okamžiku ohněm vyrvat ďáblovi a dosíci pro ni odpuštění!

To nám Schleppfuss vštěpoval a k tomu vedl naši pozornost –

nejen co humanita rovněž může být, nýbrž co je svou pravou podstatou. Bylo by tu bývalo zcela zbytečné vyrukovat s jiným výrazem ze slovníku svobodného ducha a mluvit o beznadějné pověře. Schleppfuss operoval i jím, a ve jménu „klasických“

století, jimž byl čímsi naprosto neznámým. Ta žena se zlým duchem byla obětí nesmyslné pověry a nikoho a ničeho jiného.

Odpadla od Boha, odpadla od víry, a to byla její pověra. Pověra neznamenalo věřit na démony a zlé duchy, nýbrž zkázonosně se s nimi spustit a od nich očekávat, co lze očekávat pouze od Boha.

Pověra znamenala lehkovážně dopřávat sluchu našeptávání a ponoukání nepřítele lidského rodu; ten pojem zahrnoval všechna zaklínadla, písně, zaříkávání, všechny čarodějnické přečiny, rouhačství, zločinné skutky, flagellum haereticorum fascinariorum, všechny illusiones daemonum. Tak bylo lze definovat pojem „pověra“, tak se i definoval, a bylo zajímavé, jak člověk dokáže využívat slova a jak Za jejich pomoci uvažovat!

Samozřejmě dialektická spojitost zla s posvátnem a dobrem hrála významnou úlohu v teodicee, v ospravedlnění Boha vzhledem k existenci zla ve světě, a teodicea také se v Schleppfussových přednáškách široce probírala. Zlo přispívá k dokonalosti univerza, a bez něho by vesmír nebyl býval dokonalý, proto je

Bůh připustil, neboť Bůh je dokonalý a tedy nemůže nechtít dokonalost – nikoli ve smyslu dokonalého dobra, nýbrž ve smyslu všestrannosti a vzájemného posilování bytí. Zlo je mnohem zlejší, je-li tu dobro, dobro mnohem krásnější, je-li tu zlo, ba možná –

o to se bylo možno přít – dobro nebylo by vůbec dobrem, kdyby neexistovalo zlo. Augustin alespoň zašel až tak daleko, že prohlásil: je funkcí špatnosti, aby dala zřetelněji vyniknout dobru; to nám připadá libější a chvályhodnější, kdykoliv se porovnává se špatností. Tady arci zasáhl tomismus a varoval: je nebezpečné věřit, že Bůh si přeje, aby se dělo cokoliv zlého. Bůh si ani nepřeje, aby se dělo něco zlého, ani si nepřeje, aby se nedělo, nýbrž aniž si přeje nebo nepřeje, dovoluje, aby vládlo i zlo, a to je arci dokonalosti na prospěch. Avšak je scestné tvrdit, že Bůh připouští zlo dobru k vůli; neboť nelze považovat za dobré nic kromě toho, co odpovídá myšlence dobra o sobě, nikoliv díky nějakým doplňkům. Nicméně takto, říkal Schleppfuss, naskýtá se nám problém absolutního dobra a krásna, dobra a krásna bez jakéhokoli vztahu ke zlu a ohyzdnu – problém s ničím neporovnávané kvality. Tam, kde odpadne srovnání, pravil, odpadne i měřítko, a pak se nedá už mluvit o těžkém a lehkém, ani o velkém a malém.

Dobro a krásno by tak byly pozbaveny své podstaty a staly by se jakýmsi nekvaliřikovatelným bytím, jež je ovšem velice podobné nebytí a možná mu pak není proč dávat přednost.

Zapisovali jsme si jeho vývody do svých sešitů ve voskovaném plátně a více nebo méně ukojeni odnášeli jsme si je domů. Skutečné ospravedlnění Boha, to jsme si po Schleppfussově diktátu dodávali sami, tkví, tváří v tvář všemu truchlivému, co se děje, s tím, co stvořil, v jeho schopnosti ze zla hníst dobro. Tato vlastnost, k Boží slávě, žádá si skutky, a nemohla by se projevit, kdyby Bůh stvořené jím bytosti nebyl odevzdal do rukou hříchu. Potom by univerzu bylo odepřeno dobro, jež Bůh umí vytvořit ze zla, z hříchu, z utrpení a neřesti, to by potom andělé měli méně důvodů ke chvalozpěvu. Ovšem ono také obráceně, jak nás o tom neustále poučují dějiny, povstává z dobra mnoha zla, a tak by Bůh, aby tomu zabránil, musel bránit i dobru a nedat světu vůbec existovat. To by ovšem odporovalo jeho podstatě jakožto Stvořitele, a proto svět vytvořil takový, jaký je, totiž prosycený zlem, to znamená musel jej zčásti přenechat vlivu démonů.

Nikdy se zcela neozřejmilo, zda to, co nám Schleppfuss přednášel, jsou jeho vlastní názory jako učitele, nebo zda mu šlo pouze o to, abychom poznali psychologii klasických století víry.

Dojista by nebyl mohl být teolog, kdyby se k takové psychologii nechoval se sympatiemi, hraničícími se souhlasem. Avšak důvod, proč jsem se podivoval, že jeho přednášky nepřitahují víc mladých lidí, byl v tom, že kdykoliv se v nich mluvilo o moci, jakou mají démoni nad lidským životem, hrálo tu výraznou úlohu pohlavno.

Jak tomu také mohlo být jinak! Démonický charakter této sféry byl hlavním příslušenstvím „klasické psychologie“; pro ni tato oblast byla oblíbeným místem, kde se to démony jen hemžilo, daným opěrným bodem pro Stvořitelova protihráče, nepřítele toho, kdo maří jeho skutky. Bůh mu totiž nad souloží přiznal čarodějnicí moc větší než nad jakýmkoliv jiným lidským konáním: nejen pro vnější oplzlost onoho úkonu, ale zejména proto, že zkaženost prvního otce přešla tu na celé lidské pokolení jako dědičný hřích. Akt plození, příznačný svou estetickou odporností, byl výrazem a vehikulem dědičného hříchu – jaký div, že právě tady měl mít ďábel z Božího dopuštění tak volnou ruku! Ne nadarmo pravil anděl k Tobiášovi: „Nad těmi, kdož oddáni jsou rozkoši, nabývá moci démon.“ Neboť moc démonů je v podbřišku člověka, a ty měl na mysli evangelista, když pravil: „Když hrubě ozbrojený stříci bude palác svůj, vše, co jeho jest, pozůstane v míru.“ To se dalo samozřejmě interpretovat pohlavně;

v záhadných slovech bylo vždy slyšet tento význam, a právě zbožnost s ušima nastraženýma jej v nich také slyšela.

Bylo překvapující, jak chabou se právě u světců pokaždé ukázala andělská stráž, alespoň kdykoliv přišla řeč na zmíněný „mír“.

V knize o svatých otcích je bezpočet líčení, kolika chtivým pokušením stran žen byli vystaveni, až se tomu ani nechce věřit, i když posléze zřejmě odolali vší tělesné lačnosti. „Dán mi jest osten do těla, anděl satan, aby mne zašijkoval.“ To je zrovna jedno takové přiznání, učiněné Korintským, a i když možná pisatel dopisu měl tu na mysli něco jiného, třeba ochabující neduh nebo něco podobného –zbožnost si to bud jak bud vykládá po svém – koneckonců nejspíše právem, poněvadž její instinkt se nemýlil, když jakékoliv útoky na rozum dával do temné souvislosti s démonem pohlaví. Ovšem pokušení, jemuž někdo odolá, není hříchem, je pouze zkouškou ctnosti. A přesto stanovit hranici mezi pokušením a hříchem lze těžko, neboť není hřích už to, že nám jím krev vře v těle, a netkví už v chtíči jako stavu značné odevzdanosti zlu? Tady opět vystupuje do popředí dialektická jednota dobra a zla, neboť svatost si ani nelze představit bez pokušení, poměřuje se pokušením, tím potenciálem hříšnosti člověka.

Z koho však pokušení vychází? Kdo se tu má za ně zatracovat?

Ono se lehko řekne, že pochází od ďábla. Ten je jeho pramenem, kletby však stíhají předmět. Předmětem, instrumentem pokušitelovým je žena. Tím ovšem je taktéž instrumentem svatosti, protože té by nebylo bez vřícího hříšného chtíče. Za to se jí ovšem dostává vděku jen trpkého. Bylo spíše zajímavé a veskrze příznačné, ačkoliv člověk je bytost pohlavní v obou svých podobách a lokalizace démonična do podbřišku hodí se spíš na muže než na ženu, že přesto se veškeré prokletí tělesnosti a zotročenosti pohlavím vždy svalovalo na ženu, až povstalo přísloví: „Krásná ženská je jako zlatý kroužek v prasečím rypáku.“ Kolik podobných výroků se odedávna pronášelo o ženě, a naveskrz procítěně!

Platily ovšem žádoucnosti těla obecně, žádoucnosti, jež se s ženou pojila vjedno, takže i tělesnost mužská se připisovala na vrub ženě. Odtud slova: „Shledal jsem ženu trpčí než smrt, a dokonce žena dobrá podřízena jest žádoucnosti těla.“

Bylo ovšem možné se ptát: A dobrý muž nikoliv? A muž svatý nikoliv zcela na prvém místě? Ano, ale to bylo dílo ženy, jež reprezentovala veškerou tělesnost na zemi. Pohlaví bylo její doménou, a jak by tedy právě ta, jež se jmenovala femina, tedy pocházela jednak od fides, jednak od minus, od menší viry, nebyla měla být podezřelá, že je neblaze důvěrná se slizkými duchy, kteří obývají tuto sféru, že s nimi obcuje, že je čarodějnicí? Příkladem tu byla ona manželka, jež se po boku svého nic netušícího spícího muže pelešila se zlým duchem, a po celá léta. Ovšem neexistovali zlí duchové pouze v mužích, obývali i ženy, a opravdu jeden zvrhlý jinoch žil v oné klasické době s modlou dábelsky žárlivou, jak měl nakonec seznat. Po několika letech totiž, spíše z důvodů utilitárních než ze skutečné náklonnosti, uzavřel sňatek s řádnou ženou, nebylo mu však možno poznat ji důvěrně, protože modla se vždy položila mezi ně. Proto také žena, spravedlivě rozladěna, zase od něho odešla, a jemu nezbývalo než nadosmrti vzít zavděk svou nesnášenlivou modlou.

Daleko příznačnější pro tehdejší psychologickou situaci, prohlašoval Schleppfuss, bylo omezení, jímž byl za té epochy postižen další jinoch; toho zasáhlo zcela bez jeho viny, ženským čarováním, a bylo veskrze tragické, jak se ho opět zbyl. Abych tu připomněl, jak jsme s Adriánem společně studovali, v krátkosti nyní uvedu ten příběh, jejž nám soukromý docent Schleppfuss vypověděl se vší duchaplností.

Koncem patnáctého století žil v Meersburgu u Kostnice poctivý mladík jménem Heinz Klopfgeissel, cechu bečvářského, muž urostlý a zdravý. Nalezl zalíbení v děvčeti Bárbel, jediné dceři ovdovělého zvoníka, dívka v něm pak neméně, a tedy chtěl ji pojmout za ženu, leč ač zdáli si to oba, otec dívky se onomu záměru vzpíral. Byltě Klopfgeissel chuďas; zvoník po něm požadoval, aby dosáhl řádného postavení, stal se mistrem svého řemesla, než mu dá dceru. Vzájemná náklonnost oněch mladých lidí byla však silnější než jejich trpělivost, a dívka a mladík dříve, než se patřilo, byli již mužem a ženou. Jednou v noci, když zvoník odebral se zvonit, vnikl Klopfgeissel k Barbel, a v objetí zdál se jeden druhému nejskvělejší bytostí na zemi.

Tak se věci měly, když se jednoho dne bečvář s dalšími veselými tovaryši vydal do Kostnice, kde byl vysvěcován kostel, a tam si pilně vyhazovali z kopýtka, takže byli večer naveskrz rozbujnělí a ustanovili se, že zajdou si za ženskými do hambince. Klópfgeisselovi příliš to po chuti nebylo, nechtěl se přidat. Avšak chasníci mu posměšně nadali do třasořitek a dotírali naň ostrými jazyky, že ono to s ním nakonec není třeba všechno v pořádku a že jako mužský asi nestojí za zlámanou grešli; to mu hrubě nešlo pod nos, navíc žíznému pivu dával výhost právě tak málo jako ostatní, a tedy dal se přemluvit; pravil: „Hoho, to se tedy uvidí“ a odebral se s celým houfem do toho helmbrechtnického útulku.

Stalo se však, že byl tu lítě zahanben, až nevěděl, kam skrýt má svůj ruměnec. Neboť proti všemu nadání, když byl s běhnou,

Madarkou to původem, nic nejevilo se s ním v pořádku a jako mužský opravdu v tu chvíli ani za zlámanou grešli nestál, z čehož hrubě se rozkatil, jakož i leknutí velké pojal. Neboť ona coura netoliko se mu vysmála, ale vrtěla hlavou a pravila, že něco tu páchne a není s dobrým; chlap jako on, a zničehonic mu věc ona nejde, to on je nějaký čertův světec, tomu ten jeho aparát asi uvařili – a kolikéž podobných řečí. Obdaroval ji přebohatě, aby nic nevyzradila jeho kumpánům, a jako zmoklá slepice vrátil se domů.’

Ihned, jak jen bylo to možné, ač u velikých obav, smluvil si s Barbel dostaveníčko, a co zvoník vyzváněl, měli spolu tu nejvydařenější chvilku. Zdálo se mu, že čest jeho mladé mužnosti je opět nastolena, a byl by mohl být rozradostněn. Neboť krom jeho první a jediné nezáleželo mu na žádné jiné panence, proč by tedy mělo mu záležet na jeho mužství, krom času, když je s ní? Leč od onoho pochybení uhnízdil se mu v duši jakýs neklid, a hlodalo to v něm a ponoukalo jej, že musí podstoupit zkoušku a jedinkrát, i když posléz už nikdy víc, zahrát své znejmilejší nevěrnický kousek. Číhal tedy bedlivě na příznivou chvilku, aby se ozkoušel, a taktéž ji; nemohlť chovat v srdci nedůvěru k sobě samému, aby ta co tiché, mírnější, leč úzkostné podezření nebyla vloudila se též v mysl té, na níž lpěl celou duší.

Náhoda tomu chtěla, že zavolali proň, aby jednomu vinaři, nedochůdnému to břichatci, ve sklepě přitloukl uvolněné obruče u dvou sudů, a manželka pána domu, ženuška ještě čilá, sešla dolů s ním a přihlížela, kterak se činí. Tu pohladila jeho paži a svou přiložila k ní, a porovnávala obě, a dělala naň posuňky takové, že nebylo možno mu odmítnout, co tělo jeho arci při vší svolnosti ducha posléz přece jen vykonat vůbec nebylo s to, takže mladík musil jí říci, že není mu nikterak do špásování, a že má naspěch, a dojista přijde dolů po schodech její muž, a vzal nohy na ramena, poněvadž té hořce se mu vysmívající osobě zůstal dlužen, co chlapík tak statný nikdy dlužen nezůstává.

Byl hluboce raněn, zmaten sám sebou, a nejen to; neboť podezření, jež vkradlo se mu do duše už při prvním onom nezdaru, nyní jej posedlo nadobro, a že je čertovým mučedlníkem, to žádnou pochybu již nesneslo. Ježto nyní v sázce byla spása nebohé jedné duše a navrch čest jeho těla, šel za velebníčkem a všechno mu vypověděl skrze mříž rovnou do ucha: že v něm rejdí strašidlo jakési, a že on není řečené věci schopen a mocen, vyjma u té jedné jediné, a jakže je to možné, a zda náboženství nezná láskyplnou jakous odpomoc od takového neřádstva.

Za onoho času zle a povážlivě řádil v zemi mor čarodějnictví, jakož i spojené s ním všeliké lehkověrnosti, hříchy a rouhavosti povstalé ponoukáním nepřítele lidského pokolení, čímž způsobena byla urážka božskému majestátu, a duchovním pastýřům uložena přísná bdělost. Velebníček, jelikož byla mu až příliš dobře známa ona neřádská čeládka, jež to všechno tropila, jakož i to, že její kouzla mužům odčarovávají, co je jim největší silou, odebral se s Klopfgeisselovou zpovědí na vyšší místa, zvoníkovo dítě bylo jato, vyslýcháno a přiznalo upřímně a podle pravdy, že z nejopravdivější obavy o chlapcovu věrnost, aby ji o něho některá jiná nepřipravila, než bude svázán s ní před Bohem a před lidmi, vyprosila si od jedné babice, lazebnice řemeslem, lektvar jakýsi, mast zrobenou údajně z tuku skonalého nekřtěňátka, jíž, aby mohla si být svým Heinzem naveskrz jista, tajně natírala mu podle stanoveného obrazce záda, kdykoliv svírala milce v objetí. Tedy odvedli i lazebnici, jež arci všechno popírala. Musela být předána světským úřadům a dotazována právem útrpným, jehož nástroje církvi nepříslušely; a takto tištěna, vypověděla, čeho každý musil se nadít: že babice vskutku má domluvu s dáblem, který byl se jí zjevil v podobě mnicha s kozlími kopyty a přemluvil ji, aby všelikým spíláním nactiutrhala duchovním osobám i křesťanské víře, k čemuž opatřil ji návodem, kterak zhotovit netoliko řečenou mast lásky, nýbrž i jiné hanebné prostředky, mezi nimi i jakýs tuk, působící, že dřevo, jím potřeno, s člověkem chtivým létání vzneslo se do vzduchu. Kterak zevrubně zloduch zpečetil svou smlouvu se stařenou, to vycházelo na Boží světlo z babizny po drobtech a za opakovaného tištění, a z okolností těch až vlasy vstávaly hrůzou.

Pro dívku, skrze prostřednici ďáblem zlákanou, nyní záleželo vše v tom, nakolik spása její vlastní duše ohrožena byla přijetím a použitím zlořečeného preparátu. Ku neštěstí zvoníkovy dcery doznala stařena, že kopytnatý ten plaz jí uložil, aby peklu získala stoupenců co nejvíc, že za každého človíčka, jejž vydá mu do rukou, tím že svede jej k užívání všeho dáblem jí darovaného, vždy poněkud více obrní ji proti věčnému ohni, takže bude-li mu nahánět dušičky pilně a pečlivě, k posledku bude proti plamenům pekelným vyzbrojena pancířem zrovna asbestovým. –•

To Bárbel ukrátilo na hrdle. Bylo zřejmo, že její duše musí být spasena od věčné zhouby, obětováním těla vyrvána ze spárů

Jáhlových. A ježto bylo taktéž trpce nezbytno, pro zakořeňující se obecnou zkaženost, dáti všem příklad, na veřejném místě, u kůlů sousedících, proměněny byly v popel čarodějnice dvě, stará a mladá. Heinz Klopfgeissel, očarovanec, stál, s hlavou obnaženou a mumlaje modlitby, v davu přihlížejících. Dýmem dušené a chropotem znetvořené výkřiky jeho milované jevily se mil jako hlas démonův, jenž neochotně krákaje z ní vylétá. Od té chvíle pozbaven byl všeho způsobeného mu mrzkého omezení, neboť sotva jeho láska shořela, již opět volně mohl nakládat se svou mužností, jež byla mu kdys hříšně odňata. –

Nikdy už mi nevymizel z mysli tenhle pobuřující příběh, tak příznačný pro ducha, jaký vládl při Schleppfussových přednáškách, a nikdy mně už nedopřál pořádně klidu. Tehdy se o něm hodně mluvilo, mezi Adriánem a mnou i v diskusích v kroužku „Winfried“; ale ani u Adriana, který vůči učitelům a tomu, co vykládali, byl vždy zdrženlivý a k ničemu se nevyslovoval, ani u jeho kolegů studentů se mi nepodařilo probudit takové rozhořčení, jaké by učinilo zadost mému hněvu nad onou historkou a zejména nad Klopfgeisselem. Ještě dnes mu celý rozčilený v duchu kinu a nazývám jej v tom nejpravějším slova smyslu vražedným oslem. Proč si ten ťulpas vůbec stěžoval? Proč se zaplétal s jinými ženami, když měl svou, kterou miloval, a to tak nepochybně, že jej to vůči všem ostatním dívkám činilo chladným a „neschopným“? Co tady vůbec znamenalo „neschopný“, když u té jediné schopen lásky byl? To je zjevně jakési zušlechtěné zjemnění pohlavnosti, a není-li přirozené, že pohlavnost odmítá mít se k činu při absenci lásky, není přece potom o nic méně nepřirozené, když něco takového činí za její přítomnosti a jí tváří v tvář. Jistěže Barbel svého Heinze uhranula a „omezila“, jenže nikoliv nějakým ďábelským tajemstvím, nýbrž svou líbezností a ochromivou vůlí, jíž jej k sobě upoutala a také učinila odolným vůči jiným pokušením. Že se působení této ochrany, jejímu vlivu na chlapcovu přirozenost, onou kouzelnou mastí a dívčinou vírou dostalo psychologické posily, to jsem ochoten uznat, i když se mi zdá mnohem správnější a prostší dívat se na celou věc spíše z hlediska jeho a činit za všechny zábrany, nad nimiž se tak pošetile pohoršoval, zodpovědným vyběravé rozpoložení, do něhož jej uvedla jeho láska. Ale i toto hledisko v sobě zahrnuje uznání jistě přirozené podivuhodné moci duševna, jeho schopnosti mít tvárný a proměňující vliv na věci organicko-tělesné – a samozřejmě i tento takříkajíc magický prvek celé věci Schleppfuss ve svých komentářích ke Klopfgeisselově případu pilně vyzvedával.

Činil tak poněkud quasihumanisticky, to aby zdůraznil vznešenou ideu o nevšedním ustrojení lidského těla, jíž žila ona údajně temná staletí. Považovala je za ušlechtilejší než kterékoliv ostatní pozemské sloučeniny a v jeho proměnnosti působené duševnem spatřovala výraz jeho vznešenosti, vysokého postavení, jež zaujímá v hierarchii tělesna. Ochlazuje se a přivádí do varu ze strachu a z hněvu, hubne zármutkem, rozkvétá radostí, pouhý myšlený hnus dokáže vyvolat fyziologické účinky jako zkažené jídlo, pohledem na talíř jahod alergikovi naskáče na kůži vyrážka, ba nemoc a smrt mohou být důsledkem ryze duševního působení.

Ovšem od poznání, že duše je schopna měnit vlastní, jí přináležející tělesnou matérii, byl už pouhý krok, a nutný krok, k přesvědčení opírajícímu se o bohatou lidskou zkušenost, že duše vědomou vůlí, tedy kouzlem, dokáže měnit i tělesnou substanci nikoli svou;

jinými slovy stvrdila se tak myšlenka reálného podkladu magie, démonického vlivu a čarování, a sféře takzvané pověry byly odňaty jevy jako třeba zlý pohled, celý zkušenostní komplex soustředěný v pověsti o smrtícím oku baziliškově. Bylo by bývalo trestuhodně nehumánní popírat, že nečistá duše, ať už vědomě nebo bezděky, dokáže pouhým pohledem vyvolat u druhých škodlivé účinky, zvláště u malých dětí, jejichž křehká substance je vůči jedu takových očí obzvláště choulostivá.

Tolik Schleppfuss ve svých exkluzivních přednáškách –

exkluzivních duchem a povážlivostí. „Povážlivé“ je velice případné slovo; vždy jsem mu přikládal velkou filozofickou hodnotu. Podněcuje člověka, aby je užíval i zároveň aby se mu vyhýbal, bud jak buď tedy aby je užíval velice obezřetně, a věc – a člověk –, u nichž se použije, obrážejí se v něm v dvojím světle, jako něco nebo někdo, kdo stojí za uvažování, a kdo je nějak podezřelý.

Kdykoliv jsme potkali Schleppfusse na ulici nebo někde na chodbě univerzity, vkládali jsme do pozdravu veškerou úctu, jakou jsme chovali k vysoké intelektuální úrovni jeho přednášek, úctu větší hodinu co hodinu, on nato ovšem vždy ještě hlouběji než my smekl klobouk a řekl: „Nejponíženější služebník!“

XIV

MYSTIKU ČÍSEL NEMÁM V OBLIBĚ, A SKLON K NÍ jsem si u Adriana, u něhož se projevoval odjaktěživá, neokázale, leč zjevně, uvědomoval vždy nikoli bez stísněnosti. Že však předchozí kapitole připadlo zrovna číslo XIII, na něž se všeobecně pohlíží s bázní a jež platí za neblahé, to ovšem kvituji bezděky s mocným souhlasem, a skoro jsem v pokušení považovat to za víc než pouhou náhodu. O náhodu tu rozumně řečeno přece jen jde, a to proto, že v podstatě celý tento komplex zkušeností z univerzity v Halle, stejně jako ještě předtím přednášky Kretzschmarovy, tvoří přirozenou jednotu, protože jsem však, jen a jen z ohledů na čtenáře, který se vždy shání po místech, kde by si odpočal, po cézurách a nových začátcích, rozdělil do vícera kapitol, co podle mého upřímného mínění jako spisovatele na něco podobného vůbec nemá nárok. Kdyby tedy bylo po mém, vězeli bychom stále ještě u kapitoly XI, a jen proto, že tíhnu k ústupkům, dostalo se doktoru Schleppfussovi kapitoly XIII. Přeji mu ji – ba více než to, byl bych i tak celé anamnestické mase vztahující se k létům našich studií v Halle přál číslo XIII; říkal jsem přece již, že mi vzduch tohoto města, vzduch teologický, nečinil dobře a že má hospitantská účast na Adriánově studiu byla obětí, již jsem přinášel, za mnoha nelibých pocitů, na oltář našeho přátelství.

Našeho? Řeknu spíše: mého, protože Adrian nikterak netrval na tom, abych mu sedával po boku, když poslouchal Kumpfa nebo Schleppfusse, ba abych kvůli tomu i zanedbával své zapsané přednášky. Činil jsem tak naprosto dobrovolně, pouze z neodbytné touhy slyšet, co poslouchá on, vědět, co do sebe on vstřebává, zkrátka dávat naň pozor – neboť to mi připadalo vždy nejvýš nezbytné, i když bezúčelné. Vyslovuji se tu o uvědomění věru zvláštně pomíchaném: naléhavost – a bezúčelnost. Bylo mi zcela jasné, že mám před sebou život, jejž je snad možno střežit, avšak nikoliv změnit, nikoliv ovlivnit, a do nutkání mít jej neustále na očích, nehnout se od přítele, asi se již mísila i předtucha, že jednou bude mým úkolem podat biografický počet z dojmů jeho mládí. Neboť tolik je snad zřejmo, že jsem se o všem výše uvedeném nerozepisoval vůbec především proto, abych vysvětlil, proč mně nebylo v Halle nijak zvlášť dobře, nýbrž ze stejné příčiny, proč jsem se tak podrobně rozepisoval o kaisersaschernských přednáškách Wendella Kretzschmara: totiž proto, že mi záleží a musí záležet na tom, abych ze čtenáře učinil svědka Adriánových duchovních zážitků.

Ze stejné příčiny jej ted hodlám pozvat, aby nás, mladé syny

Múz, doprovázel na společných putováních, na něž jsme se vydávali z Halle v příznivějších ročních obdobích. Jako Adriánův krajan a intimus, a protože jsem, ač sám neteolog, neskrývaně projevoval výrazný zájem o náboženskou vědu, byl jsem vždy vlídně přijímaným hostem mezi členstvem křesťanského sdružení

„Winfried“ a směl jsem se opětovně zúčastňovat hromadných výprav na venkov, za nichž se holdovalo požitkům ze všeho zeleného, co Bůh stvořil.

Bylo těch výprav více než těch, jichž jsme se účastnili i my; asi tu nemusím říkat, že Adrian nebyl nikterak horlivým spolkařem a své členství více hrál, než že by do puntíku dostával jeho povinnostem a přímo jím žil. Dal se pro „Winfried“ získat, protože nebyl nezdvořilý a aby prokázal dobrou vůli někam se zařadit, avšak pod různými záminkami, většinou s odvoláním na svou migrénu, více než občas vynechával schůzky, jež nahrazovaly pitky, a ještě i po roce a po dni byl sedmdesátihlavému houfu příslušníků sdružení kumpánem tak málo, že i bratrské tykání mu při styku s nimi připadalo řádně nepřirozené a často se tu i přeřekl. Přesto jej všichni ve sdružení ctili a v halase, který se mu ozval v ústrety, pokud, je tu třeba říci výjimečně, přišel na schůzi do zakouřené oddělené místnosti v hostinci „U čepice“, bylo sice trochu uštěpačnosti nad jeho samotářstvím, jinak však byl míněn upřímně. Neboť všichni si cenili jeho účasti na teologicko-filozofických debatách,, v nichž, aniž je snad řídil, svými připodotknutími často vyvolával zajímavé zvraty; zvláště však jeho muzikálnosti, jež tu byla velice užitečná, poněvadž obvyklé sborové zpěvánky stolovníků doprovázel na klavír zvučněji a povzbudivěji než jiní, kteří se o to rovněž pokoušeli, a shromážděné kumpány, podněcován prvním předsedou, Baworinským, dlouhým brunetem s očima věčně přimhouřenýma a ústy našpulenými, jako kdyby se chystal si pohvizdovat, potěšil i sólovým přednesem, Bachovou toccatou, větou z Beethovena nebo ze Schumanna. Ale i nevyzván usedl mnohdy ve spolkové místnosti k rozklíženě znějícímu pianu, silně připomínajícímu nedokonalý nástroj, na němž nám kdysi

Wendell Kretzschmar v sále „Obecně prospěšné“ skýtal svá poučení, a pohroužil se do volného experimentování – zejména vždy před zahájením schůze, když se dosud čekalo, až kroužek bude úplný. Vcházel vždycky tak svérázně, že na to nelze zapomenout, letmo pozdravil, někdy si ani neodložil a s přemítavým výrazem v tváři, neohlížeje se vpravo vlevo, vydal se ke klavíru, jako kdyby ten byl vlastně důvodem, proč sem vůbec přišel, a s rázným úhozem, obočí vytažené, tak vždy zdůrazňoval přechodové tóny, zkoušel melodická spojení, introdukce a provedení témat, tak jak jej asi napadla cestou. To, jak si to vždy bez váhání namířil rovnou ke klavíru, mělo v sobě cosi jako touhu po spočinutí, po útočišti, jako kdyby se lekal té místnosti a těch, kdo v ní byli, jako kdyby hledal u nástroje, tedy vlastně u sebe sama, záštitu před jakousi matoucí cizotou, v níž se ocitl.

Někdy, jak tak hrál a hrál, upínaje se k nějaké utkvělé myšlence, proměňuje ji a jemně tvaruje, zeptal se jeden z těch, co jej obklopovali, mrňous Probst, čekatelský typ, plavovlasý, s delší mastnou kšticí:

„Co je to?“

„Nic,“ odpověděl mu hrající Adrian a zavrtěl při tom hlavou tak, jako kdyby odháněl nějakou mouchu.

„Jak to, že nic,“ opáčil Probst otázkou, „když něco hraješ?“

„Vymýšlí si,“ vysvětlil mu dlouhán Baworinski chápavě.

„Vymýšlí?!“ vyhrkl Probst s upřímným úlekem a svýma vodově modrýma očima úkosem slídil po Adriánově čele, jako kdyby čekal, že bude rozpálené horečkou.

Všichni se rozesmáli; také Adrian, zavřené dlaně nechal na klávesnici a naklonil se nad ni.

„Ach Probste, ty jsi ale trouba,“ řekl Baworinski. „Improvizoval, ty to nechápeš? To, co ho zrovna napadalo.“

„Jak může někoho napadat tolik tónů vpravo i vlevo najednou,“ hájil se Probst, „a jak může říkat o něčem, co hraje, že to nic není? Přece se nedá hrát něco, co neexistuje?“

„Ale dá,“ řekl Baworinski chlácholivě. „Dá se hrát i to, co ještě neexistuje.“

A ještě mi zní v uchu, jak jistý Deutschlin, Konrád Deutschlin, podsaditý chlapík s pramenem vlasů do čela, dodal:

„Všechno kdysi nebylo nic, milý Probste, a potom z toho nic něco vzniklo.“

„Já vás… já vás ujišťuju,“ řekl Adrian, „že to vážně nic nebylo, tak ani tak.“

Musil napřímit záda od smíchu nakloněná nad klaviaturou, a na tváři mu bylo vidět, že to nebylo pro něj snadné a že si připadal jakoby odhalený. Pamatuji se však, že se poté rozproudila delší, a nikoliv nezajímavá debata o kreativnosti, v níž měl hlavní slovo především Deutschlin, a že se při ní probíralo, čím vším je tento prvek omezován, co je už jaksi dáno, kulturou, tradicí, zděděností, konvencemi, šablonou, že však přesto prese všecko ovšem nakonec teologie uznala lidskou tvořivost jako odlesk vzdálené božské moci bytí, jako ozvěnu všemocného vznikání, jako produktivní vnuknutí. –

Ostatně, a to říkám zcela na okraj, bylo mi příjemné, že i já, student profánní fakulty, jehož tu strpěli, mohl jsem příležitostně přispět k zábavě hrou na violu ďamour, pokud mě o to požádali.

Hudba totiž v tom kroužku hrála úlohu značnou, i když zároveň zásadní i jaksi zamlženou; spatřovalo se v ní božské umění a bylo záhodno mít k ní „vztah“, romanticko-zbožný, tak jako k přírodě

– hudba, příroda a radostná zbožnost, to byly ve spolku „Winfried“ ideje důvěrně spřízněné a předepsané, a jestliže jsem mluvil o „synech Múz“, tento výraz, jenž se leckomu asi nezdá zrovna přiléhavý, když je řeč o studentech teologie, přece jen je oprávněný v oné kombinaci smýšlení, ducha bezelstné nespoutanosti a pronikavě vnímavého pohledu na krásu, v kombinaci, jíž byly prqdchnuty ony výpravy do přírody, k nimž se ted vrátím.

Uskutečnily se korporativně dvakrát nebo čtyřikrát v průběhu čtyř našich semestrů v Halle, tak, že k nim všech sedmdesát mužů svolal vždy Baworinski. Těchto masových akcí jsme se s Adriánem nikdy neúčastnili. Ale na podobná putování se vydávaly i malé skupinky jednotlivců navzájem si důvěrněji známých, a takto, společně s několika lepšími druhy, jsme opětovaně konali ony výlety i my. Býval tam sám první předsedající, dále podsaditý Deutschlin, potom jistý Dungersheim, jakýsi Carl von Teutleben a ještě pár mladých lidí, jmenovali se Hubmeyer, Mattháus Arzt a Schappeler. Na ta jména se pamatuji a zhruba i na fyziognomii těch, jimž patřila; popisovat ji tu je však zbytečné.

Bezprostřední okolí Halle, krajinně nepřitažlivé, lze pominout;

za několik hodin však doveze vlak cestovatele do líbezného Duryňska, a tam, většinou již v Naumbúrgu nebo v Apoldě (rodném to kraji Adriánovy matky), dali jsme železnici vale a pokračovali v cestě s tlumoky na zádech a s pláštěnkami proti dešti vpravdě jako svobodní tuláci, pěkně po svých, pochodujíce od slunka do slunka, a jídávali jsme ve vesnických hostincích, často i na holé zemi, táboříce někde na pokraji houští, a nejednu noc jsme trávívali na slámě ve stodole nějakého statku, a za rozbřesku jsme konali ranní očistu a oddávali se osvěžení u dlouhého koryta, v němž proudila voda nějakého toho pramene. Takový prozatímní způsob života, hospitantsky dočasné pobývání obyvatel města pídících se po duchovnu ve venkovské primitivnosti, v náruči matky Země, přitom s jistotou, že se záhy budou muset – nebo smět – vrátit do navyklé a „přirozené“ sféry měšťanské pohodlnosti, takové dobrovolné uskrovnění a návrat k prostotě snadno, ba nezbytně vypadají jako poněkud umělé, příznivecké, diletantské, komické, což našim myslím zdaleka nebylo cizí; a to asi také byla příčina dobromyslně posměšného zubeni, jímž si nás měřil leckterý sedlák, když jsme jej žádali o nocleh na slámě. Díky našemu mládí ovšem každé takové zubeni nepostrádalo jisté blahovolnosti, ba souhlasu; a dá se říci, že mládí je jediným legitimním mostem spojujícím měšťanskost a přirozenost, je to jakýsi předměšťanský stav, od něhož se odvozuje veškerá studentská a chlapecká romantika, vlastní romantická životní etapa. Takto zformuloval celou věc vždy energicky uvažující Deutschlin, když jsme se za jedné takové debaty kdesi ve stodole před usnutím, v matném světle stájové lucerny, jež hořela v rohu naší noclehárny, obírali problematikou tehdejšího našeho života, dodal ovšem, že je nanejvýš nevkusné, když se mládí zabývá mládím: způsob života, který debatuje sám o sobě a sebe zkoumá, se tím právě jako jistý způsob bytí ruší, a opravdová existence oplývá svým jsoucnem pouze přímo a neuvědoměle.

Proti tomu se ozvaly námitky; Hubmeyer a Schappeler mu odporovali, a ani Teutleben nesouhlasil. To je náramně krásné, prohlašovali, tak ono mládí smí být posuzováno jenom stářím, smí je zkoumat pouze někdo další, jako kdyby i mládí se nepodílelo na objektivním duchovnu. Jenomže ono se na něm podílí, i potud, pokud jde jen o ně, a musí mít možnost mluvit o mládí jakožto mládí. Existuje přece něco, čemu se říká životní pocit, co se rovná vědomí sebe sama, a kdyby už jenom tím se rušil jistý zoůsob života, pak by vůbec nebyl možný nijaký zduchovnělý život. Pouhopouhé bytí v temnu a nevědomosti, bytí ichtyosaurovské, není naprosto k ničemu, a dnes je nutno stavět se k životu vědomě, stvrzovat svůj specifický způsob života artikulovaným pocitem svého stavu – trvalo dlouho, než mládí jako takové bylo vůbec uznáno.

„To uznání ovšem vyšlo spíš od pedagogiky, tedy spíš od starých,“ dal se slyšet Adrian, „než od samotného mládí. To jednoho krásného dne zjistilo, že je doba, která přece také mluví o století dítěte a vynalezla ženskou emancipaci, ostatně doba vůbec velice ústupná, obdařila přídomkem samostatného způsobu života, a horlivě přitakalo.“

„Ne, Leverkůhne,“ řekli Hubmeyer a Schappeler, a ostatní je podpořili – prý nemá pravdu, přinejmenším z valné míry ne. To životní pocit samotného mládí se ve chvíli, kdy si sama sebe uvědomil, prosadil vůči světu, i když ten nebyl zrovna příliš zahrocen vůči takovému uznání.

„To vůbec ne,“ řekl Adrian. – Ani trochu nebyl vůči němu zahrocen. Téhle době prý stačí jen říci: „Mám svůj zvláštní životní pocit,“ – a ona se rovnou ukloní až k zemi. Mládí tu prý takříkajíc projelo „překážkou“ jak nůž máslem. A proč by se mělo něco namítat proti tomu, že si mládí a jeho doba rozumějí.

„Ty jsi jak studený čumák, Leverkůhne! Proč se ti nezdá, že si mládež vydobyla svá práva v měšťanské společnosti a uznává se, že i v době, kdy teprve dospívá, má svou vlastní důstojnost?“

„Ale zdá, zdá,“ řekl Adrian. „Jenže vy vycházíte, vy všichni vycházíte, my vycházíme z předpokladu…“

Přerušil ho chechtot, že se přeřekl. Myslím, že to Mattháus

Arzt řekl:

„To bylo skvělé, Leverkiihne. To crescendo stálo za to. Nejdřív mi vykáš, pak nás oslovíš všechny a korunu tomu nasadíš, že se do toho houfu přidáš i ty, na tom ty si musíš málem zlomit jazyk, tohleto ze sebe vypravit je pro tebe pořádně zapeklité, ty individualisto do morku kostí.“

S tím přízviskem se Adrian nechtěl smířit. To je prý úplně vedle, on není ani za mák individualista, on bezvýhradně souhlasí s pospolitostí.

„Teoreticky možná,“ opáčil Arzt, „vyloučí-li se z ní Adrian

Leverkuhn; díváš se na ni pěkně svrchu.“ 0 mládí mluví taky pěkně svrchu, jako kdyby on k němu vůbec nepatřil, a je zhola neschopný k něčemu se přidat, do něčeho se vřadit, protože co je to pokora, o tom tedy toho věru moc neví.

Tady se přece vůbec nemluvilo o nějaké pokoře, vrátil mu výpad Adrian, tady šlo naopak o hrdé vědomí životního pocitu.

A Deutschlin vznesl návrh, aby Adriáni nechali domluvit.

„Dál už o nic neběží,“ řekl Adrian. „Vycházelo se tu z předpokladu, že mládí má blíž k přírodě než do měšťanskosti dozrálý člověk – tedy tak trochu asi jako žena, které se přece ve srovnání s mužem také přičítá větší blízkost přírodě. S tím já ale souhlasit nemohu. Nezdá se mi, že by mládí bylo s přírodou nějak obzvláště důvěrné. Daleko spíš vůči ní má ostych, chová se vůči ní zdráhavě, je mu vlastně cizí. Na přirozenost v sobě si člověk zvyká teprve s léty a jenom zvolna se z ní uklidňuje. Právě mládí, myslím tu mládí nadanější, se přírody spíše leká, pohrdá jí, staví se k ní nepřátelsky. Co to znamená příroda? Les a luka? Hory, stromy a jezera, krása krajiny? Něčeho takového si podle mého názoru mládí všimne daleko méně než starší, zklidnělý již člověk. Člověk mladý nemá zrovna moc smysl pro to, dívat se, mít z přírody požitek. Je obrácen dovnitř, naladěn spíše duchovně, od smyslového se odvrací, podle mého názoru.“

„Quod demonstramus,“ řekl někdo, možná Dungersheim,

„my poutníci zde na slámě, kdož nazítří hodláme se vydat do

Duryňského lesa, do Eisenachu a na Wartburg.“

„Říkáš pořád ,podle mého názoru’,“ namítl někdo. „Asi chceš říci: ,Podle mé zkušenosti’.“

„Vyčítáte mi,“ opáčil Adrian, „že mluvím o mládí svrchu a že se k němu nepřidávám. A najednou tu málem figuruji jako jeho zastupitel.“

„Leverkuhn,“ řekl na to Deutschlin, „si myslí o mládí svoje, ale je zřejmé, že i on v něm vidí specifický způsob života, který se musí jako takový respektovat, nu a to je rozhodující. Mluvil jsem proti tomu, aby mládí posuzovalo sama sebe, jen potud, pokud něco takového rozleptává bezprostřednost života. Sebeuvědoměním ovšem i stvrzuje svou existencí, a v tomto smyslu, to znamená až potud něco takového schvaluji i já. Idea mládí je výsada a přednost našeho národa, německého národa – – ostatní takovou ideu málem neznají, mládí jako smysl sám o sobě je jim něčím skoro neznámým, podivují se tomu, jak německá mládež zdůrazňuje bytostnost svého mládí, a že starší ročníky něco takového schvalují, a podivují se i jejímu neměšťanskému vzezření. Ať se podivují. Německá mládež, právě jako mládež, představuje samotného ducha národa, německého ducha, který je mladý a plný budoucnosti –– nedospělý, chceme-li, ale co tohle říká! Cokoliv Němci kdy vykonali, dělo se vždy z jakési mocné nedospělosti, a ne nadarmo jsme národem reformace. Ta byla přece také dílem nedospělosti. Dospělý byl onen občan renesanční Florencie, který, než se vydal do chrámu, řekl ženě: ,Tak tedy pojďme složit poklonu tomu populárnímu omylu!’ Avšak Luther byl natolik nedospělý, národ, německý národ natolik nedospělý, že přinesl novou, očištěnou víru. Kde by byl dneska svět, kdyby nemělo platit nic než dospělost! My světu ve své nedospělosti darujeme ještě nejedno obrození, nejednu revoluci.“

Když to Deutschlin dořekl, chvíli všichni mlčeli. Zjevně se v té tmě každý v sobě oddával pocitu osobní i národní mladosti, a obé se slévalo do jediného patosu. Slovo „mocná nedospělost“ pro většinu mělo v sobě dojista mnoho lichotivého.

„Kdybych tak věděl,“ slyším, jak Adrian zahovoří a přerušuje tak přestávku v debatě, „čím to vlastně, že jsme takoví nedospělí, takoví mladí, jak říkáš, myslím jakožto národ. Koneckonců jsme tak daleko jako ostatní, a možná jenom naše dějiny to, že jsme se shromáždili do společenství a vytvořili si společné vědomí o sobě o něco později, staví nám před oči jako obzvláštní mladistvost.“

„Asi je to jinak,“ opáčil Deutschlin, „mládí v nejvyšším slova smyslu nemá pranic společného s politickými dějinami, vůbec s dějinami. Je to metafyzický dar, cosi esenciálního, je to struktura, určenost. Nikdy jsi neslyšel o tom, jak povstali Němci, jak putovali světem, o věčné kočovnosti podstaty němectví? Chceš-li, je Němec věčný student, je mezi národy někdo, kdo věčně o něco usiluje…“

„A jeho revoluce,“ skočil mu Adrian do řeči s úsečným zasmáním, „jsou domácím povyražením světových dějin.“

„Náramně duchaplné, Leverkiihne. Ale mě přesto udivuje, jak ti může tvoje protestantství dovolit takhle vtipkovat. To, čemu říkám mládí, se může, pokud by to bylo nutné, pojímat i vážněji.

Být mladý, to znamená být původní, to znamená být pořád blízko zřídel života, to znamená moci povstat a setřást ze sebe pouta přežilé civilizace, odvážit se toho, k čemu jiným chybí životní odvaha, totiž znovu se ponořit do elementárnosti. Mladistvý žár, to je duch skonu i zrodu, to je vědění o smrti i znovuzrození.“

„Je to tak německé?“ zeptal se Adrian. „Znovuzrození se kdysi říkalo rinascimento a probíhalo v Itálii. A ,Zpět k přírodě’ se prvně doporučovalo francouzsky.“

„První bylo vzdělanecké znovuzrození,“ odpověděl mu

Deutschlin, „druhé sentimentální pastýřská hra.“

,,Z pastýřské hry,“ trval na svém Adrian, „vznikla francouzská revoluce, a Lutherova reformace byla jen oddenkem a etickou postranní cestičkou renesance, její aplikací na religiozitu.“

„Na religiozitu, a jsme u toho. Religiozita je ovšem v každém směru něco jiného než nějaké archeologické obnovování a kritický převrat společnosti. Religiozita, to je možná mládí samo, to je bezprostřednost, odvaha i hloubka osobního života, vůle a schopnost zakoušet přirozenost i démoničnost bytí a prožívat věci s plnou vitalitou, tak jak jsme si to znovu uvědomili díky Kierkegaardovi.“

„Ty považuješ religiozitu za něco, co bylo dáno především

Nemcům?“

„Ve smyslu, který jí přikládám já, jakožto duchovní mladosti, spontánnosti, víry v život, durerovského trysku mezi smrtí a satanem – samozřejmě.“

„A co Francie, země katedrál, jejímuž králi se říkalo nejkřesťanštější z křesťanů, která zrodila teology jako Bossueta, jako

Pascala?“

„To je už dávno. Před staletími si dějiny vyhlédly Francii jako mocnost s antikřesťanským posláním. S Německem je tomu právě naopak, to bys cítil a věděl, Leverkiihne, kdybys zkrátka nebyl

Adrian Leverkiihn, to jest příliš chladný, abys mohl být mladý, a příliš vychytralý, abys mohl být religiózní. S vychytralostí se to možná dá dotáhnout daleko v církvi, ale ne ve věcech religiózních.“

„Mockrát děkuju, Deutschline,“ zasmál se Adrian. „Dals mi to pěkně po němečku, bez nějakých mamlasovských motanin, jak by řekl Ehrenfried Kumpf. Mám takové tušení, že to ani v církvi nedotáhnu daleko, ale jisté je, že bych bez ní teologem nikdy nebyl.

Já vím, že ti nejtalentovanější z vás, co si přečetli Kierkegaarda, pravdu, i etickou, transponují se vším všudy do subjektivity a přímo se štítí jakéhokoliv existování v houfu. Já se ale k tomu vašemu radikalismu, on totiž nebude mít dlouhé trvání, vždyť je to jen taková studentská výsada – já se k tomu vašemu kierkegaardovskému oddělování křesťanství a církve přidat nemohu. Já vidím i v církvi, jaká je dneska, posvětštělá a změšťanštělá, pořád ještě tvrz pořádku, instituci k objektivnímu ukázňování, uspořádávání, ztvárňování religiózního života, který by se bez ní utopil v subjektivistické zdivoěelosti, v živelném chaosu, změnil by se ve svět fantastických příšer, v oceán démonična. Oddělovat od sebe církev a náboženství, to znamená rezignovat na oddělování nábožnosti od šílenství…“

„No slyšíte to!“ řekl leckdo. Avšak:

„Má pravdu!“ prohlásil bez obalu Mattháus Arzt, jemuž ostatní přezdívali „sociální ranhojič“, všechno sociální bylo totiž jeho vášní, byl křesťanský socialista, často také citovával Goethův výrok, že křesťanství kdysi bylo politickou revolucí a že degenerovalo v revoluci morální. Musí se znovu, to řekl i dnes, stát politickým, to jest sociálním: to že je ten pravý a jediný prostředek, jak ukáznit nábožnost, jejíž pozvolné zvrhávání Leverkiihn prý vůbec nepopisuje špatně. Religiózní socialismus, sociálně pojímaná religiozita, o to tu jde, protože dopídit se správného pojetí, na tom vždy všechno záleželo, a teonomické pojetí se musí sjednotit s pojetím sociálním, s pojetím Bohem stanoveného úkolu zdokonalování společnosti. „Věřte mi,“ řekl, „všechno závisí na tom, aby tu vyrostl zodpovědný průmyslový národ, mezinárodní průmyslová pospolitost, jež jednou bude s to vytvořit opravdové a spravedlivé evropské ekonomické společentví. V něm budou zakotveny veškeré tvárné podněty, ostatně ony tu jsou jejich zárodky už dnes, zárodky nejen pouhé technické realizace nového ekonomického uspořádání, nejen pronikavého zhygieničtění naturálních životních požitků, ale i konstituování nových politických pořádků.“

Reprodukuji tu promluvy oněch mladých lidí, tak jak je vyslovovali, jejich výrazy příslušejícími učenému žargonu, jehož přepjatost si neuvědomovali ani v nejmenším; naopak se v něm s potěšením vyžívali, šermujíce jeho nabubřele náročnými pojmy s virtuózní nenáročností. „Naturální životní požitky“, „teonomické pojetí“, to byly výrazy náramně afektované; bylo by se to dalo říci prostěji, jenže to by pak už nebyla ta jejich duchovědná hantýrka. S oblibou kladli „substanciální otázky“, promlouvali o „sakrální aréně“ nebo o „politické aréně“ nebo o „akademické aréně“, o „strukturálním principu“, o „dialektickém vztahu tenzí“, o „substančních analogiích“ a tak dále. Deutschlin, s rukama založenýma za hlavou, třeba právě nyní položil substanciální otázku po genetickém původu Arztova ekonomického společenství. Tím přece není nic jiného než ekonomický rozum, a ten může být podobným společenstvím reprezentován. „Musí nám být přece zřejmé, Mattháusi,“ řekl, „že společenský ideál ekonomické sociální organizace zrodilo autonomní osvětářské myšlení, zkrátka racionalismus, který ještě vůbec nepostihla mohutnost superracionálních ani iracionálních sil. Domníváš se, že spravedlivý řád lze vytvořit na základě pouhého lidského poznání a rozumu, přičemž ztotožňuješ „,spravedlivý“ se.sociálně prospěšným’, a z toho podle tebe vzejdou nové politické pořádky. Jenomže ekonomická aréna je něco naprosto jiného než aréna politická, a od ekonomického utilitárního uvažování k historicky podloženému politickému vědomí žádný přímý přechod neexistuje. Nechápu, jak můžeš něco takového nevidět. Politický řád má vazbu na stát, a ten je mocí a formou panství, kterou neurčuje žádná prospěšnost; ten je reprezentován přece jinými kvalitami, než jaké znají zástupci podnikatelů a odborářští tajemníci; třeba ctí a důstojností. Pro takové kvality, můj milý, lidé aktivní v ekonomické aréně nevykazují nezbytné substanční analogie.“

„Ach Deutschline, co to povídáš,“ řekl Arzt. „My moderní sociologové přece dobře víme, že i stát je determinován prospěšnostními funkcemi. Máme přece soudnictví, zajišťování bezpečnosti. A pak, žijeme přece obecně ve věku ekonomie, ekonomika prostě tvoří historickou povahu této doby, a čest a důstojnost státu pomohou starou bačkoru, pokud se sám nebude snažit rozpoznat ekonomické poměry a správně je řídit.“

Deutschlin to uznal. Ale popíral, že prospěšnostní funkce jsou podstatným důvodem existence státu. Legitimnost státu spočívá v jeho svrchovanosti, v jeho suverenitě, jež je neodvislá od kvalifikace nějakých jednotlivců, protože – v naprostém protikladu s tím, co o tom žvaní Společenská smlouva – je tu nad jednotlivcem. Nadindividuální souvislosti mají totiž stejně tolik existenční původnosti jako jednotliví lidé, a ekonom není schopen chápat, co je to stát, právě proto že zhola nechápe jeho transcendentální podstatu.

Na to řekl Teutleben:

„Já mám jisté sympatie pro sociálně religiózní vazbu, kterou prosazuje Arzt, to mi věřte: nějaká je určitě lepší než vůbec žádná, a Mattháus má jen pravdu, když říká, že všechno záleží na tom, aby se přišlo na tu správnou. Ovšem aby to byla ta správná, aby byla zároveň religiózní i politická, musí být spjata s lidem, a já si kladu otázku, zda z ekonomicky zaměřeného společenství může povstat nějaká nová lidovost. Jen se porozhlédněte po ruhrské krajině: máte před sebou lidské aglomerace, ale žádná nová centra lidovosti. Rozjedte se někdy vlakem z Leuny do

Halle! Sedí tam spolu dělníci, a ti se dokážou docela obstojně bavit o mzdách, ale že by snad z toho, co všichni dělají, čerpali nějakou sílu lidovosti, to z jejich debat nijak nevyplývá. V hospodářství čím dál víc vládne holá konečnost…“

„Lidovost je ale taky konečná,“ připomněl někdo další, byl to bud Hubmeyer, nebo Schappeler, nedovedu to říci s určitostí.

„To jako teologové nesmíme připustit, že by lid byl něco věčného.

Schopnost nadchnout se je věc velmi dobrá a potřeba v něco věřit pro mládež velmi přirozená, jenže je to i pokušení, a člověk si musí substanci nových vazeb, jaké se dneska, kdy odumírá liberalismus, nabízejí na každém rohu, vzít důkladně pod lupu, zda nepostrádá pravosti, a zda objekt, který vytváří takovou vazbu, je také něco skutečnostního, nebo naopak třeba jen produkt řekněme takové strukturální romantiky, která si vytváří objekty nominalistickou, ne-li přímo fikcionalistickou cestou.

Domnívám se, lépe řečeno mám obavy, že takovými nominalistickými vazbami jsou právě zbožněná lidovost a utopicky pojímaný stát, a vyznávat je, tedy řekněme vyznávat Německo, má v sobě cosi nezávazného, poněvadž to nijak nesouvisí s osobnostní substancí a s nějakou kvalitou. Po té se vůbec nikdo neptá, a pokud někdo řekne: ,Německo’ a prohlašuje, to že je jeho vazba, nemusí vůbec dokazovat, a také se ho na to nikdo neptá, ani on sám ne, kolik němectví vlastně realizuje ve smyslu osobnostním, to znamená kvalitativním, a nakolik je s to podpořit stvrzení německého životního modu ve světě. Tomu já říkám nominalismus, nebo ještě lépe nominální fetišismus, a je to podle mého názoru ideologické modlářství.“

„Dobrá, Hubmeyere,“ řekl Deutschlin, „to je všechno moc hezké, a rozhodně uznávám, žes nás svou kritikou přiblížil našemu problému. Odporoval jsem Mattháovi Arztovi, protože nadvláda prospěšnostního principu v ekonomické aréně mi nevyhovuje; ale naprosto s ním souhlasím v tom, že teonomická vazba sama o sobě, tedy religióznost obecně, má v sobě cosi formalistického a nepředmětného, že je zapotřebí nějaké pozemsky empirické výplně, aplikace, ozkoušení, jejího praktického prověření v poslušenství vůči Bohu. A tady Arzt zvolil socialismus a Carl

Teutleben lidový element. My ovšem dnes máme možnost volit právě pouze mezi těmito dvěma vazbami. Já tvrdím, že neexistuje zrovna nějaký příliš hojný výběr ideologií, od chvíle, co na frázi o svobodě nevylákáš ani kanára z klece. Opravdu jsou dnes jen dvě možnosti religiózní poslušnosti a realizace religiozity: možnost sociální a možnost nacionální. Naneštěstí jak jedna, tak druhá má svoje pochybná místa a záludy, a velice vážné. Hubmeyer to vyjádřil docela trefně, když tu mluvil o jisté nominalistické prázdnotě a osobní nesubstanciálnosti národnostní konfese, jež se dnes vyskytuje tak často, a mělo by se to zobecnit: vůbec to neznamená, že bychom snad měli přeběhnout do tábora nějakých objektivací dávajících životu vyšší kvalitu, pokud to pro utváření osobního života je bez významu, pokud to platí jen pro slavnostní příležitosti; mezi ně já zahrnuji dokonce i extatickou oběť života.

K opravdové oběti patří dvě hodnotové kategorie a kvalitativní entity: skutečnost věci a skutečnost oběti… Máme ovšem případy, kde osobnostní substance, dejme tomu němectví, byla značná a zcela mimovolně se objektivovala i jako oběť, kde však nejen naprosto chyběla konfese nacionální vazby, ale naopak existovala její hodně prudká negace, takže tragíčnost oběti tu tkvěla právě v rozporu mezi bytím a jeho přiznáním… A o národnostních vazbách pro dnešek večer už dost. Pokud ovšem jde o vazbu sociální, má jeden háček, totiž ten, že i když v ekonomické aréně bude všechno skvěle regulováno, nepřestane být problém smysluplného naplnění existence a důstojného žití o nic méně otevřený než dnes. Jednou budeme mít na zemi univerzální řízení ekonomiky, kolektivismus zvítězí na celé čáře – dobře, tím zmizí relativní nejistota člověka, kterou katastrofický ráz společnosti za kapitalismu stále ještě ponechává naživu, to jest zmizí i poslední zbytek povědomí o někdejším ohrožení lidského života, a tím i jakákoliv duchovní problematika. Člověk si klade otázku, k čemu pak ještě žít…“

„Ty bys chtěl zachovat kapitalistický systém, Deutschline,“

zeptal se Arzt, „protože udržuje povědomí ohroženosti lidského života?“

„Ne, to bych nechtěl, milý Arzte,“ odpověděl mu Deutschlin zlostně. „Člověk snad ještě smí upozornit na tragické antinomie, jakých je v životě habaděj.“

„Na něco takového ani není zapotřebí upozorňovat,“ vzdychl

Dungersheim. „Je to všechno pěkná bída, a kdokoliv nábožensky založený se musí ptát, jestli svět je opravdu jen a jen dílem jednoho laskavého Boha, nebo jestli není spíš výtvor vybudovaný společně, neříkám s kým.“

„To já bych rád věděl,“ podotkl von Teutleben, „jestli mladí lidé jiných národů taky takhle leží na slámě a souží se všelijakými problémy a antinomiemi.“

„Těžko,“ opáčil Deutschlin opovržlivě. „Ti to všichni mají po duchovní stránce mnohem jednodušší a pohodlnější.“

„Měli bychom z toho vyjmout,“ měl za to Arzt, „ruskou revoluční mládež. Tam, jestli se nemýlím, vládne neúnavná diskursní vznícenost a zatraceně silné dialektické napětí.“

„Rusové,“ řekl Deutschlin málem jak definici, „mají hloubku, ale ne formu. Všichni na Západě zas formu, ale ne hloubku. Obojí máme jenom my Němci.“

„No jestli tohle není vazba na národ!“ zasmál se Hubmeyer.

„To je jen a jen vazba na jistou myšlenku,“ tvrdil Deutschlin.

„Já tu mluvím o požadavku. My jsme zavázáni k čemusi výjimečnému, to, co konáme, není ani zdaleka mírou, podle níž bychom ono výjimečné již plnili. Cíl a skutečnost jsou u nás vzdáleny vzájemně víc než u ostatních, právě proto, že my si svůj cíl stanovíme velmi vysoko.“

„Měli bychom z toho všeho nejspíš vyloučit cokoliv nacionalistického,“ nabádal Dungersheim, „a nazírat celou problematiku ve vztahu k existenci moderního člověka obecně. Je tomu přece tak, že od té doby, co se vytratila bezprostřední důvěra v existenci, jež byla v dřívějších dobách výsledkem toho, že člověk byl zařazován do předem daných pospolitých řádů, mám tím na mysli sakrálně impregnované řády, charakterizované zcela určitou intencionalitou ke zjeveným pravdám… že od té doby, co se rozpadly a co vznikla moderní společnost, se náš poměr vůči lidem a věcem podrobuje nekonečné reflexi a komplikuje se a že už existuje jen samá problematika a nejistota, a tedy projekt pravdy hrozí uhynout v rezignaci a v zoufalství. Pátrání po výhoncích sil, jež by stvořily nový řád, je v časech rozkladu zcela všeobecné, i když nutno přiznat, že u nás Němců je zvlášť vážné a úporné, a že jiní dějinným údělem tolik nestrádají, bud proto, že jsou silnější, nebo proto, že víc otupěli…“

„Víc otupěli,“ rozhodl von Teutleben.

„Říkáš ty, Teutlebene. Jenže jestli si to, že si tak ostře uvědomujeme takovou historicko-psychologickou problematiku, přičítáme k národní cti, jestli to, že se pídíme po nových pospolitých řádech, identifikujeme s německostí, pak jsme na nejlepší cestě upsat se mýtu, který se vyznačuje pochybnou pravostí, ale i nepochybnou světskou povýšeností, totiž mýtu o národním kmeni s celou jeho strukturální romantikou válečnictví; a ta je pouze a jenom křesťanstvím ozdobené obyčejné pohanství; vždyť

Krista prohlašuje za ,vládce nebeských vojů’. To je ovšem stanovisko povážlivě ohrožené démoničností…“

„No a co?“ zeptal se Deutschlin. „Démonické síly vedle jistých kvalit řádové povahy má v sobě každé vitální hnutí.“

„Nazývejme věci pravými jmény,“ požadoval Schappeler;

je rovněž možné, že to byl Hubmeyer. „Démonično, to přece německy znamená pudy. A to je právě to, že se dneska dokonce už i s pudy provozuje propaganda všelijakých vazebných možností, že se totiž do takových možností zahrnují i ony a starý idealismus se šňoří pudovou psychologií, aby vznikl oslepivý dojem větší skutečnostní kondenzovanosti. Proto ale takové propagování pořád ještě asi nepřestává být podvodem…“

Na tomto místě nemohu říci než „A tak dále“, neboť je načase, abych reprodukci té rozmluvy – nebo takové nějaké rozmluvy –

učinil konec. Ve skutečnosti konce neměla, lépe řečeno trvala ještě hodně dlouho, až do pozdní noci, se všelijakým „dvojpólovým postojem“ a „analýzou bez absence historičnosti“, s „nadčasovými kvalitami“, „ontickou přirozeností“, „logickou dialektikou“ a „reálnou dialektikou“, učená, úporná a bezbřehá, aby posléze uvízla na mělčině, to jest ve spánku, k němuž nabádal předseda Baworinski, protože nazítří – jenže ono už bylo skorem nazítří – chtěli časně vyrazit na další putování. Ze laskavá příroda měla pohotově spánek, aby rozmluvu přijala do jeho náruče a ukolébala ji do zapomnění, to byla okolnost hodná díků, a Adrian, který už dlouho nic xieřekl, to vyjádřil několika případně konejšivými slovy:

„Ano, dobrou noc. Štěstí že se to dá říci. Diskuse by se měly konat vždycky jen před usnutím, když má člověk záda krytá nadcházejícím spánkem. Je hrozně mrzuté, když se po nějaké intelektuální debatě člověk musí ještě někam trmácet.“

„To je ovšem ústupový postoj,“ zabručel ještě kdosi, a pak už se v naší stodole ozvalo první chrápání, konejšivý to příznak odevzdanosti do světa vegetativního, a stačilo pár hodin takové odevzdanosti, aby se milým mladíkům vrátila pružnost a dokázali spojit vděčné potěšení z přírody, již vdechovali a vnímali zrakem, s obligátními teologickými a filozofickými debatami, které téměř nikdy neustávaly a v nichž si navzájem oponovali a imponovali, jeden druhého poučovali a podněcovali, V takovém červnu, kdy z roklin zalesněných vrchů, jež prostupují Duryňskou pánev, vyvěrají těžké vůně jasmínu a střemchy, bylo vždy úchvatné putovat tímto úrodným krajem, v němž téměř nebylo průmyslu, jenž oplývá výsadou mírného počasí, krajem s přívětivými vesničkami, hejny to domečků z hrázděného zdiva; a když se potom vyšlo z končin, kde se oralo a sklízelo, do míst, kde převládal chov dobytka, a člověk se dal pověstnou horskou stezkou přes hřebeny porostlé buky a smrky, „pomezní cestou“, jež skýtá pohledy hluboko do údolí Werry a vede od Franckého lesa až někam k Eisenachu, k městu na úpatí Horselských hor, bylo okolí stále krásnější, příznačnější, romantičtější, a ani to, co Adrian říkal o zdráhavosti mládí vůči přírodě, ani co poznamenal o tom, jak je žádoucí moci se po duchovní disputaci utéci ke spánku, zřejmě nebylo nijak typicky platné. I pro něj to sotva nějak platilo, neboť pokud jej neumlčela třeba jeho migréna, živě se podílel na každodenních debatách, a i když z něho příroda nikdy nevylákala nadšené výkřiky, i když na ni hleděl s jakousi uvážlivou zdrženlivostí, nepochybuji, že její tvary, rytmus, výsostné melodie pronikaly mu do duše hlouběji než všem jeho kumpánům, a musel jsem později, kdykoliv na mne dýchla ryzí, přirozená krása, jež se tak často dere z jeho intelektuálně tak vypjatého díla, myslet na ony společné dojmy.

Ano, byly to vznícené hodiny, dny a týdny. Kyslíkové hody, jichž se oněm mladým lidem dostávalo díky pobytu pod širým nebem, dojmy z krajiny a z dějin, inspirovaly je a povznášely jejich mysli k úvahám, jež v sobě měly přepych i bezstarostné pokusnictví studentských časů, jež ovšem za pozdějšího života v nějakém tom povolání, v šosácké etapě – i když to šosáctví snad bylo někdy i duchovní – už jim asi příliš užitku nenesly.

Začasté jsem je pozoroval za jejich teologicko-fizolofických debat a představoval si, že asi nejednomu z nich budou jeho „winfriedovské“ časy posléze připadat jako nejvelkolepější období jeho života. Pozoroval jsem je a pozoroval jsem Adriana –– s předtuchou až příliš jasnou, že jemu tak určitě připadat nebudou. Jestliže jsem já, neteolog, byl mezi nimi hospitantem – on, ač teolog, byl jím ještě víc. Proč? Cítil jsem, nikoliv bez stísněnosti, že mezi touhle snaživou povznesenou mládeží a jeho existencí je osudová propast, cítil jsem rozdíl mezi životní křivkou toho slušného, ba výtečného průměru, jemuž je souzeno z těkavého, pokušitelského chlapectví záhy zamířit do měšťanského života, a jeho, člověka neviditelně poznamenaného, jenž dojista nikdy nesejde z cesty duchovna a jeho problémů, který po ní půjde kdo ví až kam, jehož pohled, jehož postoj nikdy se neuchylující k nějaké bratrskosti, jehož zábrany vůči výrazům jako „ty“, ,,vy“ a „my“ vnukaly mně a pravděpodobně i ostatním pocit, že i on tuší onen rozdíl.

Už když mu začal čtvrtý semestr, dostávalo se mi známek toho, že přítel zamýšlí ještě před první zkouškou přerušit teologické studium.

XV

ADRIÁNŮV VZTAH K WENDELLOVI KRETZSCHMArovi nikdy neustal, ba ani v nejmenším se neuvolnil. Mladý horlivý učedník bohovědy svého hudebního mentora z gymnaziálních dob vídal o každých prázdninách, když přijel do Kaisersaschernu, chodil za ním a rozmlouval s ním ve varhanickém bytě u dómu; vídal jej i v domě svého strýce Leverkuhna a jednou nebo dvakrát přiměl rodiče, aby Kretzschmara pozvali na neděli na buchelský dvorec; tam s ním podnikal dlouhé procházky, a pohnul i Jonathana Leverkiihna, aby hostu předvedl Chladniho zvukové obrazce a hltavou kapku. Se stárnoucím hospodářem na Buchelu se Kretzschmar snášel velmi dobře, daleko méně bezprostřední, i když vůbec ne v nějak napjatých vztazích, byl s paní Elsbethou, možná proto, že ji zneklidňovala jeho koktavost; ta se snad právě proto stupňovala, kdykoliv tu paní Elsbeth byla, a hlavně pak když Kreztschmar hovořil přímo s ní. To bylo pozoruhodné:

v Německu přece požívá hudba popularity, jaké se ve Francii těší literatura, a nikoho u nás neudivuje, neplaší, nikoho se nepříjemně nedotýká nebo nepodněcuje k opovržení a posměchu, že ten nebo onen je hudebníkem. Jsem také přesvědčen, že Elsbeth Leverkuhnová vůči živobytí Adriánova staršího přítele, kdyžtě ten navíc byl činný ve službách církve, jež jej dosadila v úřad, chovala jen a jen úctu. Vzdor tomu jsem jednou, když jsem dva a půl dne trávil s ním a s Adriánem na Buchelu, postřehl v jejím chování vůči varhaníkovi jistou nucenost, již přívětivé způsoby nedokázaly úplně zastřít, zdrženlivost, odmítavost, na kterou, jak už řečeno, reagoval koktáním vystupňovaným až do katastrofální podoby •– těžko říci, zda pouze proto, že vycítil její nelibost, její nedůvěru, nebo jak to nazvat, nebo že sám od sebe, spontánně podléhal jistým zábranám plynoucím z ostychu a rozpaků vůči povaze té ženy.

Pokud jde o mne, nepochyboval jsem, že ono svérázné napětí mezi Kretzschmarem a Adriánovou matkou se týkalo mého přítele, že to on byl jeho předmětem, a vycítil jsem to, ježto jsem v té tiché vádě, která tu panovala, svým vnitřním míněním zachovával neutrální postoj; jednou jsem se přikláněl k jedné, potom zas k druhé straně. Co Kretzschmar chce a o čem mluví s Adriánem na jejich procházkách, to mi bylo zřejmé, a mé vlastní tužby jej kradí podporovaly. Dával jsem mu za pravdu, když i v rozhovorech se mnou rozhodně, ba naléhavě vyslovoval názor, že jeho žák je povolán být hudebníkem, být skladatelem. „Dívá se na hudbu,“ říkal, „pohledem zasvěcence, ne člověka stojícího mimo ni a věnujícího se jí jen neurčitě. To, jak Adrian odhaluje motivické souvislosti, jež takový člověk nevidí, jak vnímá členění toho nebo onoho krátkého úseku v podobě jakési otázky a odpovědi, vůbec to, jak vidí, zvnitřku vidí, jak je co vytvořeno, to dává mému úsudku jistotu. A že dosud nic nepíše, nedává průchod tvůrčímu puzení a naivně se nepouští do jakýchsi mladických skladbiček, je mu jenom ke cti; to jeho hrdost mu zabraňuje přivádět na svět epigonskou hudbu.“

S tím vším jsem mohl jen souhlasit. Naprosto jsem však chápal matčinu pečlivou starostlivost a často jsem se cítil s ní solidární tak, až mě pojímala zášť vůči tomu verbíři. Nikdy nezapomenu na jeden obraz, na jeden výjev v obytném pokoji buchelského domu;

shodou okolností jsme v jizbě seděli spolu čtyři, matka a syn,

Kretzschmar a já, a Elsbeth, když se bavila s hudebníkem zmáhajícím svou drmolivou a prskavou inhibici – v bezvýznamném rozhovoru, v němž vůbec nešlo o Adriana – si jaksi zvláštně přitáhla k sobě hlavu syna, jenž seděl vedle ní. Doslova kolem něho ovinula paži, ale ne kolem ramen, nýbrž kolem hlavy, s dlaní na jeho čele, a takto, pohled svých černých očí upřený na Kretzschmara a promlouvajíc na něj svým příjemným hlasem, položila si Adriánovu hlavu na hruď. –

Ostatně vztah mezi mistrem a žákem udržovala pevný nejen tato osobní shledání, ale i dost častá korespondence mezi Halle a Kaisersaschernem; konala se myslím tak asi každých čtrnáct dní, Adrian mě o ní čas od času informoval, a tu a tam mi ukázal jednotlivý dopis. Že Kretzschmar jednal s Hasovou soukromou konzervatoří v Lipsku o tom, že by se ujal jedné klavírní a varhanické třídy, s konzervatoří, jež tehdy vedle proslulé státní hudební školy se v tomto městě začala rovněž těšit rostoucí vážnosti a po dalších deset let až do skonu výtečného pedagoga Clemense Haseho ji neustále zmnožovala (teď už tato konzervatoř je zhola nevýznamná, pokud ještě existuje) –, to jsem se dozvěděl už o svatém Michalu v roce 1904. Začátkem příštího roku pak Wendell odešel z Kaisersaschernu a nastoupil na nové místo, a od té doby se ona korespondence odbývala mezi Halle a Lipskem: Kretzschmarovy listy, načmárané vždy jen po jedné straně velkým, toporným, pokaňkaným škrabopisem, a Adriánova poselství na surovém nažloutlém papíře, rukopisem stejnoměrným a lehce archaickým, poněkud kudrlinkovým, na němž bylo patrné, že pochází z vytahovacího pera. Do skici jednoho z dopisů, psaného velmi hustě, čímsi jako šiframi, plného droboulinkých interpolací a korektur – já ovšem jsem už dávno znal jeho techniku psaní a všechno z jeho ruky jsem vždy bez obtíží přečetl –, do skici jednoho takového svého dopisu mi tedy dovolil nahlédnout, a ukázal mi i Krétzschmarovu odpověd. Učinil to, zjevně abych nebyl příliš překvapen krokem, jejž se chystal podniknout, pokud se ovšem k němu opravdu odhodlá. Odhodlán totiž ještě nebyl, dokonce hodně váhal, pochyboval o sobě a zkoumal se, jak vysvítalo z jeho dopisu, a zřejmě chtěl, abych i já mu poradil – pánbůh ví, jestli ve smyslu varovném nebo povzbudivém.

O nějakém mém překvapení nemohlo být řeči, a nebylo by mohlo o něm být řeči, ani kdybych byl býval jednoho dne postaven před hotovou věc. Věděl jsem, co se chystá – zda dojde také k uskutečnění, to byla jiná otázka; ale i to mi bylo zřejmé, že od chvíle, kdy Kretzschmar přesídlil do Lipska, jeho vyhlídky, že Adriana získá, významně stouply.

Ve svém dopise, který prozrazoval výsostnou pisatelovu schopnost pohlížet na sebe kriticky a svou uštěpačně zkroušenou konfesností mě neobyčejně dojímal, Adrian svému někdejšímu mentorovi, jenž vehementně a ještě jednoznačhěji usiloval znovu jím být, vysvětloval, jaké skrupule mu zbraňují změnit povolání a zcela se vrhnout do náruče hudbě. Víceméně se mu přiznal, že ho teologie jako empirické studium zklamala – a důvody přirozeně nelze hledat ani v oné úctyhodné vědě, ani u jeho vysokoškolských učitelů, nýbrž jen v něm. To se projevuje už v tom, že zhola nedokáže říci, jakou by byl měl učinit jinou, lepší, správnější volbu. Občas, když tak přemítal o možnostech, na co přesedlat jiného, uvažoval v těchto letech o tom, věnovat se matematice, ta jej totiž na škole vždy obstojně bavila. (Výraz „obstojně bavila“

je doslovně převzat z jeho dopisu.) Jenže vždy se jakoby hrozí sám sebe, neboť zrovna vidí, jak nastává situace, kdy i z tohoto oboru, pokud by jej učinil svým, upsal by se mu, ztotožnil by se s ním, velice záhy vystřízliví, bude z něho znuděn, z celé té věci tak znaven a tak syt, jako kdyby ji pojídal železnou naběračkou. (I na tento barokní obrat se doslova pamatuji z jeho dopisu.) „Nemohu vám smlčet,“ psal (neboť i když adresátu zpravidla vykal s velkým písmenem, občas upadal do starobylého, poněkud méně oficiálního tvaru), „ani vám, ani sobě, že jak se věci mají, je váš učedník člověk Bohem opuštěný, ne v nějakém všednodenním smyslu slova, tak si nepřipadám, leč tak, že to zavdává spíš podnět k útrpnosti, než aby se nad tím člověku rozzářily oči v tváři.“ Bůh že jej obdařil rozumem vrtkavým, a on od časů dětství všechno, co mu skýtalo vzdělání, chápe bez nějaké zvláštní námahy – možná vlastně až příliš snadno, aby cokoliv z toho „mohlo u něho dojít náležité vážnosti. Příliš snadno, aby krev a smysly mohly se pro nějaký předmět usilováním oň řádně rozehřát. „Obávám se,“ psal, „milý příteli a mistře, že jsem chlapík neřádný, neboť nemám v sobě zbla vřelosti. Praví se sice, nechť jsou prokleti a vyspíláni ti, kdož neoplývají ani chladem, ani vřelostí, nýbrž vlažností. Nechtěl bych se nazvat vlažným; já jsem rozhodně chladný – leč ve svém ortelu nad sebou vyprošuji si neodvislost od vkusu moci, jež udílí požehnání i klatbu.“

Pokračoval:

„Je směšné říkat to, leč ještě nejlepší to bylo na gymnáziu, byl jsem tam řekl bych na správném místě, poněvadž taková vyšší propedeutická škola rozsévá do mysli věci nejrozmanitější, jednu po druhé, od jedněch pětačtyřiceti minut ke druhým pětačtyřiceti minutám střídají se hlediska, zkrátka, poněvadž tu ještě není žádného povolání. Leč už oněch pětačtyřicet odborných minut byla chvilka značně dlouhá, působila mi dlouhou chvíli – věc na světě nejchladnější. Nejpozději za patnáct minut přišel jsem na kloub všemu, co ten dobrý muž se svými kloučky stále ještě přežvykoval; když jsme četli nějakého spisovatele, byl jsem napřed, ostatně četl jsem si v něm už doma, a zůstal-li jsem dlužen odpověď, pak pouze proto, že jsem byl napřed, vlastně už v další hodině, tři čtvrti hodiny anabáze, to bylo na mou trpělivost až příliš stále téhož, a na znamení toho dostavil se hlavobol“ (tím myslil svou migrénu) – „hlavobol nikdy nepocházel od únavy z námahy, pocházel z přesycenosti, z chladu dlouhé chvíle, a milý mistře a příteli, co nejsem více mládencem těkajícím od oboru k oboru, nýbrž člověkem, jenž uzavřel sňatek s jedním povoláním, s jedním studiem, všechno se, spojeno s nudou, často stupňuje až do kruté kormutlivosti.

Veliký Bože, asi mi neuvěříte, že podle mého je mě škoda pro jakékoliv povolání. Naopak: pro mne je škoda každého, jež učiním svým, a můžete v tom spatřovat hold – vyznání lásky hudbě, výjimečný vztah k ní, jestliže jí by pro mne bylo obzvláště škoda.

Zeptáte se: ,A teologie pro tě škoda nebylo?’ – Já jsem se jí podrobil, nejen proto – i když zároveň i z toho důvodu –, že jsem v ní spatřoval vědu nejvýsostnější, nýbrž proto, že jsem se chtěl pokořovat, podrobovat, zkázňovat, že jsem chtěl ztrestat temnotu svého chladu, zkrátka abych se trochu ztrýznil. Cítil jsem puzení po žíněném oděvu s trnovým pásem pod ním. Činil jsem, co činili mnozí již přede mnou, když klepali na bránu některého kláštera přísné řehole. Má své absurdní i směšné stránky, takový vědecký klášternický život, leč pochopte prosím, že mě jakási tajemná hrůza varuje, abych se toho všeho vzdal, zastrčil

Písmo Svaté pod lavici a zběhl k umění, do něhož jste mě uvedl a jehož, kdyby se stalo mým povoláním, byla by pro mne tak výjimečná škoda!

Vy mě považujete za povolána k tomuto umění a dáváte mi na srozuměnou, že ,sejít z cesty“ k němu nebylo by krokem nikterak nesmírným. Mé luterství s něčím takovým souhlasí, neboť to v teologii a v hudbě spatřuje sousedící, důvěrně spřízněné sféry, a mně osobně navíc hudba vždy připadala jako jakési magnetické spojení teologie a matematiky, oboru tak zábavného. Item má v sobě mnohé z pokusnictví a paličatého pachtění dávných alchymistů a čarodějníků, jež bylo také provozováno ve znamení teologie, zároveň však i emancipace a odpadlictví – ono bylo odpadlictvím, nikoli od víry, to bylo zhola nemožné, nýbrž u víře; odpadlictví je aktem víry, a všechno je a děje se v Bohu, zvláště pak odpadnutí od něho.“

Mé citace jsou téměř doslovné, pokud ne zcela. Mohu se na svou paměť docela dobře spolehnout, a nadto jsem si, poté co jsem si přečetl jeho koncept, leccos vzápětí vždy zaznamenal; zvláště pak ono místo o odpadlictví.

Adrian se poté omlouval za odbočení, jež nijakým odbočením nebylo, a přešel k praktickým otázkám, jaký druh hudební činnosti si má vybrat, pokud snad vyhoví Kretzschmarově naléhání.

Vyčítavě mu připomínal, že už od počátku byl pro nějakou sólistickou ekvilibristiku naprosto ztracen, neboť: „Z kopřivy růži neuděláš,“ psal, a že sáhl si na nástroje příliš pozdě – vůbec příliš pozdě připadl na myšlenku jenom si na nějaký sáhnout, a z toho je nad jiné patrno, jak mu povždy scházelo jakékoliv instinktivní puzení v tomto směru. Octl se u klaviatury nikoli z touhy prohlásit se jejím mistrem, nýbrž z tajné zvědavosti vůči hudbě samé, a zcela a naprosto nedostává se mu v žilách cikánské krve koncertního umělce, jemuž je hudba prostředkem a příležitostí, aby se předváděl publiku. K tomu je třeba duševních předpokladů, pravil, a ty u něho splněny nejsou: dychtivost po milostné komunikaci s davem, po věncích, po úklonách a vzdušných polibcích uprostřed dunivého potlesku. – Vyhýbal se výrazům, jež by byly pojmenovaly věci pravým jménem, že totiž, i kdyby se nebyl tak velmi opozdil, stejně by na virtuózní exhibice byl příliš stydlivý, příliš hrdý, příliš křehký, příliš osamělý.

Stejné negativní příčiny, pokračoval, jsou ňe překážku dráze dirigentské. Stejně tak málo jako být nějakým nástrojovým kejklířem cítí se povolán mávat taktovkou co ofrakovaná primadona někde před orchestrem, fungovat jako interpretující vyslanec a zástupce hudby na zemi. Tady mu přece jenom uklouzlo slovo patřící do oblasti těch, jež jsem právě byl charakterizoval jako de facto věci prospěšná: mluvil o plachosti před světem. „Plachý před světem“, tak se nazval, tím však neměl v úmyslu nikterak se chválit. Tato vlastnost, soudil, je výrazem nedostatku vřelosti, sympatie, lásky – a zde se notně vnucuje otázka, zda někdo s takovým nedostatkem vůbec je schopen být umělcem, neboť to přece vždy znamená milovníkem a milencem světa. – Pakliže však obojí odpadá, jak cíl sólistický, tak i dirigentský – co zbývá?

Nu hudba jako taková ovšem, zaslíbení a zásnuby s ní, hermetická laboratoř, alchymistická kuchyně, skládání. Jak úžasné! „Uvedete mě, příteli Alberte Veliký, do tajných teoretických nauk, a dojista, cítím to, vím to předem, ba trochu již i ze zkušenosti;

nebudu učedníkem tak docela hloupým. Pochopím všechny triky i nutnosti, a snadno, poněvadž můj duch se jim vydá v ústrety, poněvadž půda pro ně je připravena, schraňuje v sobě již mnohou setbu. Zušlechtím onu primam materiam, neboť přidám k ní magisterium a za pomoci ducha i ohně tu látku proženu nejednou kapilárou a retortou a tak pročistím. Bude to nádherné zaměstnání! Neznám poutavější, tajemnější, výsostnější, hlubší, lepší, neznám žádné, k němuž mě přemluvit žádalo by si menšího přemlouvání.

A přesto, proč mě varuje vnitřní jakýs hlas: ,0 homo, fuge?’

Nedokáži tu otázku zodpovědět zcela artikulovaně. Dokáži říci jenom: bojím se učinit z umění záslib, protože jsem na pochybách, zda má povaha – ponechávám naprosto stranou otázku nadání –? se hodí k tomu, aby mu učinila zadost, jelikož nikterak nemohu říci, že bych byl obdařen robustní naivitou, jaká, podle mého mínění, mezi jiným a nikoli v poslední řadě k umělectví patří. Namísto ní byla mi dána do vínku inteligence rychle se ukájející; smím snad tak mluvit, protože mohu na život i na smrt odpřisáhnout, že si jí ani trochu nepovažuji; a ta, spolu s tím, že se snadno unavím a mám sklony ke zhnusenosti (hlavobol je jejím průvodcem), vlastnostmi to, jež se s ní pojí, je důvodem mé plachosti a obav, vede mě, měla by mě vést k abstinenci.

Vidíte, můj dobrý mistře, jakkoliv jsem mlád, rozumím umění dost na to, abych věděl – a nesměl bych být Vaším žákem, abych to nevěděl –, že je něčím daleko více než schématem, obecnou shodou a obecnou tradicí, více než tím, co se naučí jeden od druhého, víc než pouhým trikem, tím, Jak je to uděláno’; leč nemůže nikdo popřít, že z toho všeho i zas hodně obsahuje, a tuším (neboť anticipovat bohužel nebo naštěstí mám rovněž v povaze), že se budu obnošenosti, jež je nosnou výztuhou, pevnou podstatou umožňující existovat i geniálnímu uměleckému dílu, všeho, co je v něm obecností, dávnou kulturou, obvyklostí, jíž se dociluje krásna – že se tohohle všeho budu ostýchat, budu se před ním rdít, budu z něho umdlévat, dostávat z něho hlavobol, a to značně brzy.

Bylo by hodně pošetilé a neskromné zeptat se: ,Chápete to?’

Neboť jak byste to nechápal! Tak je to, když je něco krásné:

violoncella sama intonují melancholicky přemítavé téma, jež se s filozofickou bodrostí a nanejvýš artikulovaně ptá po nesmyslnosti světa, po účelu všeho toho pachtění a štvaní a plahočení a trápení se navzájem. Violoncella s lítostí a vrtíce hlavou chvíli rozkládají o té záhadě, a v jistém místě jejich rozpravy, místě bedlivě uváženém, nasadí dechové nástroje, rozmáchle, s hlubokým nadechnutím, jímž zvednou se ramena a zase poklesnou, ke sborovému hymnu, podmanivě slavnostnímu, skvostně harmonizovanému a přednášenému se vší nashromážděnou důstojností a vláčně ovládanou průbojností žesťů. A tak se sonorní melodie prodere až téměř k vrcholu, jemuž se však poté, podle zákona úspornosti, prozatím ještě vyhne, ustoupí před ním, vynechá jej, ponechá si jej na pozdější dobu, poklesne o něco, tak také i velice krásně spočine, pokročí zpět, aby na scénu mohlo téma jiné, jednoduché jako píseň, žertovné, neohrabaně lidové, zdánlivě přirozeně drsné; má ovšem za ušima, a je-li alespoň trochu oblomeno v umnostech orchestrální analýzy a barevné transformace, projeví se jako překvapivě interpretabilní a schopné sublimace.

S milou tou písničkou se nějaký čas provozují chytré a příjemné orace, rozkládá se, pojednává a proměňuje v jednotlivostech, jedna rozkošná figura se ze střední polohy transponuje do nejkouzelnějších výšin houslové a flétnové sféry, tam se ještě trochu zakolébá, a jak se tam tak líbezně třepotá, najednou si znovu vezmou slovo vláčné žestě, onen počáteční chorální hymnus znovu vystoupí do popředí, nezačnou, rozmáchle tak jako prve, zase od počátku, nýbrž počínají si, jako kdyby tu jejich melodie už nějaký čas zněla, a posvátně se blíží onomu vrcholu, jehož se předtím moudře zdržovaly, tak aby ono působivé ,Ach!’, ono citové vzepětí vyznělo o to velkolepěji, ted, kdy už zcela bez zábran, podporovány harmonickými tóny tuby, jež jim vehementně razí cestu, stoupají jásavě k nejvyšší výšině, aby poté, jako by se s důstojným uspokojením ohlížely na vykonaný skutek, ctihodně dokončily svůj zpěv.

Příteli, proč se musím smát? Lze tu geniálněji využít starobylých zvyklostí, dát větší posvěcení kopuletým fintám? Lze se tu dobrat krásy citově obratněji? Jenže já proklatec se musím smát, zejména když se ozvou chrochtavé spodní tóny bombardónů –rrum, rrum, rrum – bim! – snad mám při tom i slzy v očích, ale to nutkání ke smíchu se nedá přemoci –, já zpropadený člověk jsem se odjaktěživa při událostech velmi tajemných a působivých musel vždy smát, a utekl jsem se před tímto přílišným smyslem pro komiku k teologii, s nadějí, ta že už ten svědivý pocit odkáže do patřičných mezí – jenže jsem v ní objevil přímo stoh strašlivě komických věcí. Proč se mi musí téměř všechno na světě jevit jako svá vlastní parodie? Proč mi musí pořád připadat, jako kdyby se téměř všechny, ne, všechny prostředky a konvence v umění dnes hodily už jenom k parodii? – Jsou to otázky vpravdě rétorické – ještě by tak scházelo, abych očekával na ně i odpověd. Jenomže srdce tak zoufalé, takový zrovna psí čumák považujete za ,nadaný’ pro hudbu a povoláváte mě k ní, k sobě, místo abyste mě raději nechal v skromné pokoře vytrvat u bohovědy?“

Tolik Adriánovo defenzivní vyznání. Ani Kretzschmarovu odpověd nemám jako dokument k dispozici. V Leverkůhnově pozůstalosti se nenalezla. Nejspíše si ji nějaký čas schovával a nosil ji u sebe, a někdy, když změnil místo svého pobývání, když se přestěhoval do Mnichova, do Itálie, do Pfeifferingu, asi se ztratila. Ostatně mám ji v paměti téměř stejně přesně jako Adrianovy výroky, i když jsem si o tom všem tehdy nečinil žádné poznámky. Koktavec nepřestával volat, nabádat, lákat. Jediné slovo v Adriánově dopise, psal mu, jej ani na vteřinku nedokázalo zviklat v přesvědčení, že osud jeho pisatele vyvolil jen a jen pro hudbu, že po ní touží, že ona touží po něm, ač se před ní schovává, zpola ze zbabělosti, zpola z koketérie, za polopravdami rozborů svého charakteru a své konstituce, tak jako se před ní schovával za teologii, za tu absurdní první volbu povolání. „Upejpavost,

Adri – a zesílení Vašeho hlavobolu – to je trest za to všechno. ‘

Smysl pro komiku, kterým se chlubí nebo z něhož se obžalovává, bude se s uměním snášet daleko lépe než s tou vyumělkovaností, jíž se zabývá nyní, jelikož umění, na rozdíl od toho, co Adrian činí teď, jej může potřebovat – vůbec může potřebovat ony odpudivé charakterové vlastnosti, jež si přisuzuje, daleko spíše, než se domnívá, nebo než předstírá se domnívat, aby se na něco vymluvil. On, Kretzschmar, že ponechá otevřenou otázku, nakolik tu jde o sebepomlouvání, aby se tak omluvilo vlastně pomlouvání umění; neboť líčit je jako obcování s davem, rozdávání vzdušných polibků, jako nějaké galapředstavení, jako nějaký nafouklý měch citů svědčí o tom. že je poněkud nedoceňuje, a to záměrně. Jenže Adriánovi jaksi uniklo, že se snaží obhajovat vlastnostmi umění, jakých si právě umění žádá. Lidi, jako je on, právě takové, umění dnes potřebuje – a celý vtip té licoměrné hry na schovávanou je v tom, že Adrian to všechno náramně dobře ví. Chlad, „inteligence rychle se ukájející“, umění rozpoznat jalovost, sklony k únavě, tíhnutí k přesycenosti, schopnost být zhnusen – to všechno si zrovna žádá, aby nadání s tím spojené povzneslo se k povolání. Proč? Protože náleží soukromé osobnosti pouze zčásti, onou druhou částí je však nadindividuální, je výrazem kolektivního pocitu dějinné opotřebovanosti a vyčerpanosti uměleckých prostředků, znuděnosti nad tím vším a úsilí o nové cesty.

„Umění kráčí dál,“ psal Kretzschmar, „a činí tak prostřednictvím osobnosti, jež je produktem i nástrojem doby a v níž se až k nerozeznání spájejí objektivní a subjektivní motivy; jedny berou na sebe podobu druhých. Umění je vitálně potřebný revoluční pokrok a vznik čehokoli nového; to všechno ovšem závisí na hybné síle, jíž je nad jiné silné subjektivní cítění otřelosti, vyšeptalosti, spotřebovanosti tou dobou běžných prostředků; a umění využívá zdánlivé ochablosti, znavenosti toho nebo onoho člověka, intelektuální znuděnosti, prohlédavého hnusu z onoho Jak je to uděláno’, prokletého sklonu vidět věci ve světle jejich vlastní parodie,,smyslu pro komiku’ – říkám Vám: vůle umění k životu a k pokroku bere na sebe masku oněch příznaků lidské zemdlenosti, aby se v nich manifestovalo, objektivovalo, došlo naplnění.

Je v tom pro Vás příliš metafyziky? Avšak ono jí tu je právě tolik, kolik je potřeba, právě tolik, kolik činí pravda – ta v zásadě Vám známá pravda. Vyhrň si rukávy, Adrianě, a rozhodni se! Cekám.

Je Vám již dvacet, a musíte si osvojit ještě hodně a hodně z fint našeho řemesla, dost obtížných na to, aby Vás upoutaly. Je lépe dostávat hlavobol ze cvičení v kánonu, ve fuze a v kontrapunktu než z vyvracení Kantova vyvrácení důkazu Boha. Té teologické panenskosti už bylo dost!

Je hezké panenství, však dokud nepovije, jen úhor připomíná, kde. bodláčí si žije.“

Tímto citátem z „Cherubínského poutníka“ dopis končil, a když jsem zvedl oči od papíru, videi jsem, že se Adrian zchytrale usmívá.

„Neodrazil můj výpad špatně, co?“ zeptal se mě.

„To vůbec ne,“ opáčil jsem.

„Ví, co chce,“ pokračoval Adrian, „a je trochu zahanbující, že já to tak dobře nevím.“

„Myslím, že to víš taky,“ řekl jsem. Protože opravdu jsem v jeho dopise nijaké skutečné odmítnutí nepostřehl – ovšem ani jsem nevěřil, že by jej snad byl napsal z nějaké „upejpavosti“.

To dojista není případný výraz pro odhodlání ztížit si rozhodnutí, jímž se člověk zanáší, prohloubit je pochybami. A že takové rozhodnutí bude učiněno, to jsem předvídal, nikoli bez pohnutí, a jako v podstatě již učiněné tvořilo základ našeho rozhovoru o budoucnosti nás dvou, jejž jsme nato vedli. Vzdor silné myopii byl jsem shledán schopným vojenské služby a pomýšlel jsem na to, že si ten rok odbudu nyní; chtěl jsem jej absolvovat v Naumburgu u třetího pluku polního dělostřelectva. Adrian naproti tomu, ježto jej z nějakého důvodu, ať už kvůli útlé postavě, nebo vleklému bolení hlavy, od vojenské služby na neurčito osvobodili, zamýšlel strávit několik týdnů na dvorci v Buchelu, aby, jak říkal, probral s rodiči otázku změny povolání. Při tom ovšem dal najevo, že jim podá svůj úmysl tak, jako kdyby šlo o změnu univerzity

– do jisté míry si to tak podával i sám sobě. Hodlá, tak prý jim to řekne, „popustit více uzdu svému obcování s hudbou’ , a tedy odjet do města, kde působí mentor z jeho školáckých časů.

Ovšem o tom, že se odříká teologie, nepadlo ani slovo. Adrian měl skutečně v úmyslu zapsat se znovu i na univerzitu a poslouchat filozofické přednášky, protože hodlal v tomto oboru složit doktorát.

Na počátku zimního semestru v roce 1905 odejel Leverkuhn do

Lipska.

XVI

ŽE NAŠE ROZLOUČENÍ BYLO CHLADNÉ A FORMÁLNĚ zdrženlivé, to ani není třeba říkat. Téměř jsme si nepohlédli navzájem do očí, nestiskli si ruce. Až příliš často jsme se my dva mladíci loučili a opět setkávali, aby snad nějaké potřásání rukou bylo mezi námi čímsi obvyklým. Odejel z Halle o den dříve než já, večer jsme strávili ve dvou, bez lidí ze spolku „Winfried“, v divadle; nadcházejícího jitra měl cestovat, a rozešli jsme se na ulici, tak jako jsme se rozcházeli stokrát předtím – prostě jsme se každý dali jiným směrem. Nedokázal jsem nezdůraznit svůj pozdrav na rozloučenou vyslovením jeho jména – křestního jména, jak to bylo pro mne samozřejmé. On to neučinil. „So long,“ řekl pouze – tu průpovídku měl od Kretzschmara a užíval jí vždy pouze jako jakéhosi uštěpačného citátu; on vůbec měl vyslovenou zálibu v citacích, v slovních narážkách připomínajících něco nebo někoho; přidal ještě nějaký ten žert o tom, jaké že to kráčím vstříc marciální životní epizodě, a šel po svých.

Ostatně měl pravdu, když náš rozchod nebral nijak tklivě.

Přece se nejpozději za rok, až si odbudu vojenskou službu, zase sejdeme. A přesto, byl to do jisté míry jakýsi uzavřený úsek, konec jedné epochy, začátek nové, a jestliže to nebral, jak se zdálo, na vědomí on – já jsem si to uvědomoval nikoli bez jakési obolavělé zjitřenosti. Tím, že jsem se k němu předtím v Halle přidal, jaksi jsem nám prodloužil naše školácké časy; nežili jsme tu nijak jinak než v Kaisersaschernu. Ani dobu, kdy já byl už student a Adrian ještě chodil do školy, nemohl jsem dost dobře stavět na roveň změně, jež se dála nyní. Tehdy jsem jej zanechal v důvěrně známém prostředí rodného města a gymnázia a každou chvíli jsem tam za ním zajížděl. Teprve teď, tak se mi zdálo, se naše existence od sebe zplna oddělovaly, pro oba z nás ted začínal život na vlastních nohou, a byl asi konec s tím-, co mi přece jen připadalo tak nezbytné (i když zbytečné) a co nemohu vyjádřit zas jinak než tak jako už předtím: už nebudu vědět, co dělá a co zakouší, už mu nebudu moci pobývat po boku, abych jej střežil, upíral naň bdělé oko, naopak, musím mu uhnout z cesty právě ve chvíli, kdy se mi zdálo, že pozorovat jeho život, i když by to u něho stejně žádnou změnu přivodit nemohlo, je nanejvýš žádoucí, ve

chvíli totiž, kdy opouští kariéru vědce, kdy „Písmo Svaté odkládá pod lavici“, abych použil jeho výrazu, a zcela se vrhá do náruče hudbě.

Bylo to významné rozhodnutí, jež se mi vpečetilo do srdce jako něco podivně osudového; rozhodnutí, jež jakoby anulovalo dobu, která uplynula od dávných chvil našeho společného života, a přímo na ně navazovalo, na chvíle, jež jsem měl hluboko v duši:

na hodinu, kdy jsem chlapce přistihl při experimentování na strýcově harmoniu, a ještě dále zpět, na naše kanónové vyzpěvování s Hannou z chléva, pod buchelskou lípou. To rozhodnutí mi radostně povznášelo srdce – a zároveň je úzkostně svíralo. Ten pocit mohu srovnat jen s oním tlakem v těle, který člověk zakouší jako děcko na vysoko rozkývané houpačce a do něhož se mísí výskot i tíseň z onoho poletování. Že Adriánův krok je oprávněný, nezbytný, že cosi napravuje a že teologie byla tu jen jakýmsi úhybným manévrem, jakousi disimulací, to vše jsem chápal, a byl jsem pyšný na to, že můj přítel příliš neotálel a k této své pravdě se mi přiznal. Bylo arci nutné přemlouvat jej, aby se doznal, a jakkoli výjimečné výsledky jsem si od toho sliboval –, v celém tom radostném zneklidnění připadalo mi uklidňující, že jsem si mohl říci: „Ty ses na takovém přemlouvání nepodílel –

nanejvýš jsi řekněme určitou odevzdaností, slovy jako ,Myslím, že ty to víš nejlíp sám’, přemlouvání tak trochu napomáhal.“

Na tomto místě vkládám do textu dopis, jejž jsem od Adriana dostal dva měsíce poté, co jsem narukoval v Naumburgu, a který jsem četl s pocity, jaké asi dojímají matku, když jí něco podobného sděluje dítě – s tím rozdílem arci, že před matkou se věci takového rázu spíše umně.tají. Asi tři týdny předtím, poněvadž jsem dosud neznal jeho adresu, poslal jsem mu dopis prostřednictvím

Haseho konzervatoře, k rukám pana Wendella Kretzschmara;

zpravoval jsem jej v něm o nových, drsných okolnostech svého života a žádal jej, aby i on mě, a třeba i hodně stručně, laskavě trochu informoval, jak se cítí a jak se mu vede v tom velkém městě a jak má rozvrženo své studium. Předesílám jeho odpovědi pouze, že její starobylé výrazivo je pochopitelně míněno parodicky a že naráží na skurilní zkušenosti z Halle, na to, jak nakládal s jazykem Ehrenfried Kumpf – zároveň však se v ní artikuluje i Adriánova osobnost; je autostylizací, projevem niterného utváření a sklonů, jež nejvýš charakteristicky užívají parodična, schovávají se za ně a realizují se v něm.

Adrian psal:

„Dáno v Lipsku, o pátku post purificationem 1905

V ulici Petrově, domě dvacátém sedmém

Slovutný, veleučený, milý, vlídný pane magistře a balistiku!

U velikém přátelství vyjevujeme svůj dík za jejich v písmu vyvedenou starostnost, a že mi sdělují po způsobe názorném a hrubě komickém, kterak se mají věci s jejich přítomným skvostným, sprostným a strastným poskakováním, plahočením, pucováním a pálením. Uvedloť nás to v notný smích, obzvláště pak dotyčný poddůstojník, jenž, nechť už je tiští a hřbet jim valchuje sebevíc, chová toliký obdiv ku jejich velikolepé vzdělanosti a uhlazenosti a jemuž musili v cantině na pergamenu sepsati veškeré způsoby a míry veršové, anžto si výšeuznamenané považuje co vrchol vší vědomosti. Splatím ti za to, pokud mne se dotýče, krapátek nectnou atque kratochvilnou šprýmovností, leč vydatně, co přihodilo se mně zde, aby i tys měl hojně důvodů za břich se popadati. Předem svých řádek arciť vyjevím ti srdečnou svou náklonnost a milou vzpomínku, jakož vyslovím i doufání, že knutu onu na svém hřbetě strpíš zhola vesele a rád, máť každé ustrkování svůj čas, a ty vposledku vyjdeš z toho slzavého údolí vyšňořen knoflíky blyštivými a premováním přehojným co vachtmajstr v záloze.

Případně praví se: ,U Boha věř, lid i zem zrakem si měř, a neulituješ.’ Jestiť na řekách Pleisse, Partě a Elsteře nade vší pochybu jiné pobývání a jinak pulsuje ta končina, neb ushromáždil se tu lidu houf dosti veliký, více než sedmero stovek tisíc duší, a u té skutečnosti jímá jednoho nemalá sympatie a shovívání, tak jako prorok již pro hříchy Ninive kdys měl v srdci vědoucí i žertovné pochopení, ku omluvě jeho praviv: ,Město tak veliké, v němž více než stero tisíc lidí.’ Dojista svedeš si pomyslit, kolikeré asi ohledy žádá si hemžení sedmera stovek tisíc hlav, jež v časech velikých trhů, z nichž ten podzimní právě co nově přibyvší poutník na vlastní kůži jsem zakusil, vždy obdařeno je mocně sem proudícím přírůstkem ze všech koutů Evropy, nadto rovněž z Persie, Arménie a jiných ještě asijských končin.

Nikoli snad že by se mi toto Ninive nadobyčej líbilo, zajisté není to nejsličnější město mé otčiny, na Kaisersaschern je pohled libější, leč snadno je býti mu sličnějším a ctihodnějším, kdyžtě nemá než existovati starobyle a tiše a nedržet ve zdech svých nižádné překotnosti. Vystavěno je křtaltovně, moje Lipsko, příhodně tak, jak bylo by sesumírováno podle drahocenné kési stavebnice, a k tomu lid hovoří tu nadmíru čertovsky sprostně, že je člověku před kupeckým krámem každým úzkost pojmouti, než vůbec osmělí se za obchodem dovnitř vejíti – tak, jako kdyby naše libě ospalá duryňština probrala se ku sedmerasetisícihlavé zpupnosti a zlolajnosti, již vyplivují ústa brady výbojně vysunuté, jestiť to mluva hrůzy hrůzoucí, leč Bůh uchovej nikterak ve zlé míněná a umíchaná s nemalou špetkou posměchu vůči sobě samé; tu mohou si zdejší dovolit za příčinou zmíněného již hemžení světa. Centrum musicae, centrum řemesla’ tiskařského, jakož i knihařského handlování, velevznešená univírsitas – mimochodem stran budov dosti porůznu rozváta: hlavní dům usídlen jest na náměstí Augustově, bibliotéka při Domě soukenickém, a k rozmanitým facultám náleží zvláštní collegiální budovy, jako příkladmo ku filosofické Červený dům při Promenádě a ku juristické Collegium beatae Virginís, v ulici mé, Petrově, kde vzápětí poté, co přibyl jsem na hlavní stanici, zčerstva při první pouti ve město nalezl jsem případné noclehování a útulek. Dospěl jsem města časného odpoledne, zanechal háby své na železné dráze pod přístřeškem, bral se dál, jak někdo by mě vedl, přečetl jsem si cedulku jakous na okape, zazvonil na zvonec, a v tu chvíli dohodnut byl jsem s pronajimatelkou, čertovsky řečňující, stran dvou pokojíků v přízemku. A ježto stále dosud mel jsem notnou kopu času, v prvním tom rozpoložení, že již jsem byl spočinul, prohlédl jsem si takměř celé město – tentokrát vskutku veden, sloužícím totiž, jenž ze stanice nesl mi můj tlumok; odtud ona nevázaná rozpustilost a repetění, o čemž byl jsem již promluvil a může být, že ještě o něm tě zpravím.

Stran clavieru tělnatá ona persona taktéž nečinila nijakých orací; jsou tu lomozu podobnému prý uvyklí. Netahá prý ji nikterak za uši; provozujiť věci své tou dobou převážně teoreticky, ve knihách a perem, harmoniam atque punctum contra punctum, zhola na vlastní pěst, to jest za dozírání a bdělého zraku amici Kretzschmara, jemuž plody svého cvičení a tvoření každých pár dnů přináším ku schválení nebo zavržení. Nadmíru se radoval muž ten, když jsem k němu zavítal, a pojal mě ve svou náruč, nemíním tedy vzepřít se důvěře, již ku mně chová. Nechce taktéž ničeho slyšet o konservatoriu, ani o velkém, ani o hasovském, kdež vyučuje; nebylo by prý, tak praví, vůbec to ovzduší pro mne, nýbrž mám spíše počínati si jako papá Haydn, jenž nikde neměl jediného praeceptora, nýbrž obstaral si tehda Gradům ad parnassum Fuxovo a všelikou jinou hudbu tehdejší, obzvláště pak hamburského Bacha, a z ní čacky vyučil se řemeslu. Řečeno budiž mezi námi, že nutí-li mě harmonie hrubě zívati, pak u kontrapunktu hned čile proudí mi krev v žilách, nemohuť se na poli tom nikterak nabažit kratochvilných špásů rozmanitých, s posedlostí slastně náruživou rozplétám nekonečné problémy a již sepsal jsem řádný stoh šprýmovných canonových i fugových etud, a obdařen jsem byl z mistrových úst nejednou za ně pochvalou. Práce je to produktivní, rozněcující fantazii a vynacházivost, kdežto pohrávám-li si podobně jako nějaký hráč v domino s akordy nemajícími tématu, takové dílo podle mého důmnění nijaké upotřebenosti ve světském životě nemá. Neměloť by se všeliké to zacházení s protaženými notami, s předrážkami, s modulací, s introdukcí a provedením učiti in praxi, poslechem, zkušeností a vlastním nalézáním spíše než z knih? Leč všeobecně vzato a per aversionem jesti bláznovstvím mechanické oddělování kontrapunktu a harmonie, nesčíslněkráteť se neoddělitelně proplétají, takže nelze se učiti jednomukaždému zvlášť, nýbrž toliko vcelku, jako hudbu totiž – pokud člověk arci obdařen je k tomu schopností.

Jsem tedy pilen, zelo virtutis, ano takměř všeličíms až zavalen a přemožen, poslouchámt’ k tomu ještě i na škole vysoké historii filosofiae u Lautensacka a encyclopaediam věd mudroslovných, jakož i logiku u proslulého Bermetera. – Vale. lam satis est.

Tímto budiž milému Bohu poručeno, kéž jich ostříhá, taktéž pak srdce všech, již obtěžkáni nejsou vinou. ,Nejponíženější služebník!’ pravívalo se u Halle městě. – Stran oněch rozpustilostí a šprýmování a stran toho, co děje se mezi mnou a Satanem, vzbudil jsem v tobě přílišnou až zvědavost; s tím už dál nestalo se nic, než že řečený sloužící prvého dne k půlnoci způsobil, že jsem zbloudil – již zde pojednaný chlapík, vůkol břichu opásaný, s rudým očepením a mosazným štítkem na něm, v utíkáčku notném, čertovsky repetě tak jako zde všickni, brady vzedmuté, podle mého mínění zpovzdáli podobal se na Schleppfusse pro svůj vousek, podobal se naň notně, když na to pomyslím, nebo od té chvíle v mém povědomí stal se naň podobnějším – v ostatním shledával jsem jej silnějším a tělnatějším, to viditelně pro holdování chmelovému moku. Představil se mi taktéž co průvodce cizích pocestných, a vykázal se jako takový řečeným štítkem mosazným na očepení a dvěma třemi englickými a francouzskými drobty jakýmisi, čertovsky proslovenými, pjúdifl pilting a andikité exdremement endéresant.

Item, vraz bylí jsme zajedno, a chlapík ten po dvé hodin všecko mi předvedl a ukázal, všudy mne zavedl: ku svatopavelskému chrámu, s divukrásně sklenutou křížovou chodbou, ku kostelu tomášskému, kvůli Johannu Sebestiánu, a k hrobu jeho v kostele svatého Jana, kde vynachází se i památník reformace, jakož také nový Dům soukeníků. Veselo bylo v ulicích, neboť jak již byl jsem tu proslovil, dosud právě ještě konal se dotyčný podzimní velkotrh, a všelikero fáborů a praporců s písmeny velebícími kožešiny a jiné zboží vyloženo bylo z oken domů, taktéž veliké mravenčení bylo uznamenati v uličkách všechněch, zvláště pak ve městě nejvnitrnějším, u starého rathauzu, kde chlapík dotyčný ukázal mně královský dům a Auerbachův sklep a pozůstalou věž pleissenburskou – Luther konal tu svou disputaci s Eckem.

A což teprve ono mnohé tlačení a strkání v úzkých ulicích za tržištěm značné starobylosti, příkře spadajících střech, po krytých nádvořích a průchodech, při nichž leží sýpky a sklepy, spojených co bludiště křížem i krážem! Všechno je tu hrubě napěchováno zbožím, a lidé, co se tu tísní, patří na tě zrakem kteraksi exotickým a mluví výrazy, z nichž nepoznáš jediné hlásky. Bylo to notně vzrušující, a člověk cítil to mravenčívé hemžení zrovna ve vlastním corpuse.

Poznenáhlu počalo se temněti, rozžíhala se světla, i uličky pomalu se vyprazdňovaly, a přišlo mi, že jsem znaven a hladov.

Ještě kdyby byl té laskavosti a vyjevil mi krčmu jakous, kde mohl bych se nasytiti, pravil jsem ku průvodci svému. Dobrou krčmu?

optá se a v oku mu blýskne. Dobrou, pravím, i když nikoli drahou. I zavede mě před dům v zastrčené jedné uličce za hlavní třídou – podlé stupňů ke dveřím bylo zábradlí z mosazi, blyštělo se zrovna tak jako onen štítek mosazný na průvodcově čapce, a nade dveřmi lucerna, zrovna tolikéž rudá co chlapíkova čepice.

Popřeje mi dobré chuti, co jej vyplácím, a béře se v prach.

Vezmu za zvonec, dvéře otevrou se samy od sebe, a v chodbě kráčí mi v ústrety vyšňořená madam, s lícemi co rozinky, růženec voskově zbarvených perel na tučném ňadroví, a vedouc si takměř co ukrocená kočka, navýsost potěšené švitoříc a dovádivě šermujíc ručkami, tak jako kdyby toužně očekávala kohos vezdy ždaného, par la portiěre dopoklonkuje mne do zšeřelého jakéhosi kvelbu s ostěním kolkolem, lustrem křišťálovým, nástěnnými svítilnami se zrcadélky v pozadí, jakož i s divany hedvábem potaženými; na nich prodlévá šestero nebo sedmero nymf či snad dcer pouště, jak říci to, morphi, blanokřídlice, esmeraldae nepříliš oděné, průzračně oděné, v tylu, gázu a třpytkách, vlas dlouhý a rozpuštěný, vlas krátký a zkadeřený, jablíček na hrudi notně napudrovaných, ruce samý zdobný náramek, a patří na tě okem očekávavým, chtíčně do tě se vpalujícím.

Na mne patří, ne na tebe. Dovedl mne ten chlap, ten ochmelka Schleppfuss, do pěkného pelechu! Stál jsem a skrýval své affecty, tu uzřím naproti sobě otevřený clavier, přítele milého, namířím své kročeje přes koberec rovnou k němu a vestoje udeřím dvé, tré akordů, dosud vím, co to bylo, mělť jsem tehdy právě onen zvukový jev fixován v mysli, modulace z H do C dur, zjasňující půltónový interval jako v poustevníkově modlitbě z finále Čarostřelce, tam kde vpadají tympány, trompety a hoboje kvartsextakordem v c. To nyní již vím, tehdy však dosud jsem to nevěděl, toliko jsem jednoduše akordy ty vzal. Vedle mne postaví se bruneta jedna, v hispánské kacabajce, velkých úst, tupého nosu a mandlových očí, Esmeralda, paží otře se mi o líc.

Otočím se, kolenem udeřím kose do taburetu a po koberci prodírám se nazpět tím doupětem chlípným, kol řečené štěbetavé vyšeptalé matróny, chodbou a po stupních dolů na ulici, aniž se i jen dotknu mosazného zábradlí.

Zde měj tedy onu nepatrnost, jež se přihodila mně, vylíčenu od začátku až do konce, splácím ti tak onoho ryčícího rotného, jejž vyučuješ arti metrificandi. A tím pravím amen a modletež se za mne! Bis dato mohu co svůj piěce de résistance připočíst si ku prospěchu toliko jediný koncert v Soukenickém domě, se Schumannovou Třetí. Jeden kritik té hudbě horlitelsky imputoval

,obsažný názor na svěť, což velice připomíná nevěcné žvástání, ostatně klasicisté si z toho také tropili nemalou švandu. Přece jen to však jistý pozitivní smysl mělo, charakterizuje to totiž, za jaké povznesení vážnosti vděčí hudba a hudebníci romantice. Romantika vyvedla hudbu ze sféry jisté pokoutní odbornickosti a z úrovně městských pištců a přivedla ji do styku s velkým světem ducha, s obecným uměleckým a intelektuálním směřováním doby

– to by se jí nemělo zapomenout. Všechno to má svůj původ v posledních Beethovenech a v jeho polyfonii, a připadá mi nadmíru příznačné, že protivníci romantiky, tedy umění vystupujícího z oblasti pouze hudební do světa obecně duchovního, vždy odmítali i to, jak se Beethoven vyvíjel ke konci života, a želeli toho. Užs někdy vůbec přemýšlel o tom, jak je jiná, oč závažněji ve své trýznivosti působí individualizování hlasu v jeho nejvýsostnějších dílech než v hudbě starší, kde je dovednější? Existují soudy, jež člověka až rozveselí příkrou pravdou notně kompromitující samotného soudce. Hándel řekl o Gluckovi: ,Můj kuchař ví o kontrapunktu víc než on’ – výrok kolegův, pro mne nad jiné cenný.

Hraji hodně Chopina a čtu si o něm. Miluji andělskost jeho vzezření, jež připomíná Shelleyho, podivuhodnou a velice tajemnou zahalenost, nepřístupnost, staženost, nedobrodužnost jeho bytí, to, jak odmítá cokoli vědět, jak jej odpuzuje jakýkoliv námětový zážitek, ona sublimní zušlechtěnost jeho delikátního a svůdného umění. Kolik toho vypovídá o lidské stránce jeho bytosti hluboké, pozorné přátelství Delacroixovo, který mu píše: ,J’espěre vous voir ce soir, mais ce moment est capable de me faire devenir fou.’ Tento Wagner malířství byl něčeho takového vždy schopen!

Ovšem není toho u Chopina tak málo, co Wagnera, a nejen v harmonii, ale i na poli obecně duševním, více než předjalo, totiž naprosto překonalo. Vezmi si jen nokturno cis moll opus 27 číslo 1

a v něm dvojhlas, který zazní po enharmonické změně z Cis do

Des dur. Svou zoufaleckou libozvučností tohle překonává veškeré tristanovské orgie – a v klavírní intimitě, s žádnou bitevní řezničinou rozkoše a beze vší vehemence té dekadentně robustní divadelní mystiky, jež až připomíná nějakou corridu. A zejména vezmi jeho ironický vztah k tonalitě, všechnu tu mučivost, vzpíravost, odmítavost, neurčitost, ba zesměšňování jakéhokoliv tóninového předznamenání. To už zachází hodně daleko, a člověka to až rozveseluje i strhuje…“

Zvoláním „Ecce epištola!“ dopis končí. V doušce se praví:

„Že tohleto tady ihned zničíš, rozumí se samo sebou.“ Podpis je iniciála, příjmení, L., nikoliv A. –

XVII

ONOHO KATEGORICKÉHO POKYNU TEN DOPIS ZNIčit jsem neuposlechl – kdo by to zazlíval přátelství; jež se dovolává, správně dovolává, Delacroixova přátelství k Chopinovi, charakterizovaného jako „hluboce pozorné“, o němž se v dopise píše? Nevyhověl jsem Adriánově požadavku zprvu proto, že jsem cítil potřebu tu napoprvé jen zběžně přelétnutou písemnost znovu a znovu – ani tak nepročítat, jako spíše podrobit stylově kritickému a psychologickému studiu, a časem se mi pak zdálo, že okamžik, kdy jsem dopis měl zničit, už je promeškán; naučil jsem se dívat se na něj jako na jistý dokument, jehož je rozkaz ke zničení neoddělitelnou součástí, takže ten se právě svým dokumentárním charakterem takříkajíc sám neguje.

Tolik mi bylo jasno už od počátku: k onomu písemnému příkazu na konci nezavdával podnět celý dopis, nýbrž jenom jeho část, ona, jak to Adrian nazval, kratochvilná šprýmovnost, zážitek s oním neblahým sloužícím. Jenomže opět: tato část, to byl dopis celý, jí k vůli byl sepsán – nikoliv k mému obveselení; jeho autor byl si beze vší pochyby vědom, že v celém tom „žertu“ nebude pro mne nic obveselujícího; chtěl si jen ulevit od onoho otřesného dojmu, a já, jeho přítel z dětství, byl jsem pro takovou úlevu arci jediné útočiště. Všechno ostatní byl jenom přídavek, zahalení, záminka, odklad, a poté poněkud řečná zástěrka znovu na to všechno přiložená, utkaná z hudebně kritických podotknutí

– jako kdyby se nic nebylo stalo. Všechno, abychom tu užili výrazu nadmíru věcného, míří tu k jisté anekdotě; od počátku je v pozadí, ohlašuje se v prvních řádcích, a odkládá se. Aniž je vyslovena, mísí se do žertování s velkým městem Ninive a skepticky omluvnými slovy prorokovými. Užuž se prozradí, tam kde se poprvé objeví zmínka o sloužícím – a znovu mizí. Dopis se zdánlivě končí, a anekdota se neřekne – „lam satis est“ – a tak jako kdyby na ni byl pisatel „málem úplně zapomněl“ a potom citovaný Schleppfussův pozdrav způsobil, že autorovi opět vytanula v mysli, vysloví se á la „aha, ještě rychle tohle“, s podivným odkazem na otcovy výklady o motýlech, nesmí ovšem tvořit závěr dopisu; ten se ověší postřehy o Schumannovi, o romantice, o Chopinovi, ty mají zřejmě jediný účel, totiž zbavit ji její závažnosti, znovu ji uvést v zapomenutí – nebo správněji spíše se z hrdopyšnosti tváří, jako kdyby měly tento účel; nevěřím totiž, že tu skutečně byl záměr, abych já, čtenář, si nepovšiml jádra dopisu.

Už při druhé pozorné probírce dopisem připadalo mi pozoruhodné, že styl, ona travestie nebo svérázná adaptace Kumpfova starobylého jazyka, se zachovává jen do chvíle, kdy je celé dobrodružství dovyprávěno, poté však se docela bezostyšně odhazuje a závěrečné stránky jsou jí zcela prosty a vyznačují se zhola současnou jazykovou polohou. Což to nevypadá, jako kdyby onen archaizující tón splnil svůj účel, jen co historka onoho špatného průvodcování je na papíře, a nadále se už naň rezignuje, ani ne tak proto, že se nehodí pro závěrečná podotknutí, jež mají odvrátit pozornost, jako proto, že počínaje datem byl nasazen jen k tomu, aby se mohla vyprávět ona v dopise obsažená historka a takto se jí dostalo přiměřeného ovzduší? A jakého ovzduší? Vyslovím to, i když označení, jež mám na mysli, zdá se použitelné i u frašky.

Je to ovzduší religiózní. To mi bylo zřejmé: pro svou historickou afinitu k religióznosti zvolil autor do dopisu, jenž mě měl seznámit s onou historkou, jazyk někdy kolem období reformace. Jak jinak, kdyby si s takovým jazykem nebyl zalaškoval, byl by mohl napsat do dopisu formuli, již do něho vepsat chtěl: „Modletež se za mne!“? Nebylo lepšího příkladu pro citát jakožto maskování, pro parodii jakožto záminku. A nedaleko před ním je jiný ještě výraz, jenž mi už při prvním čtení projel všemi údy a rovněž nemá nic společného s nějakou humoreskou, je naopak podoby vysloveně mystické, tedy religiózní: výraz „chlípné doupě“.

Málokdo dá se asi chladností analýzy, jíž jsem tu právě nyní a už tehdy podrobil Adriánův dopis, zmýlit o skutečných pocitech, s jakými jsem jej znovu a znovu pročítal. Analýza nutně vyvolává dojem chladu, i když se vykonává v hluboké otřesenosti.

Otřesen však jsem byl já, ba víc než to, nebyl jsem zhola sebe mocen. Má divá zlost nad tím, jaký obscénní kousek vyvedl onen ochmelkovy Schleppfuss, neměla hranic – a v tom nechť čtenář nespatřuje nižádný můj příznačný rys, žádnou známku nějaké prudérnosti – nikdy jsem nebyl prudérní, a kdyby se mně přihodilo něco takového, že by mě kdosi v Lipsku vodil za nos, dokázal bych se na něco takového tvářit docela obstojně –, nechť prostřednictvím mých pocitů shledává, jaký v nitru byl a jak žil

Adrian; pro něj by arci výraz „prudérní“ rovněž byl čímsi až pošetile nepřípadným; byť by tato vlastnost na druhé straně asi i drsné povaze dokázala dodat rovněž cudnou pozornost vůči jiným a touhu po ochraně a ohleduplnosti vůči sobě.

Na mém pohnutí měla nemalý podíl skutečnost, že mi Adrian vůbec vylíčil své dobrodružství, a dva týdny poté, co se mu přihodilo, a to znamenalo průlom do jeho jinak tak nesmiřitelné uzavřenosti, kterou jsem vždycky respektoval. Ať to vzhledem k našemu letitému přátelství vypadá jakkoli podivně – oblast lásky, pohlavnosti, tělesnosti, toho jsme se v našich debatách nikdy nedotýkali nějak osobně nebo snad důvěrně; vždycky jen a jen médiem umění a literatury, tento element hrál v našich názorových výměnách jakoustakous roli jedině v tom smyslu, jak se vášeň manifestuje ve sféře ducha, a tady jsem z Adriánovy strany slyšel pouze výroky zasvěceně věcné, a jeho osoba zůstávala tu vždy zcela stranou. Jak by ostatně duch, jako byl jeho, nezahrnoval v sobě i tento prvek! Že tomu tak bylo, o tom sdostatek svědčilo, jak reprodukoval jistá od Kretzschmara převzatá poučení o tom, že nelze stíhat opovržením smyslovost v umění, a nejen ta; dále leckteré jeho poznámky o Wagnerovi a takové spontánní výroky jako o nahosti lidského hlasu a duchovní kompenzaci této nudity promyšlenými uměleckými formami v dávné vokální hudbě. To už nemělo v sobě za mák panenskosti; to svědčilo o ničím nezatíženém, nevzrušeném pohledu na svět pudové touhy. Zas ovšem bylo příznačné nikoliv pro mne, nýbrž pro něj, jestliže jsem při takových debatách pocítil vždy něco jako šok, zkoprnělost, lehké stažení útrob. Bylo to, abych se vyjádřil emfaticky, jako kdyby člověk slyšel, že se anděl rozplývá nad hříchem;

u někoho takového by se člověk nemusel obávat nějaké frivolity nebo jiných opovážlivostí, nijaké banální bujarosti vůči podobným věcem, a přesto, vzdor veškerému uznání duchovního práva na ně, byl by dotčen a nedalo by mu to a žádal jej: „Mlč, můj milý! Tvá ústa jsou na podobné věci příliš čistá a přísná.“

Vskutku měl Adriánův odpor vůči lascívním obhroublostem v sobě jednoznačnou zamítavost, a přesně jsem věděl, kdy se mu tvář stáhne zhnuseným a odvracivým opovržením, i když se třeba k němu teprve chystala. V Halle, ve winfriedovském kroužku, byl vůči podobným útokům na svůj jemnocit celkem bezpečný; duchovní způsobnost – alespoň ta slovní – držela tu něco takového na uzdě. 0 ženách, o ženštinách, o děvčatech, o milostných aférách se mezi kumpány ve spolku nemluvilo.

Nevím, jak si ti mladí teologové vedli stran těchto záležitostí ve skutečnosti, každý sám pro sebe, zda si tu všichni kladli zábrany a vše si šetřili do křesťanského manželství. Pokud jde o mne, já doznávám, že jsem ochutnal onoho příslovečného jablka a tehdy sedm nebo osm měsíců udržoval poměr 9 jedním děvčetem prostého původu, s dcerou jednoho bednáře – vztah to, jejž uchovat před Adriánem v tajnosti bylo dost těžké (ač si nemyslím, že by jej byl bral v potaz) a který jsem, když nastal čas, ve vší dobrotě opět zrušil, ježto mě nudilo, že nebožačka je tak nízkého vzdělání a nemám si s ní o čem povídat, jen stále o tom jediném. Ani ne tak horká krev, jako spíše zvědavost, ješitnost a touha antickou otevřenost v postoji k pohlavnu, jež neoddělitelně patřila k mému teoretickému přesvědčení, převést do praxe, podnítily mě uvázat se v takové pouto.

Leč právě tento prvek, element duchaplné pobavenosti, tak jak jsem ji tu, možná poněkud školometsky, právě předestřel, v Adriánově postoji vůči oné pochybené sféře zcela chyběl. Nechci tu mluvit o nějaké křesťanské spoutanosti a použít tu heslo

„Kaisersaschern“, skrývající v sobě dílem maloměšťáckou morálku, dílem středověkou stydlivost před hříchem. To by pravdě odpovídalo jen velice skrovně a nestačilo by vyvolat ve mně onu milující ohleduplnost, zášť vůči jakémukoliv případnému poranění, jakou ve mně vzněcovalo jeho chování. Pokud si jej nebylo vůbec lze představit v nějaké „galantní“ situaci – a člověk si něco takového ani představovat nechtěl –, pak příčinou tu byl pancíř ryzosti, cudnosti, intelektuální hrdosti, chladné ironie, kterým byl obrněn a který mi byl posvátný – posvátný v jakémsi bolavém a vskrytu zahanbujícím smyslu. Neboť bolavé a zahanbující – snad vedle zlovůle – je pomyšlení, že ryzost životu tělesnému není dána, že pud se nestydí ani před tou nejduchovnější hrdostí a že i nejodmítavější pýcha musí přírodě zaplatit své, takže člověk může jenom doufat, že podobný ponižující poklesek mířící do sféry nízce lidské, a tedy nakonec živočišné, z Boží vůle, dojde snad uskutečnění v podobě, která jej pokud možno hodně zkrášlí, v podobě duševně co nejpovznesenější, oděn v závoj láskyplné odevzdanosti, očišťujících citů.

Musím dodávat, že právě v takových případech, jako je ten s mým přítelem, je naděje nejméně? Přikrášlovat, zahalovat, zušlechťovat, jak jsem o tom mluvil, přísluší přece duši, oné prostřední, zprostředkující a silně poeticky prodchnuté instanci, v níž se navzájem prostupují duch a puzení a jaksi iluzionářsky se navzájem usmiřují – tedy vlastně docela sentimentální vrstvě života, v níž, to přiznávám, se mé vlastní lidství cítí docela dobře, jež ovšem nejpřísnějšímu vkusu zrovna příliš nevyhovuje. Povahy jako Adrian nemají příliš „duše“: Je skutečností, o níž mě poučilo ono pronikavé pozorování přítele, že právě nejpyšnější duchovno se nejbezprostředněji dotýká živočišná, holého pudu, že jemu je nadmíru mrzce vydáno v plen; a to je důvod, proč člověk jako já musel vůči povaze, jakou měl Adrian, strádat obavami tak úzkostnými, – to je i důvod, proč jsem ono zpropadené dobrodružství, o němž mi referoval, vnímal jako cosi tak strašlivě symbolického.

Viděl jsem jej stát na prahu onoho salónu rozkoší a pohlížet na ty nehybně spočívající dcery zpustlosti, a jen zvolna chápat, o co jde. Viděl jsem, jak prochází jako nějaký slepec nálevnou hostince „U čepice“ v Halle – ten obraz mám nad jiné jasně před sebou –, rovnou ke klavíru, a jak hraje akordy, o nichž měl se sobě odpovídat teprve posléze. Viděl jsem vedle něho onu tuponosku – haeteram esmeraldam – ty její napudrované oblinky ve španělské šněrovačce – viděl jsem ji, jak nahou paží hladí jeho líce. Popadla mě jakási prudká touha vrátit se prostorem a časem tam, nazpátek. Měl jsem chuť kolenem od něho odstrčit tu čarodějnici, jako on odsunul židličku, aby se prodral ven, pod širé nebe. Celé dny jsem cítil ten dotek jejího těla na vlastní líci, a přitom jsem si byl vědom, ač to ve mně budilo odpor, hrůzu, že ten dotek od oné chvíle plane na jeho tváři. A znovu mohu jenom prosit, aby nikdo to nepovažoval za příznačné pro mne, nýbrž pro něj, že jsem nebyl s to brát tu událost z veselého konce. Nebyloť na tom veselého pranic. Jestliže se mi i jenom trochu podařilo, aby si čtenář učinil obraz o povaze mého přítele, nemůže nepociťovat, jak nepopsatelně hanobivý, ponižující a nebezpečný byl ten dotek.

Ze se až dotud žádné ženy nikdy „nedotkl“, tím jsem si byl a jsem si stále skálopevně jist. A nyní se ta ženština dotkla jeho –

a on uprchl. Ani ten úprk nenese na sobě stopy nějaké komiky, o tom mohu čtenáře ujistit, pokud by snad cítil puzení hledat tu něco podobného. Komický byl ten únik nanejvýš v trpce tragickém smyslu marnosti takového počínání. V mých očích Adrian ničemu neušel, a i on se domníval, že ano, dojista jen velice dočasně. Hrdopyšnost ducha tu zakusila trauma setkání s bezduchým pudem. Adrian se měl vrátit na místo, kam jej zavedl ten taškář.

XVIII

NECHŤ SE MÉ ČTENÁŘ U MÉHO LÍČENÍ, U MÉHO výkladu neptá, odkud že je mi ta nebo ona jednotlivost tak přesně známa, kdyžtě jsem ne vždy byl při tom, nebyl jsem hrdinovi tohoto životopisu vždy po boku. Je pravda, že jsem znovu a znovu po delší časové etapy žil od něho odloučen; tak po dobu své vojenské služby, přestože když ta mi skončila, znovu jsem započal se studiem, v Lipsku, a dopodrobna jsem poznal tamní život i lidi, s nimiž měl Adrian co činit. Tak i po dobu mého putování za klasickým vzděláním, jež spadalo do let devatenáct set osm a devatenáct set devět. Jen zběžně jsme se shledali, když jsem se vrátil z této cesty a kdy Adrian se již zanášel úmyslem odejít z Lipska a vydat se do jižního Německa. A poté nastalo nejdelší období, kdy jsme nebyli spolu: léta, jež Adrian po krátkém pobývání v Mnichově trávil se svým přítelem, Slezanem Schildknappem, v Itálii; já v tom čase nejprve absolvoval svou kandidátskou zkoušku na Bonifácově gymnáziu v Kaisersaschernu a poté již jako jeho stálý zaměstnanec vykonával tu své učitelské povolání.

Teprve v roce 1913, když se Adrian usadil v hornobavorském

Pfeifferingu a já přesídlil do Freisingu, znovu jsem se mu ocitl nablízku; pak ovšem již jsem přihlížel, jak se vyvíjí jeho dávno již neblaze poznamenaný život, jeho stále vznícenější tvorba, po sedmnáct let, až ke katastrofě v roce 1930, přihlížel zcela – nebo skorém –• bez přerušení.

Dávno už nebyl začátečníkem ve studiu hudby, toho podivně kabalistického, současně hravého i přísného, důmyslného i duchovně hlubokého řemesla, když se v Lipsku poznovu podroboval vedení, pokynům i dozoru Wendella Kretzschmara. Adriánovy rychlé pokroky, na poli všeho tradovatelného, výstavby věty, nauky o tvaru, orchestrace, jež podněcovala inteligence chápající všechno jakoby v letu a jimž vadívala snad jen až příliš předjímavá netrpělivost, dokazovaly, že ona dvouletá teologická epizoda v Halle jeho vztah k hudbě nikterak nerozmělnila, že věru nebyla žádným přerušením jeho zájmu o ni. Jeho dopis mi leccos pověděl o tom, jak pilně a intenzívně se cvičí v kontrapunktu. Kretzschmar kladl téměř ještě větší důraz na techniku instrumentace a nechával Adriana, tak jako už v Kaisersaschernu, rozepisovat do nástrojových hlasů hodně klavírní hudby, věty ze sonát, dokonce smyčcové kvartety, a co žák vykonal, to pak s ním dlouze probíral, to a ono vysvětloval, vytýkal, opravoval. Šel dokonce tak daleko, že mu ukládal orchestraci klavírního výtahu jednotlivých dějství těch nebo oněch oper, jež Adrian neznal, a porovnávání toho, co zkoušel žák, jenž předtím slyšel skladby Berliozovy, Debussyho i německého a rakouského pozdního romantismu, s tím, co vykonal sám Grétry nebo Cherubíni, dávalo mistru i učni nejeden podnět ke smíchu. Kretzschmar tehdy pracoval o vlastním jevištním díle, o „Mramorovém obraze“, a i z něho zadával učedníkovi k particellové instrumentaci jednu nebo druhou scénu a pak mu ukazoval, jak ji pojímá on nebo jak si on ji představuje – opět podnět to k hojným debatám, za nichž, samo sebou se rozumí, zpravidla ovládla pole přesila mistrovy zkušenosti, přinejmenším jednou si však přece jen odnesla vítězství nováčkova intuice.

Jistá zvuková kombinace totiž, kterou Kretzschmar napoprvé zavrhl jako nepříliš chytrou a nepovedenou, vyjevila se mu posléze jako výraznější, než na jakou pomýšlel on, a když se příště sešli, prohlásil, že Adriánův nápad hodlá převzít.

Ten byl na tu zvěst pyšný méně, než by si kdo myslel. Učitel a žák se v hudebních instinktech a úmyslech v zásadě hodně rozcházeli; v umění je tomu přece skoro nutně vždy tak, že ten, kdo se dere dopředu, bývá odkázán na řemeslné vedení mistra, který už generačně nemůže mu nebýt dosti cizí. Potom je jenom dobře, když takový mistr rozezná, kam tajně směřuje mladý jeho svěřenec, pochopí jeho sklony, nanejvýš je ironizuje, střeží se však klást překážky jejich rozvoji. Tak žil Kretzschmar v samozřejmém, mlčenlivém přesvědčení, že hudba nalezla svou definitivně nejvyšší formu vyjádření a působení ve skladbě orchestrální – a to si

Adrian už nemyslel. Pro jeho dvacet let, ne jako pro ty starší, spjatost vysoce vyvinuté instrumentální techniky s harmonickou koncepcí hudby byla více než pouhým historickým poznáním

– u něho z toho povstalo posléze něco jako smýšlení, v němž se slily vjedno minulost i budoucnost; a jeho chladný pohled na hypertrofický zvukový aparát postromantického obřího orchestru, potřeba zhustit jej a redukovat na služebnou úlohu, jakou hrál kdysi v předharmonické, polyfónní vokální hudbě, záliba v ní a tedy v oratoriu, útvaru to, v němž měl pozdější tvůrce „Zjevení svatého Jana“ a „Doktora Fausta naříkaní“ složit své nejvýsostnějši a nejsmělejší díla – to všechno se projevovalo velice časně v jeho výrocích i postojích.

Jeho studium orchestrace, v němž jej vedl Kretzschmar, nebylo arci pro to o nic méně horlivé, neboť tu zcela souhlasil s učitelem, že je nutné zvládnout vše, čeho se dotud dosáhlo, i když to třeba nepovažujeme za věc podstatnou, a jednou mi řekl, že skladatel, který má až po krk orchestrálního impresionismu a už se neučí instrumentovat, připadá mu jako zubní lékař, který už nestuduje léčení kořenů a jako někdejší felčar zuby už zas jen trhá, poněvadž se nejnověji přišlo na to, že se od mrtvých zubů může dostat kloubový revmatismus. Tohle srovnání, vylovené bůhvíodkud a přitom pro duchovní poměry toho času tak příznačné, jsme pak v rozhovorech často používali jako kritickou citaci, a onen „mrtvý zub“ zachovaný dík přeumnému balzamování kořenů se stal symbolickým výrazem pro jisté pozdní výtvory rafinované orchestrální palety – včetně Adriánovy vlastní symfonické fantazie

„Mořský třpyt“, kterou napsal ještě v Lipsku pod Kretzschmarovým dohledem, po jedné prázdninově cestě k Severnímu moři, již byl podnikl spolu s Rudigerem Schildknappem, fantazie, o jejíž příležitostné poloveřejné provedení se Kretzschmar zasloužil. Je to skladba plná zvukomalebných schválností, svědčící o překvapivém smyslu pro svůdné směsice zvuků, na první poslech téměř nedešifrovatelné, a cvičené publikum už v mladém tehdy autorovi vidělo vysoce nadaného pokračovatele směřování Debussyho a Ravela. Adrian jím však nebyl a po celý svůj život tuhle demonstraci orchestrálně koloristického umu pokládal za hlavní větev své tvorby asi tak málo jako cviky na uvolnění prstových kloubů a na tříbení krasopisu, jimž se kdysi věnoval za Kretzschmarova dohledu: ty šestihlasé až osmihlasé sbory, fugu s třemi tématy pro smyčcový kvintet s klavírním doprovodem, symfonii, jejíž particell mu po kouskách nosil a radil se s ním o její instrumentaci, violoncellovou sonátu a moll s překrásnou pomalou větou, jejíž téma se později znovu objevilo v jednom z jeho Brentanových zpěvů. Onen zvukově jiskřivý „Mořský třpyt“ byl podle mého mínění nadmíru pozoruhodný příklad toho, jak umělec dokáže nejlepší, čeho je schopen, vložit do věci, o níž v nejhlubším nitru už vůbec není přesvědčen, a tvrdohlavě exceluje uměleckými prostředky, které v jeho mysli už dospěly k bodu, kdy jsou nadobro opotřebované. „Tohle je to naučené léčení kořenů,“ řekl mi. „Za masivní nákazu streptokoky neručím.“ Každé jeho slovo dokazovalo, že žánr „zvukového obrázku“, „přírodní nálady“ v tónech, pokládá za totálně mrtvý.

Abych však řekl všechno: už tento bezvěrecký, leč mistrovský kus brilantní orchestrální zvukomalby měl v sobě skryté rysy parodie a intelektuální ironizace umění jako takového, jež se v Leverkiihnově pozdějším díle často projevovaly s tak strašidelnou až genialitou. Mnozí to pokládali za zcela studené, ba odpudivé a rozhořčující, a to takhle soudili ti lepší, i když ne zrovna ti nejlepší. Lidé zcela povrchní nazývali to vtipným a zábavným. Ve skutečnosti tu šlo o hrdé východisko ze sterility, jíž skepse a duchovní stydlivost, vědomí toho, že rozpínavost banality je smrtelná, ohrožují veliké nadání. Doufám, že se vyjadřuji správně. Kdykoliv se pokouším odít myšlenky do slov, jež původně nejsou mými vlastními a přineslo mi je pouze mé přátelství s Adriánem, cítím stejně tak velkou nejistotu jako zodpovědnost. Nechtěl bych tu užít výrazu nedostatek naivity, poněvadž koneckonců naivita je základem samotného bytí, veškerého bytí, i toho nejvědomějšího á nejsložitějšího. Téměř nesmiřitelný konflikt mezi zábranami a produktivním puzením, s nímž se narodili géniové, mezi cudností a vášní – právě to je Adrian, a naivita, jíž žije podobné umělectví, to je půda pro obtížné, leč příznačné vznikání díla;

a ono neuvědomělé snažení, aby „nadání“, ten plodivý impuls, nabyl nezbytné těsné převahy nad zábranami výsměchu, povýšenosti, intelektuálního studu – toto instinktivní snažení se jistě již probouzí a zvolna nabývá převahy ve chvíli, kdy se ryze ještě řemeslné, přípravné studium k vytváření umění začíná pojit vjedno s prvními vlastními, i když v podstatě dosud zcela prozatímními a předběžnými tvárnými pokusy.

XIX

MLUVÍM O TAKOVÉ CHVÍLI, A TÍM SE DOSTÁVÁM, nikoliv bez rozechvění, nikoli bez křečovitého sevřeni srdce, k oné osudné události, jež se udála rok předtím, než jsem v Naumburgu obdržel zmíněný Adriánův dopis, něco přes rok poté, co přibyl do Lipska a co si poprvé prohlížel město, jak mi o tom v dopise vyprávěl – tedy nedlouho předtím, co mě propustili z vojenské služby a já jsem se znovu k němu připojil a zastihl jej vnějškově nezměněna, ve skutečnosti ovšem co člověka poznamenaného, zasaženého šípem osudu. Je mi, jako bych měl volat ku pomoci Apollóna a Múzy, aby mi, až budu líčit onu událost, vnukli ta nejčistší, nejšetrnější slova: šetrná vůči jemnocitnému čtenáři, šetrná vůči památce zvěčnělého přítele, šetrná posléze i vůči mně, jemuž vyprávět o té věci připadá jako tíživá osobní konfese. Jenže směr, jímž by se toto volání mělo nést, vyjevuje mi nad jiné názorně rozpor mezi mým vlastním duchovním stavem a svérázným zabarvením historky, již je mi tu vypovědět, odstínem, jenž má původ ve zcela odlišné, klasicky průzračné vzdělanosti, tedy v končinách tradice oné historce zhola cizí. Však jsem se také pustil do těchto zápisků, teprve až jsem vyjevil své pochyby, zda já jsem ten pravý člověk pro takový úkol. Argumenty, s nimiž jsem tehdy musel vyrukovat proti podobným pochybám, tu opakovat nebudu. Opíraje se o ně, posilován jimi hodlám být i nadále věren tomu, čeho jsem se tu podjal, a to stačí.

Řekl jsem, že Adrian se vrátil na místo, kam jej zavlekl opovážlivý posel. Uvidíme, že k tomu nedošlo tak brzo: celý jeden rok odolávala hrdost ducha poranění, jež utržil, a vždy pro mne bylo něčím jako útěchou, že když nakonec podlehl onomu ničím nezastřenému pudu, jenž se on zlovolně otřel, přece jen nebyl prost jakéhokoliv duševního závoje a lidské zušlechtěnosti.

Takovou zušlechtěnost spatřuji totiž v každé, ať sebedrsnější, fixaci chtíče na jeden určitý a individuální cíl; spatřuji ji v okamžiku volby, ať už je třeba nedobrovolná a neomaleně vyprovokovaná. Je nutno přiznat i jen zárodek očištěnosti láskou všude tam, kde pud má lidské rysy, a i kdyby to byly rysy člověka sebeanonymnějšího, sebeopovrženíhodnějšího. A tady je nutno říci, že

Adrian zavítával na ono místo kvůli jedné zcela určité osobě: té, jejíž dotyk pálil jej na tváři, oné „brunetě“ v halence a velikých úst, jež se k němu přiblížila, když stanul u klavíru, a kterou si pojmenoval Esmeralda; právě tu že tam hledal – a že ji tam už nenalezl.

Fixace, o níž tu byla řeč, jakkoli byla zlověstná, způsobila, že

Adrian po své druhé, dobrovolné návštěvě odešel z onoho zařízení zcela stejný jako předtím, tak jako za návštěvy první, nedobrovolné, avšak zjistil si, kde pobývá ona ženština, jež se ho byla dotkla. To ona byla poté důvodem, proč Adrian, pod jakousi hudební záminkou, podnikl dost dalekou cestu, aby dospěl k té, po níž prahl. Tehdy, v květnu 1906, se totiž v Hradci, hlavním městě Štýrska, konala za osobního řízení skladatelova rakouská premiéra „Salome“, za jejímž vůbec prvním uvedením si Adrian několik měsíců předtím zajel s Kretzschmarem do Drážďan, a učiteli a přátelům, jež mezitím v Lipsku získal, to vysvětlil tak, že si chce u příležitosti tak slavnostní ještě jednou poslechnout to zdařilé revoluční dílo, jehož estetická stránka jej nikterak nelákala, které jej ovšem samozřejmě zajímalo z hlediska hudebně technického, a zvláště pak jako zhudebnění dialogu v próze.

Cestoval sám, a nelze s jistotou doložit, zda uskutečnil domnělý svůj záměr a zajel ze Štýrského Hradce do Bratislavy, možná i z Bratislavy do Hradce, nebo zda pobyt ve Štýrském Hradci pouze předstíral a omezil se jen na návštěvu v Bratislavě; maďarsky se jí říkalo Poszony. Do jednoho tamního domu totiž osud zavál tu, jejíž dotek Adrian v sobě nosil, poněvadž odtamtud, kde si předtím vydělávala na živobytí, musela odejít na léčení do nemocnice; a ten štvanec vypátral, kde nejnověji pobývá.

Třese se mi ruka, když toto píši, leč vypovím nehlasitými, pevnými však slovy, všechno, co tu vím – přece jen poněkud uchlácholen myšlenkou, jíž jsem předtím byl dovolil, aby mi vytanula, myšlenkou volby, myšlenkou, že existovalo tu cosi jako pouto lásky, co spojení onoho drahocenného mládí s tím neblahým stvořením obdarovalo mihotavou září čehosi, co má původ v duši. Tato myšlenka je arci neoddělitelně přikována k jiné, o to hrůznější, že totiž tu opět navždy splynuly ve strašlivou jednotu zážitku láska a jed; v mytologickou jednotu, již ztělesňuje šíp.

Zdá se docela, jako kdyby v nebohé mysli té děvky něco odpovídalo citům, jež jí vyjevil ten ještě chlapec. Nebylo pochyb, vzpomněla si na tehdejší prchavou návštěvu. Jak se k němu přiblížila, jak jej nahou paží pohladila po tváři, to možná byl jakýsi prostoduše něžný výraz její vnímavosti pro všechno, co jej odlišovalo od její obvyklé klientely. Také se přímo z jeho úst dozvěděla, že vážil tu klopotnou cestu sem kvůli ní – a poděkovala mu tak, že jej varovala před svým tělem. To vím od Adriana: varovala jej; a není snad tohle rovno blahodárnému rozlišování mezi vyšším lidstvím člověka a jeho fýzis, propadlé stoce, pokleslé na úroveň nějakého ubohého spotřebního předmětu? Ta nešťastnice varovala roztouženého přítele před „sebou“, a to přece byl akt svobodného duševního povznesení nad vlastní slitováníhodnou tělesnou existenci, akt lidského odstupu před ní, akt niterného hnutí, akt –– budiž mi dovolen ten výraz – lásky. A dobrotivé nebe, což nebyla to také láska, nebo co to bylo, jaká posedlost, jaká vůle k Boha pokoušejícímu opovážlivému skutku, jaké puzení zahrnout do hříchu i trest, slovem: jaká v nejhlubší hloubi tajená chtivost démonického početí, chtivost jakési smrtelně rozvichřené chemické proměny Adriánovy povahy tu působila, že varovaný povrhl varováním a neustoupil od touhy vlastnit to tělo?

Nikdy jsem nedokázal vzpomenout na to objetí, aby mě neobestřela nábožná zhrozenost, objetí, v němž jeden ztratil svou spásu, druhý pak ji nalezl. Nemohl tu ubožačku neblažit jakýsi očistný, spravedlivý, povznášející pocit, že ten muž přicestovavší z takové dáli vzdor veškerému nebezpečí odmítl se jí vzdát; a asi vynaložila veškerou slastnost svého ženství, aby jej odškodnila za vše, čeho se kvůli ní odvážil. Bylo postaráno o to, aby na ni nezapomněl; ale i pro ni a jen pro ni, ač už ji poté nikdy znovu nespatřil, na ni do smrti nezapomněl, a její jméno – to, kterým ji obdařil hned zpočátku – jako záhadný přízrak, jejž nevnímá nikdo než já, putuje celým jeho dílem. Nechť se to vykládá jako má ješitnost – nemohu si odpustit již tady vzpomenout objevu, který mi Adrian jednoho ane beze slova potvrdil. Leverkůhn nebyl prvním skladatelem a asi ani posledním, kdo měl zálibu uzamykat do svého díla všelijaké tvarové a hieroglyfické tajnůstky, svědčící o vrozeném tíhnutí hudby podléhat a hovět různým pověrám, číselné mystice a symbolice písmen. Tak se v tónových tkáních mého přítele nalezne sled pěti až šesti not, počíná h, končí es a mezi nimi je střídavě e a a; vyskytuje se u něho nápadně často tahle základní motivická figura zvláštní melancholičnosti, objevující se tu i onde, v rozmanitých harmonických a rytmických převlecích, přidělená hned tomu, hned onomu hlasu, často v obrácené posloupnosti, jakoby otáčená kolem vlastní osy, takže při zachovaných stejných intervalech je změněno pořadí tónů: nejdříve se asi vyskytla v možná nejkrásnější Adriánově skladbě, v třinácti brentanovských Zpěvech, vytvořených ještě v Lipsku, v srdceryvné písni: „Ó dívko má, jak ty jsi zlá“, onou základní figurou přímo prostoupené, zejména pak v díle pozdním, kde se tak jedinečně mísí smělost a zoufalství, v „Doktora Fausta naříkání“

napsaném v Pfeifferingu; tady se ještě více projevuje sklon uplatnit melodické intervaly i v harmonické simultánnosti.

Ona zvuková šifra h, e, a, e, es znamená: Hetaera esmeralda.

Adrian se vrátil do Lipska a s potěšeným obdivem se vyslovil o onom úderném operním díle, jež údajně znovu slyšel, možná je opravdu znovu slyšel. Zrovna jej slyším, jak říká o autorovi:

„To je ale náramně nadaný kolega! Revolucionář, a jako nedělňátko, drzý a konciliantní. Nikdy nebyly avantgardismus a jistota, že budu mít úspěch, spolu tak důvěrné. Urážek a disonancí, co hrdlo ráčí – a pak dobromyslné couvnutí, které má usmířit šosáka a naznačit mu, že ono se to všechno nemyslí tak zle…

Ale je to věc, je to věc…“ – Pět týdnů poté, co se znovu pustil do hudebního a filozofického studia, přimělo ho jakési lokální onemocnění, aby se odevzdal lékařské péči. Odborník, kterého vyhledal, jmenoval se doktor Erasmi – Adrian si našel v adresáři, kde bydlí –, byl statný muž rudé tváře a s černou kozí bradkou;

bylo mu zjevně zatěžko se sehnout, avšak nejen když se ohýbal, de i jinak, když stál rovně, prskavě vypouštíval vzduch z ohrnutých rtů. Tenhle zvyk svědčil možná o jisté sklíčenosti, zároveň však jako by vyjadřoval jakousi všechno někam zahánějící lhostejnost, tak jako když někdo tu nebo onu záležitost odbývá pohrdavým „Pche!“ nebo se ji tak odbýt snaží. A tak také pan doktor bez ustání foukal a foukal i při vyšetření, načež se, v jistém rozporu s tím, co tak asi vyjadřovalo to jeho prskání, vyslovil v tom smyslu, že je tu nezbytně nutná rázná a poněkud asi vleklá léčba, do kteréžto se také vzápětí pustil. Po tři příští dny pobýval Adrian u něho, aby se podrobil dalšímu ošetření; pak Erasmi naordinoval třídenní přestávku a objednal si jej ná den čtvrtý.

Když se pacient –jenž ostatně nikterak netrpěl, jeho obecný stav nebyl vůbec dotčen – v dohodnutou hodinu, odpoledne ve čtyři, znovu dostavil k lékaři, setkal se s něčím naprosto neočekávaným a děsivým.

Až dosud vždy tu musel vyšplhat po trojích strmých schodech, v jednom dost chmurném domě na Starém městě, ke dveřím bytu a zazvonit, aby mu služka otevřela; tentokrát však nalezl zmíněné dveře dokořán, a stejně tak tomu bylo se dveřmi uvnitř bytu: otevřené byly dveře do čekárny a v ní pak ty do ordinace, otevřené však byly, přímo před ním, i dveře od obývacího pokoje, od „parádní světnice“ se dvěma okny. Ano, tady byla dokořán i okna, a jak průvan vzdouval a zvedal záclony, všechny čtyři střídavě sebou smýkaly daleko do pokoje a znovu vtřepotávaly zpátky do okenních výklenků. Uprostřed místnosti pak doktor

Erasmi ležel v rakvi spočívající na dvou kozlících, s kozí bradkou trčící vzhůru a víčka hluboko vkleslá, v bílé košili s manžetami;

na polštáři s třásněmi.

Jak se to všechno stalo, proč tu mrtvý ležel tak sám a vystaven větru, kde byla služka, kde byla paní doktorová Erasmiová, zda třeba lidé z pohřebního ústavu byli někde v bytě, aby zašroubovali víko, nebo zda z něho zrovna někam na chvíli odešli, jaký to prapodivný okamžik dovedl návštěvu na ono místo, to se nikdy nevyjasnilo. Adrian, když jsem přijel do Lipska, dovedl mi vylíčit jen to, s jak zmatenou myslí, poté co se mu naskytl takový pohled, znovu sešel po oněch trojích schodech dolů. Proč doktor tak náhle zemřel, po tom zřejmě dále nepátral, nezajímal se o to.

Měl za to, že věčné ,,Pch“ toho člověka dojista bylo odjaktěživa nějaké špatné znamení.

S tajeným odporem a přemáhaje jakousi iracionální hrůzu jsem nucen vypovědět, že i druhé volbě, již učinil, svítila na cestu jakási neblahá hvězda. Adrian potřeboval dva dny, aby se vzpamatoval ze šoku, jejž utrpěl. Poté, opět za pomoci lipského adresáře, odevzdal se do léčení jistého doktora Zimbalista, jenž bydlel v jedné z rušných ulic sbíhajících se na tržišti. Dole v domě byla restaurace, nad ní sklad klavírů, a část druhého poschodí zabíral byt onoho lékaře; jeho jméno se skvělo už dole vedle domovních dveří na porcelánovém štítku a nebylo lze si ho nevšimnout.

Obě čekárny, jedna z nich byla vyhrazená ženským pacientům, zdobily rostliny v květináčích, pokojové lípy a palmy. V té, kde čekal na přijetí Adrian, jednou a pak ještě podruhé, byly vyloženy lékařské časopisy, knihy na listování, tak třeba ilustrované dějiny mravů.

Doktor Zimbalist byl malý mužík s rohovinovými brýlemi, s kulatou pleší, jež se táhla mezi nazrzlými vlasy od čela až k týlu, a knírkem, jejž si majitel ponechával jen pod nozdrami, tak jak to tehdy bylo módou ve vyšších vrstvách a později mělo být atributem jisté masky světových dějin. Mluvil nedbale, vtipkoval po mužském způsobu, se sklonem k nechutnostem. Dokonce se sám nazval „Sprosťáčkem ze Schaffhausenu“, záměrně si přidávaje k prvnímu slovu s, což dodávalo celému výrazu dvojsmyslu nikoli neoplzlého. Člověk ovšem neměl dojem, že by si v tom liboval nějak přespříliš. Dopouštěním jakéhosi tiku mu škubavě vyletovala do výše pravá líce, což dohromady s pomrkávavou spoluúčastí oka působilo jakousi nepodařeně zakyslou mimiku a mělo v sobě něco škodolibého, rozpačitého, trapného. Tak mi jej popsal Adrian, a takového jej vidím před sebou.

Stalo se toto. Adrian se už podvakrát podrobil ošetření u druhého lékaře a šel k němu potřetí. Když stoupal do schodů, mezi prvním a druhým poschodím potkal toho, k němuž právě mířil;

ten šel proti němu, vklíněn mezi dva hřmotné muže s tuhými klobouky posunutými do týla. Doktor Zimbalist měl oči sklopeny jako někdo, kdo scházeje po schodech dává bedlivě pozor, kam došlapuje. Jedno zápěstí měl náramkem a řetízkem připoutáno k ruce jednoho z těch, co jej doprovázeli. Vzhlédl, poznal svého pacienta, kysele škubl tváří, pokývl na Adriana a řekl: „Tak až někdy jindy!“ Adrian, zády ke stěně, musel udělat místo těm třem, nechal je celý zaražený projít, chvíli se za nimi díval, jak scházejí dolů, a pak se vydal po schodech za nimi. Před domem uviděl, jak nasedají do vozu, který tam čekal, a rychle ujíždějí kamsi pryč.

Tak se tedy skončilo pokračování Adriánovy léčby u doktora

Zimbalista, poté co už jednou byla přerušena. Musím ještě dodat, že se o důvody, jež byly v pozadí onoho zmýlení, staral právě tak málo jako o to, co že to podivného lpělo na zkušenosti, již byl učinil předtím. Proč Zimbalista odvedli, navíc právě ve chvíli, na niž jej doktor byl objednal – pustil to všechno za hlavu. V léčbě však, jako kdyby jej to nějak vyděsilo, už nepokračoval, na třetího lékaře už se neobrátil. Tím spíše že onen lokální chorobný příznak se i bez dalšího ošetřování zakrátko zhojil, zmizel, a o tom vás mohu ujistit a budu to tvrdit i navzdory jakékoliv odborné pochybě, nedostavily se žádné manifestní druhotné symptomy.

Jednou Adriana v Kretzschmarově bytě, když mu právě předkládal jakousi kompoziční etudu, přepadla prudká závrať, zapotácel se a byl nucen ulehnout. Přešla ve dvoudenní migrénu, jež se od dřívějších podobných záchvatů lišila nejvýš jen silnější nevolností.

Když jsem se vrátil do civilního života a přibyl do Lipska, nalezl jsem přítele jak povahově, tak tělesně nezměněna.

XX

NEBO SNAD PŘECE JENOM NE? – POKUD SE ZA TEN rok, co jsme byli od sebe odloučeni, nestal z něho někdo jiný, pak byl nyní sám sebou ještě výrazněji, a to stačilo na mne notně zapůsobit, zejména kdyžtě jsem zřejmě tak trochu pozapomněl, jaký býval. Už jsem tu líčil, jak chladně jsme se tehdy rozloučili. Naše shledání, na něž jsem se tak neskonale těšil, se v tomhle lišilo nepříliš, takže jsem celý zkoprnělý, zároveň rozradostněný i posmutnělý, musel polknout a potlačit všechny city, jimiž jsem v duchu až přetékal. Ze by mě snad odvezl z nádraží, to jsem neočekával; také jsem mu ani nedal vědět, kdy přesně přijedu. Jednoduše jsem za ním zašel do jeho bytu, ještě než jsem si vůbec sám obstaral střechu nad hlavou. Jeho bytná mě u něho ohlásila, a vešel jsem do pokoje a radostně zahlaholil jeho jméno.

Seděl za psacím stolem, staromódním sekretářem se stahovacím krytem a s poličkou postavenou na desce, a psal nějaké noty.

„Hallo,“ řekl a ani nevzhlédl. „Hned si promluvíme.“

A ještě pár minut pokračoval v práci a nechal na mně, zda budu dál stát, nebo se někde uvelebím. Nesmí se to chápat ve zlém, tak jak jsem to nechápal ve zlém já. Byl to přece důkaz dávno zabezpečené důvěrnosti, soužití, jaké ani celoroční odluka nemohla nijak narušit. Bylo to všechno tak prosté, jako kdybychom se byli rozloučili včera. Přesto jsem byl trochu zklamaný a zaražený, i když zároveň pln radosti, tak jako nás všechno příznačné naplňuje vždy radostí. Dávno už jsem si udělal pohodlí na pohovce bez opěradel, potažené kobercovým suknem, na takové, co tu stály kolem stolku plném knih, když konečně zašrouboval plnicí pero a pokročil ke mně, ani se při tom na mne ovšem pořádně nepodíval.

„Jdeš právě vhod,“ řekl a sedl si ke stolu na druhé straně.

„Schaffgoschovo kvarteto hraje dneska večer opus 132. Půjdeš se mnou?“

Pochopil jsem, že mluví o Beethovenově pozdním díle, o smyčcovém kvartetu a moll.

„Když už jsem tu,“ opáčil jsem, „půjdu. Bude to pěkné, znovu si zas po tak dlouhé době poslechnout tu lydickou větu,,Děkovný zpěv člověka, jenž se uzdravuje’.“

„Ten pohár,“ řekl, „prázdním den co den. Člověku přecházejí oči!“ A začal vykládat o církevních tóninách a o ptolemaiovské tónové soustavě, o „přirozené“ soustavě, jejíchž šest různých zvukových povah bylo redukováno temperovaným, to jest nesprávným vyladěním na dvě, durové a mollové, a o modulační převaze správné stupnice nad temperovanou. Tu nazval kompromisem pro domácí potřebu, tak jako je ostatně temperovaný klavír vhodný tak pro domácnost, nazval ji dočasnou mírovou smlouvou, ani ne stopadesátiletou, která vyprodukovala leccos, co stojí za to, ano, co pořádně stojí za to, nemůžeme si však prý o ní namlouvat, že snad byla uzavřena navěky. Říkal, jak ohromně je potěšen, že existoval astronom a matematik Klaudios Ptolemaios, člověk z Horního Egypta, jenž žil v Alexandrii a stanovil nejlepší ze všech známých stupnic, přirozenou neboli správnou. To znova dokazuje, řekl, spřízněnost hudby a nebeské nauky, jak byla už dokázána v pythagorovské nauce o harmonii. A mezitím se vracel ke kvartetu a k jeho třetí větě, k jeho cizí atmosféře, k jeho měsíční krajině a k enormní interpretační obtížnosti.

„V podstatě,“ řekl, „by musel každý z těch čtyř být Paganini a přitom ovládat nejen vlastní part, ale i tři zbývající, jinak se to nedá zvládnout. Bohudík je na Schaffgoschovce spoleh. Dneska to už lidi svedou, ale ta věc je na hranici hratelnosti a ve své době se zahrát prostě nedala. Ta nemilosrdná lhostejnost člověka, který se obrátil zády ke vší pozemské techničnosti, to je pro mě něco strašně zábavného. ,Co je mi do vašich pitomých houslí!’ řekl jednomu, co si mu stěžoval.“

Rozesmáli jsme se – a podivuhodné bylo na tom jen to, že jsme se vůbec nepozdravili.

Ostatně, řekl, je tu ještě i čtvrtá věta, ono nedostižné finále s krátkou introdukcí alla marcia a s tím hrdým dodatečným recitativem prvních houslí, jímž připravuje celé téma, tak případně, že to lépe ani nejde. „Je jen k zlosti – jestli ty tomu neříkáš potěšitelné –, že existují v hudbě – přinejmenším v téhle hudbě

– věci, pro něž v jazyce při nejlepší vůli nikde nenajdeš opravdu trefný přívlastek, ba ani s žádnou kombinací přívlastků tu nevystačíš. Já se s tím v těchhle dnech něco natrápil – prostě neobjevíš žádné adekvátní označení pro ducha, pro postoj, pro gesto tohohle tématu. Je v těm totiž gesta ažaž. Tragicky smělé?

Vzdorné, emfatické, elán vyhnaný do vznešenosti? To všechno neobstojí. A ,nádherné!’, to je pochopitelně trapná kapitulace.

Nakonec člověk stejně skončí u věcného předpisu, u pojmenování

,allegro apassionato’, to je pořád ještě to nejlepší.“

V tom jsem s ním souhlasil. Snad, podotkl jsem, nás večer ještě něco napadne.

„Musíš se brzo setkat s Kretzschmarem,“ napadlo ho. „Kde bydlíš?“

Řekl jsem mu, že si dneska najdu pokoj někde v hotelu a nazítří se poohlédnu po něčem, co by se mi hodilo.

„Chápu,“ řekl, „žes mě nepověřil, abych ti něco našel já.

Takovou věc člověk nemůže nechat na nikom druhém. – Vyprávěl jsem,“ dodal, „o tobě lidem v ,Café Central’, a že přijedeš.

Musím tě tam brzo zavést.“

Oněmi „lidmi“ měl na mysli kroužek mladých intelektuálů, s nimiž jej seznámil Kretzschmar. Byl jsem přesvědčen, že se k nim chová asi tak nějak jako ke kumpánům ve „Winfriedu“

kdysi v Halle, a když jsem řekl, jakou mám radost, že si tak rychle našel v Lipsku vhodné známé, také mi hned opáčil:

„No, známé…“

Schildknapp, básník a překladatel, dodal, je ještě tak nejpříjemnější. Jenže je takový, že z jakéhosi ne zrovna přílišného sebevědomí pokaždé selže, kdykoliv si uvědomí, že někdo po něm něco chce, potřebuje jej, pokouší se činit si naň takové nebo onaké nároky. Je to člověk s velice silným nebo možná i naopak poněkud slabším pocitem nezávislosti, řekl Adrian. Avšak sympatický, zábavný a ostatně s penězi natolik na štíru, že se musí pořádně otáčet, aby se nějak protloukl.

Co na Schildknappovi chtěl, na překladateli s tak důvěrným vztahem k anglickému jazyku, na člověku, který vřele obdivuje všechno anglické, to z rozhovoru vyplynulo ještě týž večer. Dozvěděl jsem se, že Adrian se poohlíží po nějakém operním námětu a že už kdysi, léta předtím, než se tímto záměrem začal vůbec vážně obírat, zaujala jej v tomto smyslu „Marná lásky snaha“. Po

Schildknappovi, který se vyznal v hudbě, žádal, aby mu text upravil; jenomže ten, dílem proto, že měl vlastní práce ažaž, dílem i proto, že Adrian se v té chvíli s ním nemohl hmotně vyrovnat, nechtěl o něčem takovém ani slyšet. Nu, posléze jsem tuhle službu prokázal příteli já, a rád vzpomínám na první, ještě tápavý rozhovor, jejž jsme už onoho dne na toto téma měli. Konstatoval jsem tehdy, že Adriana stále více ovládá tendence jakéhosi sňatku se slovem, tendence vyjádřit se vokálně; pokoušel se teď málem výhradně komponovat písně, krátké a delší zpěvy, ba epické zlomky, a náměty tady čerpal z jedné antologie mediterránních básníků, jež, v poměrně zdařilých překladech, zahrnovala provensálskou a katalánskou lyriku dvanáctého a třináctého století, italskou poezii, vizionářské vrcholy „Božské komedie“

a tvorbu španělskou a portugalskou. Vzhledem k adeptově věku a úrovni jeho hudebního vývoje bylo téměř logické, že tu a tam se dal vysledovat vliv Gustava Mahlera. Leč už se tu hlásil o slovo zvuk, postoj, pohled, osaměle znějící nápěv, jež byly již přísně své a na nichž se dnes pozná již mistr groteskních vidění „Apokalypsy“–

Nejzřejměji se to projevovalo v cyklech zpěvů na slova „Očistce“ a „Ráje“, zvolených s talentovaným smyslem pro jejich afinitu k hudbě: tak třeba ve skladbě, jež mě obzvláště zaujala a kterou pochválil i Kretzschmar; básník tu ve světle Večernice vidí kroužit slabší světélka – jsou to duchové zemřelých –, jedna rychleji, druhá pomaleji, „podle toho, jak pohlížejí na Boha“, a přirovnává je k jiskérkám, jež lze rozeznat v plameni, k hlasům, jež se poznají ve zpěvu, „když jeden potom proplétán jest druhým“. Žasl jsem a byl nadšen, jak zobrazuje ony jiskérky v ohni, hlasy, kdy jeden proplétá druhý. A přesto jsem nevěděl, mám-li dát přednost fantaziím o světlu ve světle, nebo oněm vyspekulovaným, spíše myslí než okem vyprodukovaným skladbám –

oněm výtvorům, kde všechno je zavrhovanou otázkou, zápasem o nezbadatelné, kde „pochyba prýští z úpatí pravdy“ a ani cherubín, jenž nahlíží do hlubin Boha, nedokáže změřit, jak bezedný je věčný úradek. Adrian si tu třeba vybral strašlivě drsný sled veršů, v nichž se mluví o zatracení nevinnosti, nepoučenosti a vznáší se otázka na onu nepochopitelnou spravedlnost, jež smrtelníka hodného, ryzího, toliko nepokřtěného, tedy nedopracovavšího se víry, odevzdává peklu. Vydobyl na sobě schopnost vtělit do tónů dunivou odpověď, jež zvěstovává bezmoc dobra ve tvorech vůči dobru jako takovému, které, poněvadž je zdrojem spravedlnosti, nemůže uniknout samo před sebou po nižádné stezce, jakou je náš rozum v pokušení nazvat nespravedlivou.

Mne rozhořčovalo takové popírání lidství ve prospěch jakési nepřístupné, absolutní předurčenosti; já si ostatně vážím básnické velikosti takového Danta, vždy mě však vnitřně odpuzovalo jeho tíhnutí ke krutosti a všelijakým trýznivým výjevům, a vzpomínám si, že jsem Adriana vyplísnil, když se rozhodl, že zhudební tu málem nesnesitelnou epizodu. A právě tehdy jsem v jeho ocích uzřel ten pohled, s kterým jsem se dotud u něho nestřetl, a na ten jsem pomyslel, když jsem si kladl otázku, zda mám tak docela pravdu, tvrdím-li, že jsem jej po našem ročním odloučení zastihl nezměněna. Ten pohled, který mu kupodivu zůstal, i když jej člověk nezažíval u něho nikdy moc často, pouze tu a tam a mnohdy i ve chvíli, kdy k němu nebylo nijakého bezprostředního důvodu, byl vskutku v něčem nový: němý, zastřený, distancovaný až k urážlivosti, přitom přemítavý a jaksi studeně tklivý, a vrcholil vždy nikoli nepřívětivým, avšak přece jen jízlivým úsměvem zaťatých úst a oním odvracivým pohybem, který ovšem už patřil k věcem dávno důvěrně známým.

Tohle působilo bolest, a ať tu byl úmysl nebo ne, člověka se to dotklo. Ale já na ten pohled vždy rychle zapomněl, jak jsem Adriánovi dále naslouchal a naslouchal, jak jsem zrovna číhal na vzrušující hudební dikci, jíž znělo ono očistcové podobenství o člověku, který na bedrech nese nocí světlo, jež jemu nesvítí, leč září na cestu těm, kdož přicházejí po něm. Měl jsem až v očích slzy.

Avšak ještě více mě obšťastnilo nad jiné zdařilé zhudebnění oněch pouhých devíti veršů, jimiž básník oslovuje svůj alegorický zpěv, tak temný a namáhající, bez naděje, aby svět pochopil jeho skrytý smysl. Nechť tedy, to ukládá mu jeho tvůrce, prosí lidi, aby vnímali ne-li jeho hloubku, pak alespoň jeho krásu. „Alespoň tedy si všimněte, jak jsem krásný!“ To, jak se skladba z obtížnosti, schválné změtenosti, nezvyklé namáhavosti prvních veršů vzpíná k něžnému zásvitu tohoto zvolání a v něm dochází jímavého vykoupení, připadalo mi už tehdy obdivuhodné, a nijak jsem se netajil svým radostným souhlasem.

„Tím lip, jestli už je to k něčemu,“ řekl Adrian; a když jsme pak spolu hovořili, ozřejmilo se, že ono „už“ nevztahuje na svůj mladistvý věk, nýbrž na to, že skládání písní, jakkoliv intenzívně se tomuto úkolu věnoval, vesměs považoval přece jen dotud za pouhá předběžná cvičení k pozdějšímu ucelenému dílu ze slov a tónů, o němž uvažoval, a k němu měla mu být námětem právě ona Shakespearova komedie. Svazku se slovem, jejž vytvářel, hodlal složit teoretický hold. Hudba a řeč, zarputile zdůrazňoval, patří k sobě, v zásadě jsou jedním jediným celkem, řeč je hudba, hudba řeč, a i když jsou odděleny, odvolává se vždy jedna na druhou, napodobuje druhou, používá nástrojů druhé, jedna se vždy považuje za doplněk druhé. Jak je hudba možná nejprve slovem, jak se v mysli rodí a osnuje v podobě slovní, to se mi snažil doložit faktem, že u Beethovena bylo pozorovat, jak skládá ve slovech. „Co si to píše do zápisníku?“ prý se kdosi ptal.

„Skládá.“ – „Ale vždyť píše slova, ne noty.“ – Ano, takový byl

Beethoven. Obyčejně si myšlenkovou strukturu té nebo oné skladby zapsal slovy, a mezi ně jen tu a tam vložil nějakou tu notu. – Tady se Adrian zastavil trochu déle; zjevně jej tato otázka zaujala. Pojem umění, prohlašoval, je obecně vzato dojista svébytná a celistvá duchovní kategorie, asi těžko ovšem se kdy ze slov skládala první skica obrazu, sochy – a to svědčí ve prospěch zvláštní sounáležitosti hudby a řeči. Je nadmíru přirozené, že hudba se rozněcuje slovem, slovo že prýští z hudby, tak jak se to děje ke konci „Deváté“. Koneckonců je tomu přece tak, že veškerý vývoj německé hudby směřuje k wagnerovskému dramatu slov a tónů a v něm že spatřuje svůj cíl.

„Jeden z cílů,“ řekl jsem a poukázal na Brahmse a na to, kolik absolutní hudby valí se k nám v tom „světle, jež nese na bedrech“, a Adrian nic neměl proti tomu vymezení, tím spíš, že co sám dávno už zamýšlel, bylo tak velice málo wagnerovské a tak velice vzdálené vší démoničnosti přírody a mýtickému patosu: znovu vzkřísit operu buffu, ale jako svrchovaně vyumělkovanou perzifláž a perzifláž vyumělkovanosti, něco jako výsostně hravou preciozitu, zesměšnění afektované odříkavosti a strojené elegance, kterou mělo na svědomí obecné pěstování klasických studií.

Nadšeně mluvil o námětu, který mu poskytne příležitost postavit vedle sebe samorostlé hlupáctví a jemnou komiku, tak aby se jedno ve druhém zesměšňovalo. Starobylá hrdinskost, o níž

Adrian právem tvrdil, že je to dokonalá figura pro operu. A citoval mi anglicky verše ze hry, již si nade vši pochybnost hluboce zamiloval: jak si ostrovtipný Biron zoufá nad svou manželství se zpronevěřující zamilovaností do dámy, jež má v obličeji smolné koule namísto očí; jak se musí vzdychavě doprošovat té, co „nebesa, ona to nepřestane chtít, ač eunuchem a strážcem jí je Argus“.

A jak je poté Biron odsouzen, aby si cvičil svůj břitký jazyk u loží sténajících nemocných, a jak zvolá: „Toť nemožné! Žert duší nehne v trýzni smrtelné.“ – „Mirth cannot move a soul in agony,“ opakoval Adrian a prohlásil, že tohle jednou zkomponuje, o tom není prý pochyb – tohle, a potom onen nedostižně skvělý rozhovor v pátém dějství o bláznivosti mudrců, o bezradném, zaslepeném a ponižujícím zneužívání ducha k tomu, aby se jím přizdobila bláznovská čapka vášně. Výroky, prohlašoval, jako ony dva verše, kde se říká, že žádná mladistvá krev se nerozhoří s hýřivostí tak pošetilou jako poblázněná vážnost, „as gravity’s revolt to wantonness“, se mohou rodit jen ve strmých výšinách básnického génia.

Byl jsem šťasten, že něco obdivuje a má rád, i když se mi látka, kterou si zvolil, zrovna nezamlouvala a vždy mi bylo trochu líto, kdykoliv se někdo posmíval některým výstřednostem humanismu, protože takový posměch posléze zesměšňuje nakonec i humanismus sám. To mi ovšem posléze nebránilo, abych mu upravil text na libreto. Vší mocí jsem se mu však okamžitě pokoušel vymluvit jeho podivný a skrznaskrz nepraktický záměr komponovat tu veselohru anglicky, považoval to totiž za jedině správné, věci hodné a autentické, protože se mu zdálo, že tak se nejlépe uplatní slovní hříčky a starý anglický lidový verš, doggerelovský rým. Hlavní námitku, že se cizojazyčným textem sám zbaví jakýchkoli vyhlídek na uvedení díla na některém německém operním jevišti, smetl ze stolu, vůbec totiž odmítal i jen si představit, že jeho výlučné, scestně pitvorné sny by zněly před soudobým publikem. Byla to myšlenka barokní, ovšem měla svůj původ v bytosti, v níž se spájela hrdopyšná plachost před světem, staroněmecká provinčnost Kaisersaschernu a vysloveně kosmopolitní uvažování. Nepocházel nadarmo z města, v němž je pohřben

Ota III. Antipatie vůči němectví, již v sobě ztělesňoval (odpor mimochodem, který jej svedl dohromady s anglistou a zuřivým anglofilem Schildknappem), měla dvojí, rozpornou podobu, jakousi do sebe zavinutou stydlivost vůči světu i niternou potřebu tohoto světa a jeho sirosti; a tato antipatie vedla jej k tomu, že opovážlivě nutil německému koncertnímu obecenstvu zpěvy v cizí řeči, nebo lépe řečeno díky cizí řeči mu je upíral. Skutečně také ještě v onom roce, kdy jsem pobýval v Lipsku, zveřejnil skladby na původní Verlainovy verše a na verše Williama Blakea, kterého si zvláště zamiloval; celá desetiletí je nikdo nezpíval. Ty na slova Verlainova jsem slyšel později ve Švýcarsku. Jednou ze skladeb je ona kouzelná báseň se závěrečným veršem „Cest l’heure exquise“; jinou, neméně skvostnou „Chanson ďautomne“; třetí ona úžasně melancholická, až nepochopitelně melodická třísloková báseň začínající verši: „Un grand sommeil noir –

Tombe sur ma vie.“ Bylo mezi nimi i pár bezuzdně bláznivých výtvorů na verše ze sbírky „Fétes galantes“, tak třeba „Hé!

bonsoir, ma Luně!“ a zejména ona makabrózní, chichotavou reakcí doprovázená nabídka „Mourons ensemble, voulez-vous?“

– Pokud jde o Blakeovu podivnou poezii, Adrian zhudebnil sloky o růži, jejíž život hyne temnou láskou červa, který si proklestil cestu do jejího karmínového lože. K tomu přízračné šestnáctiverší „Poison Tree“, v němž básník skrápí svou zlobu slzami a zalévá slunečními paprsky úsměvů a úskočných lstí, až na stromě vzejde svádivé jablko, jímž se otráví zlodějský protivník; k radosti nenávistníkově leží zrána mrtev pod stromem. Zlá střízlivost básně je ve zhudebnění vystižena dokonale. Ale ještě více na mne už při prvním poslechu zapůsobila píseň na Blakeova slova, kde se sní o zlaté kapličce, před níž stojí plačící, truchlící, modlící se nešťastníci, kteří nemají odvahu vejít dovnitř. Náhle se objeví had, s neúnavnou úporností se vetře do svatyně, dlouhým tělem se slizce proplazí po vzácné podlaze až k oltáři, vezme jej útokem a chléb a víno na něm poplivá jedem. „Tak,“ končí básník s logikou plnou zoufalství, „proto“ a „nato“, říká, „vešel jsem do kotce a ulehl mezi vepře.“ – Snová tísnivost oné vize, stupňující se hrůza, děs vzlínající z onoho znečištění, a nakonec divá rezignace na lidství znectěné pohledem na to vše Adriánova hudba ztvárnila s pronikavostí, jež uváděla v úžas.

Ale to všechno patří do doby pozdější, i když vesměs do oné části mého líčení, jež se zabývá Leverkúhnovými lipskými léty.

Tedy onen večer, co jsem přijel do města, vyposlechli jsme si společně koncert Schaffgoschova kvarteta a příštího dne jsme zašli k Wendellovi Kretzschmarovi, který mi, když jsme byli sami, pověděl o Adriánových pokrocích, a tak, že jsem byl hrdý a šťastný. Ničeho, říkal, neobává se tak málo jako toho, aby snad někdy musel zalitovat, že jej zvábil k hudbě. Člověk takové sebekontroly a takového jemného smyslu pro to, co je otřelé, pro všechno, co je pro obecenstvo nějak pohodlné, že prý to sice bude mít těžké, vnitřně i vnějškově; avšak právě tohle je tady na místě, neboť jen umění dokáže obdařit tíhou život, jaký by se jinak ze samé snadnosti asi znudil k smrti. – Zapsal jsem si i přednášky

Lautenáackovy a proslulého Bermetera, bylť jsem rád, že už nemusím Adriánovi k vůli poslouchat žádnou teologii; můj přítel mě pak uvedl mezi přátelé v „Café Central“, do něčeho jako bohémského klubu, který si v onom lokále zabral pro sebe zakouřenou oddělenou místnost; tam si jeho členové odpoledne co odpoledne četli noviny, hráli šachy, debatovali o kulturních událostech. Byli to posluchači konzervatoře, malíři, spisovatelé, mladí nakladatelé, rovněž začínající advokáti s múzickými sklony, a k tomu něco herců, členů „Lipského komorního divadla“, jež se zaměřovalo na vysokou literaturu, a tak podobně. Překladatel

Riidiger Schildknapp, věkem značně před námi, bylo mu tak něco přes třicet, patřil, jak jsme tu už uvedli, rovněž k této společnosti, a poněvadž s ním jediným byl Adrian důvěrnější, přimkl jsem se k němu i já a trávil s nimi s oběma nejednu chvíli.

Ze jsem se přitom díval kriticky na člověka, kterého Adrian poctíval svým přátelstvím, poznamená, obávám se, asi poněkud předběžný nárys, který tu o něm podám, i když se vynasnažím a vždy jsem se i snažil být k němu spravedlivý.

Schildknapp pocházel z jednoho menšího slezského města, byl syn poštovního úředníka, jehož postavení bylo lepší než subalterní, avšak nemohlo jej dovést do sféry vskutku vyšší, do sféry vládních radů, na úroveň správních úředníků, vyhrazenou vysokoškolsky vzdělaným lidem. Funkce, již zastával, nevyžaduje maturitní vysvědčení, nevyžaduje právnické vzdělání; dosáhne jí po několika letech průpravného zaměstnání kdokoli, kdo složí zkoušku pro vrchní tajemníky. Touto cestou prošel Schildknapp starší; a poněvadž to byl člověk vzdělaný a dobrých způsobů, rovněž společensky ctižádostivý, pruská hierarchie mu však nedovolila stýkat se s nejvyššími vrstvami ve městě, anebo když jej mezi ně výjimečně vpustila, dala mu pocítit toliko pokoření, svářil se se svým údělem a byl věčně zamračený mrzout, jenž si smůlu, že se jeho život minul cíle, jaký by si byl přál, vyléval špatnou náladou na svých nejbližších. Riidiger, jeho syn, líčil nám velmi plasticky, dávaje přednost komice před pietou, jak otec, společensky zatrpklý, jemu, matce i sourozencům notně otravoval život – o to citelněji, že jsa člověk kultivovaný, nečinil tak v nějakých hrubiánských hádkách, nýbrž jemnou ublížeností, dojímavým sebesoucitem. Tak třeba přišel ke stolu, a vzápětí v ovocné polévce, v níž plavaly celé třešně, kousl jako z udělání do pecky a poškodil si korunku u zubu. „No vidíte,“ řekl pak roztřeseně, „takhle to je, to je mi podobné, je mi to souzené, co má být, to má být! Těšil jsem se na tohle jídlo, měl jsem na ně i chuť, venku je vedro, sliboval jsem si, že mě ta studená polévka osvěží. A musí se mi stát tohleto. No tak dobře, sami to vidíte, mně prostě není dáno, abych měl kdy nějakou radost. Už nic nechci. Odcházím do svého pokoje. Nechte si chutnat!“ dokončil svou řeč selhávajícím hlasem a odešel od stolu; nejspíš věděl, že jim určité chutnat nebude, kdyžtě jim přivodil hlubokou depresi.

Snadno si představit, jak asi Adriana rozveselovalo kormutlivě špásovné líčení takových výjevů prožitých s veškerou intenzitou mládí. Přitom jsme se ve smíchu museli vždycky poněkud mírnit a udržovat jej v mezích šetrného pochopení, koneckonců šlo o vyprávěčova otce. Riidiger tvrdil, že se onen neduh společenské inieriority, jímž strádala hlava rodiny, přenesl více či méně, na ně na všechny, on sám že si jej odnesl z domova jako jakési duševní uškození; a právě nelibost z něho nejspíš byla jednou z příčin, proč neudělal otci tu radost a nezatmelil svým životem onu trhlinu v životě jeho, proč mu nesplnil naději, že alespoň prostřednictvím syna to dotáhne na vládního radu. Nechali jej absolvovat gymnázium, vyslali na univerzitu. Jenomže nedospěl ani k asesorské zkoušce, oddal se literatuře a raději se vzdal veškeré peněžní podpory z domova, než aby dostál otcově vroucímu přání, které mu bylo tolik proti mysli. Psal básně ve volném verši, kritické statě a krátké povídky prózou velice ryzí, přesunul však, dílem z ekonomického nezbytí, dílem i proto, že jeho tvorba nebyla zrovna valícím se veletokem, svou činnost převážně na pole překladatelské, zejména z jazyka sobě milého, z angličtiny, a nejenže zásoboval několik nakladatelství německými převody anglické a americké zábavné beletrie, ale přijal i zakázku jednoho mnichovského nakladatelství, vydávajícího rozmanité přepychové a kuriózní knížky, na překlady staršího anglického písemnictví, dramatických moralit Skeltonových, několika her Fletcherových a Websterových, některých didaktických veršovánek Popeových, a aby pořídil i výtečná německá vydání Swifta a Richardsona.

Tato a další díla opatřoval fundovanými úvody a věnoval se překládání s velikou svědomitostí, smyslem pro styl a s vkusem; až posedle usiloval o přesnost interpretace, o to, aby se jazykové vyjádření krylo s originálem; a tak víc a více propadal obmyslným svůdnostem a svízelnostem reprodukce. Což ovšem mělo za následek duševní rozpoložení, jež se v jiné rovině podobalo situaci otcově. Riidiger se považoval za spisovatele, který sám tvoří, a hořce se vyslovoval o vnucené mu službě na cizí líše, jež mu ubírala sil a obdařila jej, jak se domníval, urážející nálepkou.

Chtěl být básníkem, podle svého přesvědčení jím i byl, a že musel kvůli bídné obživě vykonávat povolání zprostředkujícího literáta, to z něho dělalo povzneseného kritika výtvorů jiných a zavdávalo den co den podnět k hořekování, „jen kdybych mel čas,“ říkával, „a mohl pracovat, namísto abych dřel, já bych jim ještě ukázal!“ Adrian mu to málem věřil, já však, možná jsem byl v úsudku příliš příkrý, tušil jsem v těch jeho překážkách vždy jen v podstatě vítanou záminku, jak sám sobě předstírat nějaké geniální a pronikavé tvůrčí nápady.

Přitom ovšem by bylo mýlkou představoval si ho jako nějakého morouse; naopak, byl to člověk bujarý, ba až bláznivý, nadaný vyloženě anglosaským smyslem pro humor, a povahou to, čemu

Angličané říkají „boyish“ – vždycky byl okamžitě důvěrný s každým synem Albionu, který zavítal do Lipska jako turista, tulák potloukající se po kontinentě, hudební nadšenec, mluvil s nimi dokonalým jazykem, ten spřízněnec volbou, talking nonsense, co hrdlo ráčilo, a uměl svrchovaně komicky napodobovat jejich pokusy o němčinu, jejich výslovnost, jejich nadmíru dokonalou mluvu míjející se s výrazy obecné řeči, jejich cizineckou slabost pro velice spisovné zájmeno „onen, ona, ono“, jak říkají:„Pohleďte na ono tamto!“ namísto „Podívejte tamhleto!“ A také vzezřením byl úplně jako oni – o jeho zevnějšku jsem ještě vůbec nic neřekl. Ten byl nadmíru obstojný, a pomineme-li nuzné, stále stejné oblečení, k němuž jej nutila situace, i elegantní a sportovně džentlmenský. Schildknapp měl velice výraznou tvář, jejíž zrovna ušlechtilý charakter jenom poněkud umenšovala ústa, řekl bych rozbitá i změkčilá, jaká jsem dost často vídával u Slezanů. Byl vysoký, širokých ramen a úzkých boků, s dlouhýma nohama, a den co den měl na sobě stále stejné už dost zbědované kostkované pumpky, vlněné podkolenky, boty ze surové žluté kůže, košili z hrubého plátna s rozhalenkou a na ní jakousi kazajku barvy, která se už nedala určit, s rukávy příliš krátkými.

Na rukou měl však prsty vznešeně dlouhé s krásně tvarovanými, oválnými a vyklenutými nehty, a celý byl tak džentlmenský, že si mohl dovolit v tom svém nesalónně každodenním obleku chodit tam, kde vládly večerní šaty – ženám se pořád líbil, tak jak byl, víc než jeho sokové v korektním černém a bílém odění, a vždy býval na takových banketech obklopen neskrývaně jej obdivujícím něžným pohlavím.

A přesto! A zas! Jestliže ten nuzný háv, jejž omlouval nedostatek peněz, nic nepořídil proti Rudigerově kavalírství, které prosvítalo jeho šatem jako jakási přirozená pravda a vítězilo nad ním, byla ona pravda na druhé straně zčásti klamem, a v tomto složitém smyslu byl Schildknapp člověkem, který klamal. Sportovnost jeho vzezření byla zavádějící, protože žádný sport neprovozoval, nepočítá-li se trocha toho lyžaření, jemuž se se svými Angličany oddával za zimního období v „Saskem Švýcarsku“, při tom si ovšem zhusta přivodil střevní katar, takový nebo onaký, a ten podle mého mínění nebyl nijak nevinný; vzdor hnědé barvě obličeje, vzdor širokým plecím jeho zdraví stálo na nohou značně hliněných, a už v mladším věku prodělal jakési plicní krvácení, měl tedy sklon k tuberkulóze. Jeho štěstí u žen, podle toho, co jsem postřehl, nerovnalo se tak úplně štěstí, jemuž se těšily ženy u něho – přinejmenším individuálně; jako celek požívaly veškeré jeho úcty, přelétavé, všeobjímavé úcty, jež dotyčnému pohlaví jako takovému, možnostem štěstí, jež skýtal celý svět, platila do té míry, že v jednotlivých případech projevil se Riidiger pak vždy jako neaktivní, skrblivý, zdrženlivý. Ze by byl mohl mít milostných afér, kolik by jen byl chtěl, to jak se zdá mu stačilo, a vypadalo to, jako kdyby se tu bál jakéhokoliv úvazku vůči skutečnosti, poněvadž v něm viděl loupež na možném. Možné, to byla jeho doména, ten nekonečný prostor latentnosti byl jeho královstvím

– v tom, v té míře byl skutečně básníkem. Ze svého jména, v němž se vyskytoval „štít“ a „zbrojnoš“, vyvozoval, že jeho předkové byli nájemní ozbrojenci doprovázející šlechtice a knížata, a ačkoliv sám v životě neseděl na koni a ani nijak neusiloval, aby si na něj kdy mohl sednout, cítil se rozeným jezdcem. Připisoval nějaké atavistické vzpomínce, nějaké pokrevní zděděnosti, že velice často se mu zdává o ježdění na koni, a neobyčejně přesvědčivě nám vyprávěl, jak je pro něj přirozené levicí držet uzdu a pravicí poplácávat svého oře po krku. Jeho nejvyslovovanější průpovídkou byl výraz „Člověk by měl“. To byla formulka, kterou vyjadřoval jakési toužné zvažování možností, jejichž uskutečnění stála v cestě neschopnost rozhodnout se. Člověk by měl udělat to a ono, být to a ono nebo mít to a ono. Člověk by měl napsat společenský román o Lipsku, člověk by měl, i když třeba jenom někde umývá nádobí, podniknout cestu kolem světa, měl by studovat fyziku, astronomii a vydobýt si malý stateček a v potu tváře vzdělávat svou roli. Kdykoliv jsme si v nějakém tom obchodě smíšeným zbožím dali umlít trochu kávy, byl s to, když jsme vycházeli na ulici, říci s přemítavým pokyvováním hlavou:

„Člověk by měl mít takový obchod smíšeným zbožím!“

0 Schildknappově tíhnutí k nezávislosti jsem už mluvil. To se projevilo už v tom, že opovrhoval jakoukoliv státní službou, že si zvolil svobodné povolání. Jenomže i tady byl sluhou vícera pánů a v lecčems se projevoval jako elegantní příživník. Ostatně proč by také nebyl zužitkoval při svých stísněných poměrech své obstojné vzezření, svou společenskou oblíbenost? Všude se dával zvát, obědval hned v té, hned v oné lipské domácnosti, také v bohatých židovských domech, i když se daly u něho občas zaslechnout antisemitské výroky. Lidé, kterým připadá, že jsou odstrkováni, že se jim nedostává patřičného ocenění, a přitom se těší ušlechtilé fýzis, hledají často satisfakci v rasovém sebevědomí. U něho bylo jenom zvláštní, že neměl rád ani Němce, byl do hloubi duše přesvědčen, že jsou ve společenství národů čímsi méněcenným, což dával najevo tím, že to se už spíše nebo rovnou raději stýkal s Židy. Ti zas pak, manželky židovských nakladatelů a dámy od bankéřů, z hluboce zakořeněného obdivu své rasy vůči německé panské krvi a dlouhým nohám, k němu obdivně vzhlížely a činilo jim velké potěšení obdarovávat jej: sportovní ponožky, opasky, svetry a šátky na krk, co nosil, byly většinou dary, a ne vždy tak úplně nevyprovokované. Kdykoliv totiž dělal společnost nějaké dámě při nakupování, stačilo, aby ukázal na to nebo ono a řekl: „Tedy za to bych peníze nevyhodil. Nanejvýš kdyby mi to tak někdo daroval.“ A dáma mu to darovala, a on to přijal, a zatvářil se, jako on že přece řekl, že sám by za to peníze nevyhodil. Dokazoval sobě i ostatním svou nezávislost i tak, že vždy se rozhodně vzpíral učinit komukoli cokoli k vůli – třeba tím, že kdykoliv jej někdo potřeboval, nikdy nebyl k dispozici. Scházel-li někdo u stolu do počtu a požádali jej, aby zaskočil, bylo jisté, že odřekne.

Vyslovil-li někdo přání, aby jej Schildknapp doprovázel na nějaké cestě, při pobytu v lázních, jež mu předepsal lékař, jeho odmítnutí bylo o to jistější, oč zřejměji dotyčnému záleželo na jeho vzácné společnosti. A tak se také vzepřel Adriánovu naléhání, aby mu stvořil libreto z „Marné lásky snahy“. Přitom měl Adriana velmi rád, nezastíral, že na něm lpí, a ten mu jeho selhání neměl za zlé;

vůbec měl Adrian velké pochopení pro jeho slabé stránky, jimž se ostatně vysmíval i Schildknapp sám, a projevoval mu až přílišnou vděčnost za jeho sympatické debatování, za jeho historky o otci, za jeho anglickou pošetilost, aby se na něj mohl kdy za něco horšit. Nikdy jsem jej neviděl tak se smát, až k slzám se smát, jako když byl s Rudigerem Schildknappem. To byl humorista tělem i duší, a dovedl z věcí naprosto nenápadných v okamžiku vytěžit komično až drtivé. Tak třeba je fakt, že člověk, který zrovna rozkousává křehké pečivo, má uši zalehlé ohlušujícím křoupáním a neví v tu chvíli nic o světě kolem; a Schildknapp u čaje předváděl, jak se společnost právě kousající křehké pečivo navzájem nedomluví a její konverzace se omezuje na pouhé „Jak prosím?“,

„Říkal jste něco?“, „Okamžik prosím!“ Jak se Adrian dokázal smát, když se Schildknapp hašteřil se svým obrazem v zrcadle!

Riidiger byl totiž ješitný – ne nějak tuctově, ale ve smyslu svého básnického vztahu k možnostem štěstí na tomto světě, daleko převyšujícím jeho schopnost rozhodnout se pro to nebo pro ono, k možnostem, kvůli nimž toužil být mladý a krásný, a soužilo jej, že jeho tvář má sklon předčasně se svrašťovat, příliš záhy zvětrávat. Už tak měla jeho ústa v sobě cosi stařeckého, a dohromady s nosem poněkud povislým, který sklesal rovnou na ně a který by člověk tak rád nazval alespoň klasickým, dávala tušit, jak bude vypadat Riidigerova fyziognomie ve stáří. K tomu přistupovaly vrásky na čele, hluboké brázdy od nosu k ústům a všelijaké jiné pokřiveniny. A tak přiblížil nedůvěřivě obličej k zrcadlu, zkroutil ho do jakési kyselé grimasy, popadl bradu mezi palec a ukazováček, zhnuseně si přejel dolů po lících a mávl nad svým obrazem rukou tak výmluvně, až jsme, jak Adrian, tak já, propukli v hlasitý řehot.

Ještě jsem se tu nezmínil o tom, že Rudigerovy oči měly touž barvu jako Adriánovy. To byl společný rys dokonce značně pozoruhodný: vyznačovaly se naprosto stejnou směsí šedi, modři a zeleně jako u Adriana, a dokonce se dal u jednoho i u druhého rozeznat stejný rezavý prstenec vroubící zřítelnice. Ať to vypadá jakkoliv zvláštně, mně vždycky připadalo, připadalo mi do jisté míry jako cosi uklidňujícího, že snad Adriánovo smiškovské přátelství k Schildknappovi má něco společného s touto stejností barvy očí –? což se rovnalo myšlence, že to přátelství vychází ze stejně hluboké jako čiré indiferentnosti. Skoro ani nemusím dodávat, že se vždy oslovovali navzájem příjmeními a že si vykali.

Neuměl jsem sice Adriana bavit tak jako Schildknapp – avšak v našem tykání, jež pocházelo ještě z dětství, měl jsem před Slezanem přece jenom náskok.

XXI

DNES RÁNO, ZATÍM CO NÁM HELENA, MÁ DOBRÁ žena, připravovala ranní nápoj a z nezbytných ranních mlh se začal jasnit svěží hornobavorský podzimní den, četl jsem v novinách, že se podařilo znovu oživit naši ponorkovou válku, jíž za čtyřiadvacet hodin padlo za oběť neméně než dvanáct lodí, mezi nimi dva velké osobní parníky, jeden anglický a jeden brazilský, s pěti sty cestujícími. Za tento úspěch vděčíme prý novému torpédu, jež má skvělé vlastnosti; podařilo se je zkonstruovat německým technikům, a já nemohu v sobě potlačit jisté zadostiučinění nad naším ani na chvilku nepolevujícím vynálezectvím, tou národní čilostí, jakou nezdolá sebevíce neúspěchů, čilostí, jež je pořád cele k dispozici režimu, který nás zavedl do této války a vskutku nám položil k nohám celý kontinent, a sen intelektuálů o evropském Německu nahradil poněkud znepokojivou, poněkud křehkou a jak se zdá pro svět nesnesitelnou skutečností německé

Evropy. Takový bezděčný pocit zadostiučinění ovsem vždy znovu skýtá volné pole úvahám, že podobné triumfy dočasného vzepětí, jako potopení dalších lodí nebo onen sám o sobě skvělý husarský kousek s únosem svrženého italského diktátora, nemohou již než sloužit k tomu, že se budí falešné naděje a prodlužuje se válka, kterou podle názoru zasvěcenců již nelze vyhrát. Toto mínění sdílí i hlava naší vysoké teologické školy ve Freisingu, monsignore Hinterpfortner, jak se mi nepokrytě přiznal mezi čtyřma očima, když jsme si večer dali jednu sklenku – ten se sice v ničem nepodobá onomu náruživému učenci, kolem něhož se v létě soustředili mnichovští studenti ke vzpouře strašlivě v krvi zardoušené, avšak to, jak se vyzná ve světě, nedovoluje mu oddávat se nijakým iluzím, ani takovým, které se upínají k rozdílu mezi tím, válku nevyhrát a válku prohrát, a tedy zatajují lidem pravdu, že jsme hráli vabank a že se naše výprava k podmanění světa nezdařila, a to že se rovná národní katastrofě prvního řádu.

To všechno říkám, abych čtenáři připomněl, za jakých dějinných okolností líčím v těchto řádcích Leverkůhnův životopis, a abych jej přiměl uvědomit si, jak mé rozrušení spjaté s touto prací neustále splývá víc a víc vjedno s tím, jež povstává z otřesů, jaké přináší každý den, tak, až jedno od druhého nelze rozeznat.

Neříkám rozptýlenost, protože odvést mě od mého biografického

záměru, tak mi alespoň připadá, ony události nedokáží. Přesto, a vzdor svému osobnímu bezpečí, mohu snad říci, že tyhle časy zrovna příliš nepřejí úkolu, jaký je ten můj, a nijak mu nejsou nápomocny. A poněvadž nadto, právě v době oněch mnichovských nepokojů a poprav, popadla mě jako z udělání chřipka ohlašující se zimnicí, poutala mě po deset dní na lůžko a ještě dlouho pak činila újmu duševním i tělesným silám šedesátníkovým, není divu, že od chvíle, kdy jsem svěřil papíru první řádky tohoto líčení, z jara a léta je už pomalu pokročilý podzim. Mezitím jsme nažili, jak se naše ctihodná města rozbíjejí ze vzduchu, čin, který by volal do nebes, kdybychom my, kteří jej musíme na sobě zakoušet, nebyli tu obtíženi takovou vinou. Protože však jí obtíženi jsme, naše výkřiky zanikají v povětří, a jak praví král

Klaudius ve své modlitbě, „zvuk bez duše se Boha nedobuší“. Jak podivně se potom vyjímá i všelijaký ten civilizační nářek vůči těmto přečinům, které jsme na sebe přivolali, z úst těch, kdož vešli na jeviště dějin tím, že zvěstovali a poté přinesli světu ono omlazující barbarství, vrávorající v oparu zločinnosti! Několikrát se ta otřesná, ohromivá zhouba přiblížila mé klauzuře natolik, až se mi tajil dech. Strašlivé bombardování města Albrechta Diirera a Willibalda Pirckheimera už nebylo ničím na hony vzdáleným;

a když onen Poslední soud dosáhl i Mnichova, seděl jsem bledý ve své studovně, třásl jsem se tak jako stěny, jako dveře, jako okenní tabulky v celém domě a – psal chvějivou rukou životopis, který máte před sebou. Ta ruka se totiž beztoho chvěje, to má na svědomí látka, o niž tu jde, a tak jsem se nedal nijak vyvést z míry, když tento obvyklý jev ještě zesilovala vnější hrůza.

Dočkali jsme se, jak říkám, naplněni jistou nadějí a hrdostí, již v nás vždy vzbouzí silný vzmach němectví, nového náporu naší armády na ruské hordy, které hájí svou nehostinnou, leč zřejmě velice milovanou zemi – ofenzívy, jež se za několik týdnů změnila v ofenzívu ruskou a od té doby ústí v nekončící, ničím nezadržitelné ztráty území, pokud mluvíme jen o územích. Zkoprnělí do hloubi duše vzali jsme na vědomí vylodění amerických a kanadských jednotek na jihovýchodním pobřeží Sicílie, pád Syrakus,

Catanie, Messiny, Taorminy a uvědomili si s pronikavým pocitem smíšeným z úleku a závisti, že my bychom ani v dobrém, ani ve špatném smyslu nebyli schopni, na rozdíl od země, jejíž duchovní ustrojení ji kdysi ještě umožnilo vyvodit z řady skandálních porážek a ztrát střízlivý a obvyklý důsledek, totiž zbavit se svého velikána a o něco později poskytnout světu to, co se žádá i od nás, s čím však souhlasit nám zapovídá naše drtivá nouze, jež je nám asi až příliš posvátná a drahá: bezpodmínečně se podrobit. Ano, my jsme národ naprosto jiný, vzpírající se všemu střízlivému a obvyklému, národ s mocně tragickou duší, my jsme láskyplně oddáni osudu, jakémukoliv osudu, pokud tu nějaký je, a i kdyby to byl zánik zažehující nebesa soumrakem bohů!

Pronikání Moskvanů do naší budoucí obilnice, na Ukrajinu, a pružný ústup našich jednotek na linii Dněpru byly doprovodem mého konání – nebo spíše mé konání bylo doprovodem událostí.

Už několik dní se zdá zřejmé, že ani tuto obrannou bariéru nelze udržet, i když náš vůdce, přispěchav na frontu, dal ústupu mocný povel „Stát!“, pronesl trefná slova výtek o „stalingradské psychóze“ a nařídil udržet dněperskou linii za jakoukoliv cenu. Cena, jakákoliv cena, tu byla zaplacena, avšak nadarmo; a kam až, jak daleko se ještě pořine rudá záplava, o níž mluví noviny, to je ponecháno naší obraznosti, jež tíhne k dobrodružným krajnostem.

Patří totiž do sféry fantastična a úvah scestně sklouzávajících někam mimo veškerý řád a očekávání, že dějištěm jedné z našich válek by mohlo být i Německo. Před pětadvaceti lety jsme tomu v posledním okamžiku dokázali zabránit; jenže dnes naše čím dál tragičtější a heroičtější duševní situace nám už asi nedovolí skoncovat s něčím, co je prohráno, dříve než se stane skutkem, na co ani nedokážeme pomyslet. Díkybohu jsou mezi zhoubou valící se z východu a luhy i háji naší otčiny ještě značné vzdálenosti, a nejspíš budeme ochotni na této frontě zprvu se smířit s nejednou ponižující ztrátou, abychom pak o to houževnatěji hájili náš evropský životní prostor proti úhlavním nepřátelům německého pořádku přicházejícím ze západu. Invaze naší krásné Sicílie prokázala všechno jiné než to, že by se nepřítel i jen jedinou nohou dokázal uchytit na italské pevnině a v jádře jejího území.

Naneštěstí to však nakonec svedl, a minulého týdne vypuklo v Neapoli komunistické povstání, Spojencům ku prospěchu, jež zabránilo německým jednotkám pobývat ve městě tak, aby jich to bylo důstojné, takže jsme je se vztyčenou hlavou vyklidili, poté co jsme svědomitě zničili knihovnu a zanechali na hlavní poště časovanou bombu. Zatím se již mluví o zkouškách na invazi přes

Lamanšský průliv, kde prý je loď na lodi, a občané si kladou otázku, zajisté nikoliv dovolenou, zda to, co se udalo v Itálii a co se snad bude dít dál a na poloostrově pořád výš, proti vší předepsané víře v nezranitelnost pevnosti Evropa, neudá se třeba i ve

Francii nebo kde ještě jinde.

Ano, monsignore Hinterpfortner má pravdu: prohráli jsme.

Chci říci válka je prohrána, jenže to znamená víc než jenom jedno prohrané tažení, to opravdu znamená, že jsme prohráli my, že je prohrána naše věc a naše duše, naše víra a naše dějiny. Je veta po

Německu, bude po něm veta, rýsuje se nevýslovné zhroucení, ekonomické, politické, morální a duchovní, zkrátka obecné – já jsem přece netoužil po tom, co nyní hrozí, protože to je zoufalé, to je šílené. Já přece po ničem takovém netoužil, protože až příliš hluboce soucítím s tímto nešťastným národem, až příliš bolestně ho lituji, a když pomyslím na to, jak před deseti lety povstal v jakémsi slepém zanícení, jak se vzepjal, vykročil, vyrazil, proměnil se, jak se údajně očistil v jakémsi přerodu, jak se z něho domněle stával nový kmen – když si vzpomenu na to zdánlivě posvátné opojení, do něhož se arci, jako varovné znamení nepravosti, mísila záplava surového zpustlictví, zabijácké sprostoty, špinavé slasti z hanobení, trýznění, ponižování, na opojení, jež mělo už v sobě zárodek této války, celé této války, to bylo zřejmé každému, kdo nebyl zcela nevědoucí –, srdce se mi křečovitě svírá, jak nesmírně mnoho víry, nadšení, nejvyššího dějinného vzmachu bylo tehdy investováno, a to se teď má rozplynout vniveč v bankrotu, jaký nemá obdoby. Ne, po něčem takovém jsem přece netoužil – a přece, nemohl jsem po tom netoužit – a vím také, že jsem po tom toužil, že po tom asi toužím i dnes a že něco takového asi vítám; z nenávisti k rouhačskému opovrhování rozumem, k hříšnému odporu vůči pravdě, k ordinárně blouznivému kultu zmýtizované nízkosti, k trestuhodnému zaměňování něčeho, co trapně zchátralo, s tím, čím kdysi toto něco bývalo, k padělatelskému zneužití a bídnému výprodeji všeho starobylého a opravdového, důvěrného a spolehlivého, prapůvodně německého, z čeho nám ťulpasové a taškáři uvařili jedovatou pálenku zbavující nás smyslů. Za to obludné opojení, jež jsme si jejím chlemtáním přivodili, my věčně lačnící po čemkoli omamném, za opojení, v němž jsme za ta léta šalebného života na vysoké noze spáchali nepočítaně hnusných činů – musí se za ně platit. Čím? Už jsem to tu vyslovil, ve spojení se slovem „zoufalství“ jsem to vyřkl.

Nebudu to opakovat. Dvakrát nelze přemoci děs, za něhož jsem to tu předtím psal; však se mi tehdy písmena pořádně vychýlila.

I hvězdičky jsou osvěžením pro oči a smysly čtenářovy; nemusí tu být nový a nový počátek v podobě členitější a členitější římské číslice, a nebylo lze onomu výletu, který jsem prve podnikl do přítomnosti, kdy Leverkiihn již nežije, přiznat povahu samostatné kapitoly. Poté co jsem oním oblíbeným znaménkem přesně vyznačil, odkud až kam sahá uvedený tiskový obrazec, raději nyní tento úsek prohloubím několika dalšími líčeními z doby, kdy

Adrian pobýval v Lipsku, nebudu si ovšem zakrývat, že takto, pojímán jako kapitola, nabude vzezření notně nejednotného, bude vypadat jako složen z heterogenních částí –jako kdyby nestačilo, že už se mi s úsekem předchozím nevedlo lépe. Když si tak čtu, čemu všemu se tu dostalo slova: Adriánovým dramatickým touhám a záměrům, jeho nejranějším písním, tomu, jak se žalně díval, což si navykl za doby, kdy jsme byli od sebe odloučeni, lákavým duchovním krásám Shakespearovy komedie, Leverkuhnovým zhudebněním básní v cizím jazyce a jeho plachému kosmopolitismu, a navrch bohémskému klubu v „Café Central“, na jehož letmé vylíčení nakonec navazuje vypodobnění Riidigera

Schildknappa, a obšírnosti tohoto portrétu lze leccos vytknout –

kladu si právem otázku, zda prvky tak pestré jsou vůbec s to vytvořit vždy jednotu takovou, aby mohla být kapitolou. Jenže pokud si vzpomínám, musím si už od počátku této práce vyčítat, že se mi nedaří dílo vyrovnané a nevzrušené. A také se za to vždy stejně omlouvám. Látka, již tu líčím, je mi až příliš blízká.

Až příliš tu asi vůbec chybí protiklad, patrný rozdíl mezi námětem a tím, kdo jej ztvárňuje. Říkal jsem tu přece již nejednou, že život, o němž tu pojednávám, byl mi bližší, dražší, vzrušivější než můj vlastní. Člověku nejbližší, nejvlastnější, nejvíc pro něj vzrušující není „námět“; je to zas člověk – a ten arci nemá povahu takovou, aby nám vnukala nějaké členění. Nic mi není vzdálenější než popírat vážnost umění; ovšem kdykoli věci začnou být vážné, umění zapudíme a nejsme ho schopni. Mohu pouze opakovat, že záhlaví a hvězdičky v této knize jsou jen a jen ústupkem čtenářově zraku, a že kdyby bylo po mém, napsal bych všechno jedním dechem a na jediný zátah, bez jakéhokoliv dělení, ba bez zarážek a odstavců. Jenom nemám odvahu vystavit očím čtenářů tiskovinu tak bezohlednou.

Ježto jsem s Adriánem strávil v Lipsku rok, vím také, jak prožil i zbývající čtyři, po. které tu pobýval: názorně mi o tom vypovídá konzervatismus jeho způsobu života, který často vypadal jako něco strnulého a dokázal na mne působit i jaksi tísnivě. Ne nadarmo Adrian v dopise, o němž tu již byla řeč, dal najevo své sympatie vůči „nevůli k vědění“, vůči Chopinově nedobrodružnosti. I on měl naprostou nevůli k vědění, nechtěl nic vědět, vlastně nechtěl ani nic zažít, přinejmenším nikoli ve zjevném, vnějškovém smyslu slova; nebažil po změně, po nových smyslových dojmech, po rozptýlení, zotavení, a zvláště pokud se toho týče, zotavení, rád si tropil šprýmy ze všech, kdož se bez ustání zotavují,, opalují, posilují – a nikdo neví k čemu. „Zotavení,“ říkal, „je pro ty, jimž vůbec k ničemu není.“ Pramálo mu záleželo na nějakém cestování zaměřeném na to, aby se člověk rozhlížel, vnímal, „vzdělával“. Opovrhoval vší potěchou pro oko, a jakkoli senzitivní měl sluch, zřídkakdy jej co pudilo cvičit si zrak na kreacích výtvarného umění. Prohlašoval, že je správné a naprosto případné rozlišovat lidi na opticky a na auditivně zaměřené, a sebe rozhodně zařazoval mezi ty druhé. Pokud mne se týká, vždy jsem byl toho názoru, že takové dělení není možné provést beze zbytku, a nikdy jsem Adriánovi pořádně nevěřil, že by měl zrak tak nepřístupný a odmítavý. I Goethe sice říká, že hudba je čímsi naprosto vrozeným, niterným, co nepotřebuje nijaké přílišné potravy zvnějšku a nijaké zkušenosti čerpané ze života. Jenomže existuje přece také vnitřní zrak, vize; ten je něco jiného a zahrnuje víc než pouhé vidění. A kromě toho tkví hluboký rozpor v tom, že by člověk měl snad mít smysl zvaný lidský zrak, jehož záři přece postihuje zase jen lidský zrak, takový, jaký má i Leverkuhn, a přitom odmítat percepci světa tímto orgánem. Stačí mi pouze vyslovit jména Marie Godeauová, Rudi Schwerdtfeger a Nepomuk Schneidewein, a zřetelně si uvědomím, jak byl Adrian vnímavý, jakou měl přímo slabost pro optické zázraky, černé, modré –– přitom je mi pochopitelně zřejmo, že je chybou bombardovat čtenáře jmény, s nimiž dosud vůbec neví co počít a jejichž tělesná podoba je ještě někde daleko za obzorem – chybou, jejíž drsnou zjevnost lze snad vyvodit z její ochoty nevzpírat se.

Jenomže co zas tu ovšem znamená ochota nevzpírat se? Jsem si

vědom, že jsem tu ta dosud prázdná a předčasná jména uvedl z jakéhosi nutkání. –

Adriánova cesta do Štýrského Hradce, která se nekonala kvůli cestování, byla průlomem do nepřestajné stejnosti jeho života.

Jiným byla výprava k moři, již podnikl se Schildknappem a za jejíž plod možno považovat onen jednovětý symfonický útvar,

S ním zas souvisela třetí z těchto výjimečností: cesta do Basileje, kterou uskutečnil spolu se svým učitelem Kretzschmarem, aby tam poslouchal sakrální barokní hudbu, již v kostele svatého

Martina provozoval Basilejský komorní sbor; Kretzschmar měl tam hrát varhanní part. Uvádělo se Monteverdiho „Magnificat“, varhanní etudy Frescobaldiho, jedno Carissimiho oratorium a jedna Buxtehudeho kantáta. Na Leverkuhna tato „musica riservata“, tato vzrušivá hudba, která reagujíc na konstruktivismus Nizozemců nakládala se slovy bible neuvěřitelně lidsky a svobodně, s deklamační smělostí výrazu, a odívala je do instrumentální gestiky, jaká si při líčení nekladla žádná omezení – na Leverkuhna zapůsobila velmi silným a neutuchajícím dojmem;

hodně mi tehdy v dopisech i ústně vykládal o té modernosti hudebních prostředků, jaká vyšlehla u Monteverdiho, hodně poté vysedával v lipské knihovně a excerpoval z Carissimiho „Jephty“

a ze Schutzových „Davidových žalmů“. Kdo by chtěl v quasiduchovní hudbě jeho pozdního období, v „Apokalypse“ a v „Doktoru Faustovi“, popřít stylový vliv madrigalismu, o němž jsem tu mluvil! V Adriánovi vždy převládal prvek extrémní výrazové vůle, spojený –s intelektuální vášni pro syrový řád, pro nizozemskou přímočarost. Jinými slovy: v jeho díle svorně působily horko i chlad, a tu a tam, ve chvílích nejgeniálnějších, se prudce prostoupily, objektivno se zbarvilo ruměncem citu, takže člověk měl dojem, že má před sebou jakousi žhnoucí konstrukci, jež mi jako nic jiného přiblížila pojem démonična a vždy mi pak připomínala onen planoucí nárys, jejž podle pověsti jakýsi někdo nakreslil do písku váhavému staviteli kolínského dómu.

Avšak souvislost Adriánovy první cesty do Švýcarska s dřívějším výletem na Sylt byla tato: Švýcarsko, zemička kulturně tak čilá a velkorysá, mělo a má hudební spolek, jenž mezi jiným pořádá i takzvané orchestrální lektorace, lectures ďorchestre – to znamená představenstvo, z něhož vzejde i porota, umožní mladým skladatelům, aby zkušebně předvedli svá díla, jež interpretuje některý z orchestrů země a jeho dirigent, s vyloučením veřejnosti a pouze před odborníky, a dává jim tak příležitost, aby si poslechli své výtvory, načerpali zkušenosti, aby se jejich obraznost poučila ze zvukové skutečnosti. Jednu takovou lektoraci, téměř současně s basilejskými koncerty, prováděl právě v Ženevě Orchestr románského Švýcarska, a Wendellovi Kretzschmarovi se díky jeho stykům podařilo vměstnat do programu Adriánův „Mořský třpyt“ – dílo mladého Němce, což bylo cosi výjimečného. Adrian byl tím dokonale překvapen; tak on si s ním Kretzschmar zažertoval a nic zřejmého mu o tom nesdělil! Adrian dokonce netušil nic, když už jel s učitelem z Basileje do Ženevy na orchestrální zkoušku. A pak se pod taktovkou páně Ansermetovou rozezněla jeho „léčba zubních kořenů“, ta skladba z nočně jiskřících vjemů, kterou sám nebral vážně, kterou nebral vážně, už když ji psal, a za jejíhož kritického provedení byl jako na trní. Být si vědom, že posluchači jej ztotožňují s kreací, kterou už vnitřně překonal, která pro něj byla pouhou hrou s něčím, čemu nevěřil; to je pro umělce komicky trýznivé. Díkybohu u těchto interpretací nebylo lze dávat najevo bouřlivý souhlas nebo naopak nelibost. Soukromě přijímal francouzské a německé pochvaly, námitky, doklady chyb, rady, a oponoval jak okouzlencům, tak i nespokojencům.

On také ostatně s nikým nesouhlasil. Asi tak týden nebo deset dní pobyl s Kretzschmarem v Ženevě, v Basileji a v Curychu a letmo se setkal s uměleckými kruhy v těchto městech. Příliš radosti asi z něho neměli – patrně ani moc nevěděli, co s ním počít, alespoň do té míry ne, pokud si od něho snad někdo sliboval bezelstnost, rozevlátost, přátelskou rozdávavost. Někteří, tu a tam, možná chápavě kvitovali jeho plachost, samotářství, do něhož se halil, jeho svrchovaně obtížnou bytost – spíše bych řekl vím, že tomu tak bylo, a myslím, že je to příznačné. Podle mých zkušenosti mají ve Švýcarsku hodně smyslu pro utrpení, hodně o něm vědí, a je tu, spíše než v jiných střediscích, kde bují přepěstěná kultura, třeba v intelektuální Paříži, spojeno se starosvětskou měšťanskostí.

Tady byl skrytý styčný bod. Na druhé straně se tu introvertní nedůvěra Svýcarů vůči říšským Němcům setkala se zvláštním případem německé nedůvěřivosti vůči „světu“ – jakkoli to asi leckomu připadá zvláštní, pokud se jako „svět“ označuje ta těsná sousední zemička, v protikladu k širé a mocné německé říši s jejími obrovitými městy. Avšak správnost takového označení se nedá popřít: Švýcarsko, neutrální, několikajazyčné, ovlivněné Francií, země, jíž vane západni vzduch, je bez ohledu na svou titěrnost skutečně daleko spiše „světem“, daleko spíše evropskou arénou než ten politický kolos na severu, kde výraz „internacionální“ je už dlouho hanlivým slovem a kde chmurná provinčnost otrávila svou nakažlivou zteřelostí veškeré ovzduší. O Adriánově niterném kosmopolitismu jsem tu už mluvil. Avšak německé světoobčanství bylo asi vždycky něco jiného než světovost, a můj přítel si celou duší připadal tísněn mondénností, připadalo mu, že on do ní nepatří. O drahně dní dříve než Kretzschmar se vrátil do Lipska, města zajisté obsahujícího hodně světovosti, v němž však je všechno světové víc na návštěvě než doma – města směšně hovořícího, kde se Adriánovy hrdosti poprvé dotkl chtíč:

to byl hluboký otřes, zážitek hlubiny, jakou u světa nepředpokládal, a který, pokud vidím věci správně, nemálo přispěl k tomu, že byl Adrian posléze vůči světu tak plachý. Adrian se nepřestěhoval po celých čtyři a půl roku, které strávil v Lipsku, ponechal si svůj dvoupokojový byt v Petrské ulici, blízko Collegia Beatae Virginis, kde nad pianino zas upevnil

„magický kvadrát“. Poslouchal filozofické a hudebněvědné přednášky, četl a vypisoval si v knihovně a nosil Kretzschmarovi svá kompoziční cvičení, aby ten je podrobil kritice: klavírní skladby, „koncert“ pro smyčcový orchestr a kvartet pro flétnu, klarinet, basetový roh a fagot – vyjmenovávám tu skladby, o kterých jsem věděl a které se i zachovaly, i když nikdy nebyly zveřejněny. Kretzschmar činil to, že jej upozorňoval na plytká místa, že mu doporučoval, kde má oživit strnule působící rytmus, kde má výrazněji vyprofilovat to nebo ono téma. Upozornil jej na střední hlas, který se vytrácel, na bas, který vázl, namísto aby se hýbal. Prstem ukázal na přechod, který měl pouze vnějškovou soudržnost, nevyplýval organicky z díla, zpochybňoval přirozené plynutí skladby. Kretzschmar mu vlastně říkal jenom to, co by bylo schopno žáku říci jeho vlastní umělecké chápání a co mu také už řeklo. Učitel, to je ztělesněné adeptovo svědomí, jež mu stvrzuje jeho pochyby, jež mu vyjasňuje jeho nespokojenost, jež jej podněcuje v jeho nutkavé touze zlepšovat se. Žák jako Adrian však v podstatě vůbec nepotřeboval nějakého oprávce a mistra. Vědomě, nosil Kretzschmarovi věci nehotové, a nad nimi pak si dával říkat, co už sám věděl – a rozjařoval se pak nad uměleckým chápáním, nad chápáním učitelovým, jež se naprosto shodovalo s jeho – nad uměleckým chápáním – je nutno zdůraznit druhou část tohohle výrazu –-, jež vlastně je obhájcem ideje díla – ne ideje některého určitého díla, nýbrž ideje kompozičního výtvoru jako takového, v sobě spočívajícího, objektivního a harmonického útvaru jako takového – manažerem jeho uzavřenosti, jednoty, organičnosti, jenž zalepuje trhliny, ucpává díry, otevírá stavidla onomu „přirozenému proudu“, který tu původně nebyl a zdaleka tedy není ničím přirozeným, nýbrž teprve produktem umění –

zkrátka až dodatečně a zprostředkovaně vytváří tento manažer dojem bezprostřednosti a organičnosti. Na takovém díle je mnoho zdánlivého; mohlo by se jít ještě dál a říci, že je zdáním už samo sebou, jakožto „dílo“. Má ctižádost přimět kohokoliv, aby věřil, že není uděláno, nýbrž vzniklo, zrodilo se, tak jako se Pallas Athéné od hlavy až k patě vyšňořena svou naleštěnou zbrojí zrodila z Diovy hlavy. Jenomže to je lesk pouze předstíraný. Nikdy žádné dílo nepovstalo takhle. Je přece prací, umnou prací za účelem zdání –

a naskýtá se otázka, zda při tom, co dnes víme, co jsme poznali, při tom, jaký máme smysl pro pravdu, je ještě taková hra dovolena, duchovně možná, zda ji lze ještě brát vážně, zda dílo jako takové, jako útvar soběstačný a harmonicky do sebe uzavřený, má ještě vůbec nějaký legitimní vztah k naprosté nejistotě, problematičnosti a neharmoničnosti našich společenských poměrů, zda veškeré zdání, i to nejkrásnější, a právě to nejkrásnější, dnes není už lží.

Naskýtá se tato otázka, pravím, to jest naučil jsem se takovou otázku si klást, tím že jsem se stýkal s Adriánem, jehož pronikavý pohled, nebo smí-li se tu vůbec takový výraz vyslovit, pronikavý cit pro podobné věci byl zcela neúplatný. Mé dobrodušnosti, již jsem si přinesl z domova, byly vzdáleny jeho názory, které pronášel jen tak mezi řečí, jako letmá podotknutí, a rozesmutňovaly mě –? ne snad kvůli tomu, že zraňovaly mou dobrodušnost, nýbrž pro to, čím byly; bolely mě, tísnily, lekaly, poněvadž jsem v nich viděl nebezpečná obtížení jeho existence, ochromivé zábrany, jež budou na újmu rozvoji jeho nadání. Slyšel jsem jej říkat:

„Dílo! Vždyť je to podvod. Je to něco, co by měšťák moc rád, kdyby to ještě existovalo. Je to proti pravdě a proti vážnosti.

Pravé a vážné je jedině všecko úplně krátké, jedině nanejvýš konzistentní hudební okamžik…“

Jak by mě to nebylo mělo znepokojovat, kdyžtě jsem věděl, že sám aspiruje na dílo, že má v úmyslu složit operu!

Také jsem jej slyšel říkat:

„Zdání, hra mají už dneska proti sobě umělecké svědomí. Umění už nechce být zdáním a hrou, chce, aby z něho bylo poznání.’

Jenomže pokud něco přestane existovat v souladu se svou definicí, nepřestane existovat vůbec? A jak chce umění žít jako poznání? Vzpomněl jsem si, co Adrian psal z Halle Kretzschmarovi o rozpínání panství banality. Kretzschmar se tím tenkrát nijak nedal zviklat v důvěře v povolanost svého žáka. Ale tyhle novější postoje, útočící na zdání a hru, to jest na samu formu, jako kdyby vskrytu prohlašovaly, že se opravdu rozpíná panství banality, panství toho, co už není přístupné, a že to vše hrozí pohltit umění vůbec. S hlubokými obavami jsem se v duchu ptal, jakého asi bude zapotřebí úsilí, intelektuálních fint, nepřímých zásahů a ironie, aby umění bylo dobyto zpět, aby se dospělo k dílu, jež by se jako travestie nevinnosti přiznávalo, z jakého stavu poznání bylo vydobyto!

Můj nebohý přítel jednoho dne, spíše jedné noci to, co jsem tu naznačil, vyslechl z jedněch příšerných list, od jednoho hrůzného pomocníka. Existuje o tom zápis, a až přijde jeho čas, vypovím jej tu. Teprve to mi objasnilo a ozřejmilo, proč ve mně tehdy Adriánovy výroky budily instinktivní děs. A co jsem svrchu nazval

„travestií nevinnosti“ – jak často se už od rané jeho tvorby v ní tak svérázně vyjevovala! Existují v ní, oděny do nejvyšší hudební vyspělosti, na pozadí výsostného napětí, „banality“ – pochopitelně ne ve smyslu nějaké sentimentality nebo spádné líbivosti, nýbrž banality ve smyslu jistého technického primitivismu, tedy naivity nebo zdánlivé naivity, kterou mistr Kretzschmar svému neobyčejnému chráněnci s pomrkáváním promíjel: jistě proto, že ji nechápal jako naivitu prvního stupně, smím-li se tak vyjádřit, nýbrž jako jakousi rubovou stranu novosti a omšelosti, jako odvážnost v rouše čehosi začátečnického.

Jenom tak lze rozumět i třinácti brentanovským Zpěvům, jimž tu, ještě než uzavřu tento úsek, musím stůj co stůj věnovat nějaké to slovo; často působí dojmem zesměšňování a zároveň velebení fundamentality, dojmem bolestné vzpomínky na tonalitu i jejího ironizování, dojmem ironizování temperovaného systému, tradiční hudby vůbec.

Ze se Adrian v létech, kdy pobýval v Lipsku, věnoval tak horlivě skládání písní, bylo bezpochyby proto, že ty lyrické zásnuby hudby se slovem považoval za přípravu na zásnuby dramatické, na něž pomýšlel. Nejspíše to však nebylo bez souvislosti i se skrupulemi, jaké měl, kdykoliv přemítal o osudu umění, o jeho dějinné situaci, o situaci autonomního díla. Vznášel pochyby vůči formě jakožto zdání a hře – a tak mu asi drobný a lyrický tvar písně připadal jako ještě nejpřijatelnější, nejvážnější, nejopravdovější; asi měl za to, že jeho teoretický požadavek zhuštěné stručnosti splňuje ještě ze všeho nejspíš. A to dost těchto zpěvů, jako hned takový „Ó dívko má“ se známou symbolikou písmen, jako dále

„Hymna“, „Veselí muzikanti“, „Myslivec pastýřovi“ a další, nejenže je pořádně rozsáhlých; Leverkuhn požadoval, aby se vždycky považovaly všechny dohromady za jediný celek, tedy za jediné dílo a tak se s nimi i nakládalo, za dílo, jež vzešlo z jedné určité stylové koncepce, jednoho základního zvuku, jednoho kongeniálního chvilkového setkání se zcela určitým básnickým duchem, zvláštním způsobem svrchovaně i hluboce zasněným, a nikdy nehodlal připustit, aby se prováděly jednotlivé skladby, nýbrž vždycky jen celý uzavřený cyklus, od nevýslovně blouznivého a poblouzněného „Úvodu“ s tajemnými závěrečnými verši:

O hvězda, květ, duch, okrasy, strast, slast a čas a bezčasí!

až po chmurně vyzývavou a drsnou závěrečnou báseň: „Tuhletu znám… smrt se jmenuje“ – rigorózní požadavek, který byl kromobyčejně na překážku jakémukoli veřejnému provedení, co byl Adrian živ, zejména i proto, že jedna z písní, „Veselí muzikanti“, je psána pro celý hlasový kvintet, pro matku, dceru, dva bratry a malého chlapce, který „záhy si zlomil nohu“, tedy pro alt, soprán, baryton, tenor a dětský hlas, a těch pět v tomto čtvrtém čísle cyklu musí zpívat zčásti v tutti, zčásti jednotlivě, zčásti i v duetu (to jest oba bratři). Tuhle píseň Adrian první instrumentoval pro orchestr, přesněji rovnou pro malý orchestr, který tvoří smyčce, dřevěné dechové nástroje a bicí; hodně se totiž v té zvláštní básni mluví o píšťalách, o tamburíně, o činelech a tympánech, o veselých trylcích houslí, jimiž ten prapodivný zkormoucený houfeček v noci, „kdy pohled na nás nedosáhne“, vábí milence v jejich komůrce, opilé svatebčany, osamělou dívku do čaromoci svých melodií. Duch a nálada skladby, přízračná kramářskost, líbeznost i zároveň trýznivost její hudby jsou jedinečné.

A přesto váhám podat palmu vítězství jí z těch třinácti, z nichž několik se s hudbou utkává ve smyslu niternějším než tahle píseň, která o hudbě pojednává slovem, a naplňují se v ní hlouběji.

„Babička liadí kuchařka“ – jiná z oněch písní, to její Ma’,rie, kde v jizbě byla jsi?“, nebo ono sedminásobné „Běda, máti, ach běda!“, jež s neuvěřitelným umem vcítění zaklíná nejdůvěrněji známou úzkostnou, přízraěně ponurou končinu německé lidové písně. Neboť je to tak, že tahle vědoucí, opravdová a nadmíru chytrá hudba se tu o lidovou notu uchází v neustálých bolestech.

A ona lidová se nikdy nenaplní, je tu a není, na chvíli zazní jako zlomek, rozezvučí se, a vzápětí se opět vytratí do hudebního stylu, který s ní není duševně spřízněn, avšak z něhož se bez ustání pokouší vzejít. Skýtá strhující pohled takové umění, je to neméně než kulturní paradox, jak se tu obrací naruby přirozený proces vznikání, kde z elementárnosti povstává zjemnělost a duchovno, kdežto tady naopak duchovno hraje roli čehosi původního, jemuž se prostomyslnost snaží vymknout.

Hvězdná tu vane posvátnost, až ke mně plane, tichý host.

To už je téměí zvuk tratící se ve všehomíru, kosmický ozón jiného výtvoru, v němž duchové ve zlatých člunech plují po nebeském oceánu a zní víření zářivých písní, které se krouživě snášejí dolů a zase vzpínají vzhůru.

Všechno se přátelsky, líbezně pojí, tklivě i toužebně skýtá si dlaň, nocí se zářivá světélka rojí, navěky vyrůstá spříznění tkáň.

Ve veškeré literatuře, jaká existuje, pouze zřídkakdy se natolik navzájem našla slova a zvuky a natolik se vzájemně stvrdily jako tady. Hudba tu obrací pohled na samu sebe a zkoumá svou podstatu. To, jak si tu tóny tklivě i toužebně podávají dlaň, ona nekonečná tkáň všeobecné spřízněnosti – to je ona, hudba, a Adrian Leverkuhn je tu její mladistvý mistr.

Kretzschmar, ještě než odešel z Lipska převzít místo prvního kapelníka u městského divadla v Líibecku, postaral se, aby brentanovské zpěvy byly vytištěny. Schott v Mohuči je převzal do komise, to jest Adrian, s Kretzschmarovou a mou pomocí (oba jsme se na celé věci podíleli), nesl náklady na vytištění a ponechal si dílo ve vlastnictví, když byl komisionáři zaručil dvacetiprocentní podíl na zisku ze skutečných příjmů. Velmi bedlivě střežil, jak se tiskne klavírní výtah, požadoval ruční nehlazený papír, čtvrtkového formátu, široký okraj, noty nepříliš blízko u sebe.

Navíc trval na poznámce v čele skladby, že provozování na koncertech a různými spolky smí se dít pouze se svolením autorovým a že se musí hrát všech třináct skladeb vcelku. To se mu všeobecně zazlívalo jako pretencióznost a spolu s odvážností hudby přispělo k tomu, že se tak písním znesnadnila cesta na veřejnost.

V roce 1922 zazněly, nikoliv za Adriánovy přítomnosti, zato za mé, v curyšské Tonhalle pod taktovkou znamenitého doktora

Volkmara Andreae, a part chlapce, který „záhy si zlomil nohu“ ve

„Veselých muzikantech“ zpívalo žel opravdu zmrzačené děcko, chodící o berlích, hoch Jakob Nágli, hlasem čirým jako zvon, jenž se nepopsatelně vrýval do srdce.

Mimochodem a zcela na okraj budiž řečeno, že to pěkné původní vydání básní Clemense Brentana, z něhož Adrian vycházel při své práci, bylo dárkem ode mne: přivezl jsem mu ten svazeček z Naumburgu do Lipska. Samozřejmě výběr třinácti básní už byl zcela jeho věcí; na to jsem už neměl nijaký vliv. Ale mohu snad říci, že téměř číslo po čísle odpovídal tomu, co jsem si přál i já, co jsem i já čekal. – Dárek, jenž neladil, usoudí asi čtenář; neboť co jsem já měl, co měla má mravnost a mé vzdělání vlastně společného s jazykovými blouznivostmi onoho romantika, jež z noty až dětsky lidové vždy sešly, neřkuli zbloudily do strašidelná? To hudba, mohu odpovědět, učinila mě schopna toho daru – hudba, jež v oněch verších spočívá dřímajíc tak lehce, že ji stačil probudit nejjemnější dotyk povolané ruky.

XXII

KDYŽ LEVERKUHN V ZÁŘÍ 1910, V DOBĚ, KDY JSEMuž začal učit na gymnáziu v Kaisersaschernu, odjel z Lipska, zamířil zprvu rovněž domů, do Buchelu, aby se zúčastnil sestřiny svatby, jež se tam právě odbývala a na niž jsem spolu se svými rodiči byl pozván i já. Ursel, teď již dvaadvacetiletá, brala si optika Johanna Schneideweina z Langensalzy, znamenitého muže, s nímž se seznámila, když byla na návštěvě u přítelkyně v rozkošném městečku Salza poblíž Erfurtu. Schneidewein, o deset nebo dvanáct let starší než nevěsta, byl rodem Švýcar, z bernské selské krve. Své řemeslo, zabrušování brýlí, se naučil ve vlasti, jakési řízení osudu jej však zaválo do Říše, nabyl v onom městysi do vlastnictví obchod se skly do brýlí a s optickými přístroji všeho druhu; při jeho vedení mu štěstí přálo. Schneidewein byl velmi hezkého zevnějšku a uchoval si švýcarskou mluvu, jež se příjemně poslouchala, jsouc rozvážně důstojná, prosycená výrazy, které se zastavily kdesi u staré němčiny, výrazy zvláštně obřadnými; Ursel Leverkuhnová ji od něho už nyní přejímala.

I ona, ačkoliv nijakou význačnou kráskou nebyla, vypadala přitažlivě, rysy obličeje podobnější otci, chováním zase matce, hnědooká, štíhlá a přirozeně přátelská. A tak oba vytvářeli dvojici, na níž oko spočinulo se zalíbením. Od roku 1911 do 1923 měli spolu čtyři děti: Rózu, Ezechiela, Raimunda a Nepomuka, vesměs pohledná stvoření; ovšem nejmladší, Nepomuk, to byl anděl. Leč o tom později, až zcela na konci mého vyprávění. –

Lidé. kteří se sjeli na svatbu, nebyli nijak početní: duchovní, učitel, členové oberweilerského obecního představenstva s ženami; z Kaisersaschernu vedle nás Zeitblomových pouze strýc

Nikolaus; příbuzní paní Elsbethy z Apoldy; s Leverkuhnovými spřátelení manželé spolu s dcerou z Weissenfelsu; k tomu bratr

Georg, ten agronom, a správkyně paní Luderová – a to byli všichni. Wendell Kretzschmar poslal z Lubecku telegram, který došel za oběda v buchelském domě. Žádná večerní hostina nebyla.

Svatebčané se sjeli časně dopoledne; po oddavkách ve vesnickém kostele jsme se všichni sešli u znamenité snídaně v jídelně nevěstina domu, vyzdobené krásným měděným nádobím, a záhy nato už novomanželé odjeli se starým Thomasem na stanici do Weissenfelsu a odtud se vydali na cestu do Dráždan; svatební hosté pak ještě pobyli pár hodin pospolu u dobrých ovocných likérů paní Luderové.

Adrian a já jsme se toho odpoledne vydali procházkou kolem

Kravích necek a na Horu Sinai. Měli jsme hodně co mluvit o vytvoření libreta „Marné lásky snahy“, k němuž jsem se uvázal a o němž jsme už měli notně debat a korespondování. Mohl jsem

Adriánovi ze Syrakus a z Athén poslat scénář i části německé podoby veršů, poněvadž jsem se opíral o Tiecka a o Hertzberga a tu a tam, když se to ukázalo nezbytným pro textovou souvislost, něco jsem přičinil pokud možno stylově i já. Stůj co stůj jsem mu totiž chtěl alespoň ukázat i německou verzi libreta, i když stále trval na svém záměru složit operu anglicky.

Zjevně byl rád, že unikl svatebčanům do přírody. Na ocích měl jakýsi závoj, což prozrazovalo, že jej trápí bolest hlavy –

ostatně bylo to zvláštní, ale v kostele a u stolu bylo lze postřehnout tytéž příznaky i u jeho otce. Že se tohle neurotické soužení dostavuje právě při slavnostních příležitostech, kdy je člověk dojat a rozrušen, to je pochopitelné. Tak u starého Leverkiihna.

Pokud jde o jeho syna, psychickou příčinou bylo tu spíš, že se oné obětiny panenství, při níž navíc běželo o sestru, zúčastnil jen z nezbytí a s odporem. Svou nelibost ovšem halil do slov uznání nad tím, jak střízlivě a s jak vkusnou nevtíravostí se celá záležitost odbyla, že se nekonaly „tanečky a jiné obyčeje“, jak to vyjádřil. Pochvaloval si, že se všechno odehrálo za bílého dne, že oddávací proslov starého faráře byl střízlivý a stručný, a že se u stolu nepronášely žádné poťouchlé řeči, že se pro jistotu nekonaly vůbec žádné řeči. Kdyby se byl vynechal i závoj, i ty bílé úmrtní šaty panenství, atlasové pohřební střevíčky, bylo by to prý ještě lepší. Zvlášť příznivě se vyslovoval o tom, jaký dojem na něj učinil Urselin snoubenec a nyní již manžel.

„Dobré oči,“ řekl, „dobré plemeno, hodný, zachovalý, pořádný mužský. Ten se o ni směl ucházet, směl se na ni dívat, směl o ni požádat – směl žádat, aby mu byla křesťanskou ženou, jak říkáme my teologové, jsme totiž pyšní na to, že jsme manévrovali tak, až jsme ďáblovi vyfoukli směšování těl, když jsme z něho udělali svátost, svátost křesťanského manželství. Je to vlastně náramně komické, takové polapení hříšné přirozenosti do sítě nejsvětější posvátnosti, a to jen tím, že se na všechno vpředu pověsí slovo ,křesťanství’ – čímž se v zásadě vůbec nic nezmění. Ale musí se přiznat, že ukrotit přírodní zlo, pohlaví, uzdou křesťanského manželství, to byl v nouzi náramně chytrý fígl.“

„Neslyším rád,“ opáčil jsem, „že přírodu odkazuješ zlu. Humanismus, jak starý, tak i nový, tomu říká očerňování zřídel všeho života.“

„Můj milý, tady skorem není co očerňovat.“

„Člověk se tak ocitá,“ řekl jsem nezmaten, „v roli někoho, kdo popírá vše, co bylo vykonáno; stává se z něho advokát nicoty.

Kdo věří v ďábla, už mu patří.“

Krátce se zasmál.

„Ty nerozumíš žertu. Mluvil jsem přece jakožto teolog, a tedy nutně také jako teolog.“

„Nech na hlavě!“ řekl jsem také se smíchem. „Máš ve zvyku brát své žerty vážněji než svou vážnost.“

Takhle jsme debatovali na obecní lavici pod javory tam nahoře na Sinaji, v záři odpoledního podzimního slunce. Faktem bylo, že jsem sám už tehdy chodíval po nápadnických cestičkách, i když svatba a dokonce veřejné zásnuby musely počkat, dokud nebudu mít pevné zaměstnání, a že jsem zatoužil vyprávět mu o Heleně a o kroku, jejž zamýšlím učinit. Jeho úvahy mi to zrovna příliš neusnadňovaly.

„A budouť ti dva jedno tělo,“ znovu spustil. „Není to kuriózní požehnání? Pastor Schroder si bohudík ten citát odpustil. Slyšet ho tváří v tvář novomanželům je spíš trapné. Ale to se jen až příliš dobře myslí, přesně tak, jak jsem to nazval, ukrotit. Zřejmě se tak má vůbec z manželství vyeskamotovat prvek hříchu, smyslnosti

– o chtíči se totiž mluví jen tam, kde jsou dvě těla, ne jedno, a že mají být jedním tělem, je tedy konejšivý nesmysl. Na druhé straně se člověk nemůže ani dost vynadivit, že jedno tělo má chtíč vůči jinému – existuje přece tento fenomén – no ano, dokonale výjimečný fenomén lásky. Samozřejmě se smyslnost a láska nijak nedají od sebe oddělit. Nejlépe se obhájí láska před výčitkou smyslnosti, když se dokáže, že ve smyslnosti je přítomen element lásky. Chtíč vůči jinému tělu, to znamená překonání jinak existujícího odporu vyvěrajícího ze vzájemné cizosti Já a Ty, odporu vlastního a jiného. Tělo – abychom zachovali křesťanský termín

?– necítí za normálních okolností odpor pouze vůči sobě. S cizím tělem nechce nic mít. Jestliže se něco cizího stane objektem žádosti a chtíče, pak se poměr mezi Já a Ty změní tak, že ,smyslnosť je tu jenom prázdným slovem. Člověk se tu bez pojmu láska neobejde, dokonce i když tu údajně nehraje žádnou roli nic duševního. Každé smyslové jednání znamená přece něžnost, je to skýtání slasti za její přijímání, blaženství oblažováním, prokazováním lásky. Jedno tělo’ milující nikdy nebyli, a takové nařizování chce spolu s chtíčem vyhnat z manželství lásku.“

Byl jsem podivně dojat a zmaten z jeho slov a střežil jsem se pohlédnout na něj třeba jen po straně, i když mě všechno k tomu ponoukalo. Co člověk cítil, vždycky když Adrian mluvil o věcech rozkoše, to jsem tu naznačil už dávno. Ještě nikdy však nevyšel tak daleko ze své ulity, a připadalo mi, jako kdyby v tom, jak promlouval, bylo něco cizorodě explicitního, jakási jemná beztaktnost vůči sobě, a tedy i vůči posluchači, jež mě znepokojovala, kdyžtě jsem navíc pomyslel, že tohle všechno řekl a oči měl při tom zkalené migrénou. Ale smysl jeho výroků mně byl veskrze sympatický.

„Pěkně zařvals, lve!“ řekl jsem co nejveseleji. „Tomu říkám znát se k tomu, co jsem spáchal! Ne, ty s ďáblem nemáš nic společného. Je ti snad jasné, žes právě mluvil daleko spíš jako humanista než jako teolog?“

„Řekněme jako psycholog,“ opáčil. „To je taková neutrální, střední pozice. Ale psychologové jsou myslím nejpravdymilovnější lidi.“

„A co kdybychom taky jednou,“ navrhl jsem, „mluvili docela obyčejně a přízemně o osobních věcech? Chtěl jsem ti oznámit, že se chystám…“

Řekl jsem mu, k čemu se chystám, vyprávěl jsem mu o Heleně, jak jsem ji poznal, jak jsme k sobě našli cestu. Jestli ho tím dokážu přimět k srdečnějšímu blahopřání, řekl jsem, pak si může být jist, že mu už předem dám dispens od jakýchkoliv „tanečků a obyčejů“, jaké se na mé svatbě vyskytnou.

Velice jej to rozveselilo.

„To je ohromné!“ vyhrkl. „Milý jinochu, tak ty chceš vejít ve svazek manželský. Jak počestná to myšlenka! Něco takového přichází vždy jako překvapení, i když na tom zas tak příliš překvapivého není. Přijmi mé požehnání! But, if thou marry hang me by the neck, if horns that year miscarry!“

„Come, come, you talk greasily,“ citoval jsem z téhož výjevu.

„Kdybys to děvče znal, i vnitřní podstatu našeho svazku, věděl bys, že není se co obávat o můj klid, že naopak se tu nezamýšlí než nastolit mír a pokoj, nevýbojné a nerušené štěstí.“

Chvíli se zdálo, že je v pokušení stisknout mi ruku, pak však od toho upustil. Debata nějakou dobu nepokračovala, a když jsme vyrazili zpátky k domovu, vrátila se k svému hlavnímu námětu, k plánované opeře, to jest k výjevu ve čtvrtém dějství, jehož textu jsme použili v našem žertování a který patřil k těm místům, jež jsem stůj co stůj hodlal vynechat. Ony slovní potyčky byly dost obhroublé a přitom dramaturgicky nikoliv nezbytné. Bez redukcí se tu rozhodně nebude lze obejít. Veselohra nemůže trvat čtyři hodiny – to byla a stále je hlavní námitka vůči „Mistrům pěvcům“. Avšak Adrian si zřejmě vyhlédl právě „známé průpovídky“ Rosalindy a Boyeta, „Thou can’st not hit it, hit it, hit it“ a tak dále, pro kontrapunktiku předehry a vůbec se hrdlil o každou epizodu, ačkoliv se musel rozesmát, když jsem řekl, že mi připomíná Kretzschmarova Beissela a jeho naivní horlivost, s níž zhudebňoval málem celý svět. Mimochodem popíral, že by mu snad ono srovnání vadilo. Prý v něm navždycky uvízlo něco z pobavené úcty, kterou pocítil vůči tomu hudebnímu novotářovi á zákonodárci, když o něm poprvé uslyšel. Je absurdní říkat něco takového, ale prý nikdy docela nepřestal na něj myslet, a v současné době na něj myslí častěji než kdy jindy.

„Jen si vzpomeň,“ řekl, „jak jsem tenkrát hned hájil tu jeho tyranskou dětinskost s panskými a služebnickými tóny proti tvé výtce, že je to pošetilý racionalismus. Už tehdy se mi na něm instinktivně líbilo cosi, co samo bylo jaksi instinktivní a v naivním souladu s duchem hudby: vůle poněkud komicky se projevující v tom, jak chtěl sestavit něco jako přísnou větu. Na jiné, méně dětinské úrovni bychom jemu podobné potřebovali dnes tak, jako tehdy jeho ovečky potřebovaly jeho – jak by se nám dnes hodil takový vládce nad systémy, pedagog objektivnosti a organizování, natolik geniální, aby v sobě spojoval všechno obnovující, ba archaické s revolučním. Člověk by měl…“

Musel se zasmát.

„Už mluvím úplně jak Schildknapp. Člověk by měl! Co všechno by člověk neměl!“

„Co tu říkáš,“ namítl jsem, „o tom archaicko-revolučním pedagogovi, to má v sobě cosi náramně německého.“

„Mám za to,“ opáčil, „že to slovo nepoužíváš, abys chválil, nýbrž jen a jen jako kritickou charakteristiku, v jeho správné funkci. Mohlo by ovšem vedle toho vyjadřovat i cosi dobově nezbytného, cosi, co slibuje nápravu v čase, kdy jsou rozbity konvence a rozkládají se všechny objektivní závaznosti, zkrátka v čase svobody, která si užuž jak plísnivý povlak sedá na talent a vyjevuje rysy sterility.“

Zalekl jsem se toho slova. Těžko říci, proč, ale v jeho ústech, vůbec v souvislosti s ním, obsahovalo podle mne cosi, co budilo obavy, jakousi podivnou směs úzkosti a uznalé úcty. To mělo svou příčinu v tom, že byl-li člověk s Adriánem, dalo se uvažovat o sterilitě, o hrozícím ochromení, o podvázání veškeré produktivity jen jako o něčem málem pozitivním a hrdém, jen ve spojitosti s výsostnou a ryzí duchovnostf.

„Bylo by tragické,“ řekl jsem, „kdyby někdy měla být neplodnost výsledkem svobody. Přece se pořád ještě vydobývá svoboda kvůli naději a uvolnění pruduktivních sil!“

„To je pravda,“ opáčil. „A ona také už nějakou chvíli funguje, tak jak jsme si to od ní slibovali. Jenže svoboda je přece jiný výraz pro subjektivitu, a jednoho krásného dne to už se sebou nevydrží, tak nebo onak si bude najednou zoufat z toho, že může sama od sebe být tvůrčí, a bude hledat ochranu a bezpečí v objektivnosti.

Svoboda odjakživa tíhne k tomu, aby se dialekticky zvrátila v opak. Velice záhy pozná, že její podstata je v upoutanosti k něčemu, že její naplnění je v podřízenosti zákonu, pravidlům, nátlaku, systému – v tom že je její naplnění, chci říci, že proto ovšem ještě nepřestane být svobodou.“

„To si myslí ona,“ zasmál jsem se. „Pokud ona ví! Jenže ve skutečnosti už pak nebude svobodou, tak jako diktatura zrozená z revoluce už jí není.“

„Jsi si tím jist?“ zeptal se. „Ostatně tohle je politická písnička.

V umění se rozhodně prostupují subjektivno a objektivno tak, že se navzájem už nedají rozlišit, jedno vychází z druhého a nabývá povahy toho druhého, subjektivno působí jako objektivno a génius je znovu probouzí ke spontánnosti – „dynamizuje“ je, jak říkáme; a objektivno najednou mluví řečí subjektivna. Ty dneska rozbité hudební konvence nebývaly vždycky tak zcela objektivní, tak zvnějšku někým dané. Stabilizovaly se v nich živoucí zkušenosti, a jako takové dlouho plnily úlohu životně důležitou: totiž organizační. Organizovanost je vším. Bez ní neexistuje vůbec nic, a nejméně ze všeho umění. A ted se oné úlohy podjala estetická subjektivita; zavázala se, že bude organizovat dílo sama od sebe, svobodně.“

„Myslíš na Beethovena.“

„Na něj a na technický princip, jímž se pánovitá subjektivita zmocnila hudební organizovanosti, tedy na provedení. Provedení bývala malá část sonáty, skrovné útočiště subjektivní prozářenosti a dynamiky. Beethovenem se univerzalizuje, mění se v ústředí veškeré formy, kterou i tam, kde je pořád stejně předem dána jakožto konvence, absorbuje subjektivno a svobodně ji znovuvytváří. Variace, tedy něco archaického, jakýsi pozůstatek, je najednou prostředkem spontánního nového hnětení formy. Variační provedení se rozpíná do celé sonáty. Děje se to i u Brahmse, jako práce s tématem, jenom ještě důsledněji a obsáhleji. Toho si

vezmi jako příklad, nakolik se proměňuje subjektivita a objektivita! U něho se hudba zříká všech konvenčních floskulí, formulek a zaostalostí a takříkajíc v každém okamžiku nově vytváří jednotu díla, svobodně. Jenže právě tím se svoboda povyšuje na jakýsi všeobecný ekonomický princip, který nedovoluje hudbě žádnou náhodnost, stále ovšem rozvíjí vysoce pestrou rozmanitost z identicky zaznamenaných podkladů. Kde už není nic netématického, nic, co by se nedalo legitimovat jako odvozenost z něčeho pořád stejného, tam se už dá těžko mluvit o volné větě…“

„Ale také ne o přísné v někdejším smyslu.“

„Někdejší nebo dnešní, řeknu ti, co já rozumím pod pojmem přísná věta. Já tím myslím úplnou integraci všech hudebních dimenzí, jejich vzájemnou indiferentnost na základě dokonalé organizovanosti.”

„Ty víš, jak k něčemu takovému dojít?“

„Jestlipak víš,“ opáčil mi otázkou, „kdy jsem byl přísné větě nejblíž?“

Cekal jsem. Mluvil tak tiše, mezi zuby, že mu téměř nebylo rozumět, tak jak to dělal, vždy když ho bolela hlava.

„Jednou v brentanovském cyklu,“ řekl, „v ,0 dívko má’. Je to celé odvozeno z jednoho základního tvaru, z intervalové řady pěti tónů, h-e-a-e-es, která se dá různě variovat, určuje a ovládá všechny horizontály i vertikály, pokud to je u takového základního motivu s tak omezeným počtem not vůbec možné. Jako kdyby to bylo jedno slovo, klíčové slovo, jehož signály se najdou v písni všude a snaží se ji naprosto celou determinovat. Jenže to slovo je moc krátké a samo o sobě příliš málo pohyblivé. Tónový prostor, který poskytuje, je příliš omezený. Mělo by se tu jít ještě dál a ze dvanácti stupňů temperované půltónové abecedy tvořit slova větší, slova o dvanácti písmenech, určité kombinace a vzájemné vztahy oněch dvanácti půltónů, tvořit řady, z nichž by se měla striktně odvozovat skladba, jednotlivá věta nebo celé vícevěté dílo. Každý tón celé kompozice, melodicky i harmonicky, by měl být v prokazatelném vztahu k této předem dané základní řadě.

Žádný by se nemohl opakovat dřív, dokud se nepředvedou všechny ostatní. Nemohl by se objevit žádný, který by neplnil nějakou motivickou funkci v celkové stavbě. Už by neexistovala jediná svobodná nota. To bych potom nazval přísnou větou.“

„To je frapantní nápad,“ řekl jsem. „Tomu už by se mohlo říkat racionální proorganizovanost. Získala by se tak výjimečná

kompaktnost a souznělost, něco podobného, jako je astronomická zákonitost a řád. Jenže když si to tak v duchu představím – takové neměnné obehrávání intervalové řady, i když v jakkoliv proměnlivé dynamice a rytmizaci, by asi nevyhnutelně znamenalo, že hudba zesuchopární a bude stagnovat, a to by bylo neblahé.“

„Nejspíš,“ odpověděl mi s úsměvem, který naznačoval, že na takovou pochybnost byl připraven. Byl to onen úsměv, jenž vždy výrazně připomněl Adriánovu podobnost s matkou, ovšem přítel jej vyloudil s tou mně tak důvěrně známou klopotnostl, do jaké upadal, vždy když jej trápila migréna.

„Tak jednoduše to nejde. To by se musely do systému pojmout všechny variační techniky, i ty, co mají nelichotivou pověst vyumělkovanosti, tedy prostředky, co už jednou dopomohly provedení, aby ovládlo sonátu. Kladu si otázku, na co jsem u Kretzschmara tak dlouho promrskával staré kontrapunktické praktiky a popsal takové hromady notového papíru invertovanými fugami, račími postupy a inverzemi račího postupu. Tedy ono by se to všechno dalo využít k rozumné modifikaci dvanáctitónového výrazu. Krom základní řady by se mohl uplatnit tak, že by se každý z jeho intervalů nahradil intervalem v protisměru. A taky by se celý tvar mohl začínat posledním tónem a končit prvním, a pak by se zas tahle forma mohla v sobě obrátit. To máš čtyři modality, které se zas dají transponovat na všech dvanáct různých výchozích tónů chromatické stupnice, takže je pro skládání k dispozici řada osmačtyřiceti různých forem a nevímkolik ještě všelijakých variačních žertů. Kompozice může jako výchozí materiál použít i dvě nebo více řad, ve smyslu dvojité a trojité fugy. Rozhodující je, aby každý tón bez jediné výjimky měl tu své místo v té nebo oné řadě nebo v některé z jejich odvozenin. Tak by se uskutečnilo, čemu já říkám indiferentnost harmonie a melodiky.“

„Magický kvadrát,“ řekl jsem. „Jenže jakou máš naději, že to všechno taky bude slyšet?“

„Slyšet?“ opáčil. „Vzpomínáš si na jistou obecně prospěšnou přednášku, kterou jsme kdysi vyslechli a z níž vyplývalo, že člověk nemusí u hudby vůbec nic slyšet? Pokud pod pojmem ,slyšeť rozumíš přesnou realizaci jednotlivých prostředků, díky níž vzniká dokonalý a nanejvýš přísný řád, podobný nějaké hvězdné soustavě, vesmírný řád a zákonitost, ne, tak taková realizace slyšet nebude. Avšak ten řád, ten slyšet bude, nebo nejspíš slyšet bude,

a kdo jej bude vnímat, poskytne mu nikdy nepoznaný estetický požitek.“

„To je velice pozoruhodné,“ řekl jsem, „jak ty tu věc lícíš, bude z toho něco jako komponování ještě před komponováním. To by musela být celá materiálová dispozice a organizace pohromadě už ve chvíli, kdy má začít vlastní práce, a je jen otázka, která to je, ta vlastní. Taková příprava materiálu přece probíhá variováním, a produktivita variování, která by se dala nazvat vlastním komponováním, by se pak vracela zpátky do materiálu –– a spolu s ní svoboda skladatelova. Až by se pak pustil do díla, už by nebyl svobodný.“

„Byl by poután řádem, který by na něj doléhal, sám ho ovšem nastrojil, tedy by byl svobodný.“

„No ano, dialektiku svobody nelze prozkoumat beze zbytku.

Ale jako tvůrce harmoničnosti by se sotva dal nazývat svobodným.

Copak by tvorba akordů nebyla pořád ponechána nahodilosti, slepé osudovosti?“

„Řekni raději konstelaci. Polyfónní důstojnost každého tónu schopného vytvářet akordy by zaručovala konstelace. Výsledky dějinného vývoje, emancipace disonance před tím, než se rozpadla, zabsolutizování disonance, tak jak se najde na mnoha místech pozdní Wagnerovy faktury, by ospravedlnily jakýkoliv souzvuk, jestliže se svede prokázat jako legitimní vůči systému.“

„A co když ta tvoje konstelace porodí banalitu, konsonanci, trojzvukovou harmonii, všechno vyšeptalé, zmenšený septakord?“

„Tak to by byla renesance opotřebovanosti, a to díky konstelaci.“

„Postřehl jsem v té tvé utopii prvek obnovování. Ta utopie je hodně radikální, ovšem poněkud zmírňuje zákaz, který byl vlastně už vyhlášen nad konsonancí. Návrat ke kopuletému variování je příznak podobný.“

„Všechno, co je v životě zajímavější,“ opáčil, „má asi vždycky dvojí tvář, minulosti a budoucnosti, asi je vždycky současně pokrokové i zpátečnické. Ukazují, jak dvojznačný je sám život.“

„To zobecňuješ?“

„A co?“

„Domácí národní zkušenosti?“

„Och, jen žádné indiskrece. A žádná sebevelebení! Chci říct jenom to, že tvoje námitky –– pokuds to všechno mínil jako námitky – nemají žádný význam tváří v tvář faktu, že se plní prastará touha všechno, co zní, nějak uspořádat, aby se magická podstata hudby rozplynula v lidském rozumu.“

„Ty mě bereš za mé slovo humanisty,“ řekl jsem. „Lidský rozum! A přitom, promiň, každé tvé třetí slovo je ,konstelace’.

Jenže to už patří spíš do astrologie. Racionalita, po které ty voláš, má v sobě hodně z pověry – z víry v neuchopitelnou a vágní démoničnost, která řádí v různých hazardních hrách, v kartách, v loterii, ve vykládání znamení. Mně naopak připadá, úplně obráceně, než to říkáš ty, že se ten tvůj systém hodí na to, aby lidský rozum rozpustil v magii.“

„Rozum a magie,“ řekl, „se možná stýkají a spojují vjedno v tom, čemu se říká moudrost, zasvěcení, ve víře ve hvězdy, v čísla…“

Na to už jsem neodpověděl, viděl jsem totiž, že má bolesti.

A také mi připadalo, že všechno, co říkal, nese pečeť bolestí, je jimi poznamenáno, jakkoliv to bylo asi duchaplné a hodné zamyšlení. Ani jemu zřejmě už tak příliš nezáleželo na naší debatě;

na to ukazovalo jeho lhostejné vzdychání, to, jak si pobzukoval, když jsme se tak bezstarostně loudali. Já o tom ovšem pochopitelně přemítal nadále, zaražený a v duchu vrtě hlavou, tak docela na okraj jsem se však zanášel úvahou, že myšlenky možná tak nebo onak charakterizuje, nijak však nezbavuje hodnoty, jestliže jsou poznamenány tělesnou bolestí.

Ten kousek cesty, co nám zbýval domů, jsme už moc nemluvili.

Vzpomínám si, že jsme se na chvilku zastavili u Kravích necek:

sešli jsme na pár kroků z polní pěšiny a dívali se na vodu; slunce už zapadající nám svítilo do tváře. Bylo jasno; dalo se rozeznat, že dno je ploché jen u břehu. Už nedaleko od něho se příkře svažovalo do temnoty. Vědělo se obecně, že rybník je uprostřed hodně hluboký.

„Chladno,“ řekl Adrian a hlavou kývl k rybníku, „teď je už moc chladno na koupání.“ – „Chladno,“ opakoval jsem po něm za chvilku, tentokrát jsem se viditelně až otřásl, jak mě zamrazilo, otočil jsem se a šli jsme dál.

Ještě toho večera jsem se musel vrátit do Kaisersaschernu; měl jsem nějaké služební povinnosti. Adrian odložil naopak o pár dní svůj odjezd do Mnichova, který si vyvolil za místo svého pobývání.

Vidím jej, jak svému otci – naposledy, to tehdy nevěděl – podává ruku na rozloučenou, vidím, jak ho matka líbá a pokládá si

jeho hlavu na rameno, možná stejně jako tehdy, když v obývacím pokoji mluvila s Kretzschmarem. Neměl a nechtěl se k ní vrátit.

Matka přišla za ním.

XXIII

„KDO ZA TO NEVEME, TEN S TÍM NEPOHNE,“ NApsal mi, paroduje Kumpfa, za pár týdnů z bavorského hlavního města, aby mi dal najevo, že se pustil do komponování „Marné lásky snahy“; naléhal tak i na to, abych mu rychle dodal zbývající přepracovaný text. Potřebuje mít přehled, psal, a chtěl by se tu a tam pustit dříve i do částí pozdějších, aby si vytvořil hodně hudebních spojitostí a vztahů.

Bydlel v Rambergově ulici, blízko Akademie, v podnájmu u jedné vdovy po senátorovi z Brém, jmenovala se Roddová;

v dosud novém domě obývala se dvěma dcerami byt v přízemí.

Pokoj s okny do tiché ulice, hned napravo vedle dveří do bytu, který mu přepustily, mu vyhovoval, byl čistý a zařízen s věcnou familiárností; a záhy si jej zaplnil osobními věcmi, knihami a notami zcela ke své spokojenosti. Jediná ozdoba, přinejmenším poněkud nesmyslná, to byla rozlehlá rytina v ořechovém rámu na levé boční stěně, na níž, reliktu to jakéhosi zaniklého nadšení, byl vypodobněn u klavíru Giacomo Meyerbeer, prsty zabořené do kláves, s pohledem pozvednutým k nebi v jakémsi vnuknutí, obklopen postavami ze svých oper. Za čas mladému podnájemníkovi ona apoteóza už nepřipadala tak hrozná, ostatně když seděl v proutěném křesle za psacím stolem, za prostým vysunovacím stolem se zeleným potahem, stejně k ní byl zády. A tak ji ponechal, kde byla.

V pokoji stálo malé harmonium, které mu asi připomínalo někdejší časy; bylo mu k dispozici. A protože paní senátorova většinou pobývala v zadním pokoji situovaném do zahrádky u domu a rovněž dcery dopoledne co dopoledne nebylo vidět, mohl si kdykoliv posloužit i klavírem v salónu, bechsteinem poněkud již obehraným, měkkého však zvuku. Ve zmíněném salóně, vybaveném prošívanými lenoškami, bronzem natřenými svícny, židlemi s pozlacenými proplétanými opěradly, pohovkou a sto –

lem s brokátovým ubrusem a olejomalbou z roku 1850, silně již zčernalou, v opulentním rámu, na níž byl vyveden Zlatý roh s pohledem na Galatu – zkrátka věcmi, na nichž bylo patrno, že jde o pozůstatky kdysi blahobytné měšťanské domácnosti –, se po večerech dosti často scházívala k družnému posezení nepočetná společnost, a býval sem zván i Adrian; zpočátku chodíval neochotně, poté již ze zvyku, a jak se tak okolnostmi někdy stává, časem tu hrál tak trochu úlohu mladého domácího pána. Zavítávali sem lidé od umění nebo zpola od umění, takříkajíc neukoptění bohémové, slušně si počínající, přitom svobodomyslní, nenucení a sdostatek zábavní na to, aby nezklamali naděje, kvůli nimž paní senátorova přemístila své sídlo z Brém do této jihoněmecké metropole.

Nebylo nijak těžké seznat, jak se s ní věci mají. Tmavooká, s hnědými, půvabně naondulovanými vlasy, které již poněkud šedivěly, s vystupováním skutečné dámy, slonovinové pleti a příjemných, ještě dosti zachovalých rysů tváře; celý život bývala oslavovanou, reprezentativní příslušnicí patricijských kruhů a vévodila domácnosti bohaté na nejrozmanitější povinnosti a hemžící se služebnictvem. Když jí zemřel manžel (jehož seriózní podobizna, byl na ní v úředním hábite, rovněž zdobila salón), životní poměry byly náhle o hodně skrovnější a zřejmě již nebyla s to uhájit zplna své postavení v prostředí, na něž byla zvyklá;

a jí se v duši uvolnily touhy po radostech, jaké potud asi nezažila a pravděpodobně by se jim byla ani nikdy zplna oddávat nemohla, radostech, jež cílily k tomu, zakusit na sklonku života i něco poutavějšího ve sféře lidsky vřelejší. Ony večírky, tak to prezentovala, pořádala v zájmu dcer, ve skutečnosti, což nebylo těžké poznat, ovšem hlavně proto, aby si sama něčeho dopřála a pánové se jí dvořili. Nejvíce se bavila drobnými, nepříliš odvážnými kluzkostmi, narážkami na příjemné bezstarostné mravy toho města umění, anekdotami o číšnicích, modelkách, malířích; vypukala při nich ve falzetový, stydlivě smyslný smích za zavřenými ústy.

Ten smích její dcery Ines a Clarissa zjevně příliš v lásce neměly;

vždycky si při něm vyměňovaly káravé pohledy, z nichž sálala podrážděnost již dospělých dětí nad neukojenými dosud lidskými stránkami matčiny povahy. Přinejmenším u mladší z nich,

Clarissy, pak bylo lze snadno postřehnout, jak vědomě, ba okázale touží vymanit se z měšťanského světa. Vysoká plavovláska s velkou kosmeticky zesvětlenou tváří, kyprým spodním rtem

a nepříliš výraznou bradou se chystala na hereckou kariéru a chodila na hodiny k prvnímu hrdinovi Dvorního a národního divadla. Ze svých zlatě plavých vlasů měla zbudován odvážný účes, na němž nosila klobouky velikosti kola z bicyklu, a měla zálibu v excentrických péřových boa. Nicméně její impozantní postava to všechno snášela velmi dobře a vstřebávala veškerou tu nápadnost. Z jejích sklonů k pitvorné příšernosti pánové, kteří se jí kořili, měli jen potěšení. Vlastnila sírově žlutého kocoura jménem Izák; oděla jej do smutku za zemřelého papeže –

uvázala mu na oháňku černou atlasovou stuhu. V jejím pokoji se vyskytovala v několika repeticích lebka, byla tu jednak jako skutečná zuby klapající preparovaná kostra, ale i v podobě bronzového těžítka na dopisy, jež spočívalo na jakémsi tlustospise a mělo se svými prázdnými očnicemi symbolizovat pomíjivost a „uzdravení“. Na onom tlustospise bylo řeckými písmeny vyvedeno jméno Hippokratovo. Kniha byla vykotlaná, hladkou spodní stranu jejích desek vzpíraly čtyři drobné šrouby, jež se daly uvolnit jen nějakým jemným nástrojem. Když si později Clarissa vzala život za pomoci jedu, který byl uzamčen v oné vykotlanině, dala mi paní senátorova Roddová ten předmět na památku, a já jej uchovávám podnes.

Rovněž Ines, starší sestra, byla předurčena k tragickému činu.

Zastupovala – mám říci: však? –• v malé té rodině prvek záchovný, žila protestem vůči jakémukoli vymykání se prostředí, vůči všemu jihoněmeckému, vůči onomu městu umění, vůči bohémství, vůči večerním matčiným sedánkám, byla obrácena do minulosti, upřednostňovala všechno staré, otcovské, měšťansky přísné a důstojné. Jenže člověk měl dojem, že tento konzervatismus je jakousi ochrannou sítí proti čemukoliv, co mohlo vyčerpávat a ohrožovat podstatu její bytosti, na niž zas na druhé straně intelektuálsky lpěla. Byla postavy křehčí než Clarissa, s ní se snášela velice dobře, kdežto k matce měla vztah odmítavý, tiše, leč zjevně. Popelavě plavé vlasy jí jak břímě tížily hlavu, kterou měla na vytáhlém krku nepřestajně vysunutou kose kupředu;

ústa měla stále našpulena do úsměvu. Nos byl poněkud hrbolatý, pohled bledých očí víčky téměř zastřený, mdlý, jemný a nedůvěřivý, pohled vědoucnosti a smutku, i když nikoli beze snahy o šelmovskost. Její výchova nebyla nic víc a nic méně než nadmíru korektní; dva roky strávila v jednom vznešeném dívčím penzionáte v Karlsruhe, jenž se těšil ochraně a podpoře dvora. Neoddávala

se nijakému umění ani vědě, hodlala se jakožto budoucí paní domu věnovat záležitostem hospodářským, hodně však četla, posílala kromobyčejně dobře stylizované dopisy „domů“, do minulosti, – představené svého penzionátu, někdejším přítelkyním-, a potají psala básně. Její sestra mi kdysi ukázala jednu její poému nazvanou „Horník“, jejíž první sloka mi dosud nevymizela z paměti. Zněla takto:

Jsem horník, co kdes v hloubi duše kutá;

já tiše, směle fárám v temnotu, kde blýskne žíla trýzně pozasutá, tam oko mé hned zočí záři tu.

Další verše jsem zapomněl. Jen poslední mi ještě utkvěl:

A nikdy nezaprahnu po štěstí.

Tolik pro tentokrát o dcerách, k nimž Adrian nabyl domácky přívětivého vztahu. Obě si ho totiž velice vážily a ovlivnily v tomto smyslu i matku, jež jej měla rovněž ve vážnosti, i když se jí zdál málo umělecký. Pokud hostů se týče, nejspíš to bývalo tak, že někteří z nich, pokaždé jiní, mezi nimi i Adrian, nebo „náš nájemník, pan doktor Leverkiihn“, jak se mu říkalo, bývali zváni již k večeři do jídelny Roddových, vyšňořené příborníkem na takovou místnost až příliš monumentálním, nadmíru bohatě intarzovaným; ostatní se dostavovali až v devět hodin nebo i později, aby provozovali hudbu, popíjeli čaj a klábosili. Byli to Clarissiny kolegyně a kolegové, jeden nebo druhý ohnivý mladík s ryčivým jevištním r a slečna s obstojným vpředu posazeným hlasem; pak jacísi manželé Knoterichovi – muž, Konrád Knoterich, rodilý Mnichovan, podle vzezření silně připomínající nějakého dávného Germána, Sugambra nebo Ubia – chyběla mu už jenom svinutá kštice trčící do vvše – nejasného uměleckého zaměstnání –snad to kdysi vlastně býval malíř, diletoval však ve stavbě hudebních nástrojů a hrál notně divoce a nepřesně na violoncello, přičemž vehementně pofrkával orlím nosem – žena Natálie, bruneta, s náušnicemi a černými do kroužku stočenými kadeřemi vinoucími se až přes líce, zevnějšku tak trochu španělsky exotického a rovněž se zaobfrající malováním; také tu býval učenec doktor Kranich, numismatik a konzervátor v mincovně, artikulující zřetelně, s výraznou srozumitelností, hlasu však poněkud astmaticky zastřeného – dále dva malíři, vyznavači secese. Leo

Zink a Baptist Spengler – ten první Rakušan, z kraje kolem Bolzana, společenskou technikou šprýmař, vlichocující se klaun, který nevtíravě se vlekoucími slovy neustále ironizoval sebe a svůj předlouhý nos, typ poněkud faunský, svýma vpravdě nadmíru komickýma kulatýma očima těsně u sebe posazenýma dráždil ženy ke smíchu, to bývá vždycky dobrý počinek– ten druhý, Spengler, rodem Středoněmec, s velmi hustým plavým knírem, skeptický světoobčan, mohovitý, nepříliš pracující, hypochondrický, sečtělý, za rozhovoru se pořád usmívající a hbitě pomrkávající.

Ines Roddová mu nadobyčej nedůvěřovala – jak hodně, o tom se dále nešířila, před Adriánem však o něm mluvila jako o pokrytci a nenápadném dotěrovi. Adrian přiznával, že pro něj má

Baptist Spengler v sobě něco inteligentně konejšivého, a rád se s ním bavil – daleko více vzdoroval nadbíhání dalšího hosta, který se bezelstně snažil zdolat jeho odtažitost. Byl to Rudolf

Schwerdtfeger, nadaný mladý houslista, člen Zapfenstofeserova orchestru, který spolu s dvorní kapelou hrál významnou roli v hudebním životě města; byl tam činný ve skupině prvních houslí. Narodil se v Drážďanech, svým původem však byl spíše

Dolnoněmec: blonďák, střední úhledné postavy, nadaný uhlazeností, sympatickou obratností, jíž se vyznačovala saská kultura, a poněvadž byl stejně tak dobrodušný jako ješitný, chodil horlivě do mnoha salónů, strávil každý volný večer nejméně na dvou třech takových sedánkách a blaženě holdoval flirtu s krásným pohlavím, s mladými dívkami i zralejšími již ženami. S Leo Zinkem byli ve vztahu chladném, občas i nerudném – zhusta jsem postřehl, že lidé roztomilí se mezi sebou příliš v lásce nemají a že to platí jak o mužských dobyvatelích, tak i o krásných ženách. Já za svou osobu jsem proti Schwerdtfegerovi nijak zahrocen nebyl, ba měl jsem jej upřímně rád, a jeho časná tragická smrt, jež pro mne navíc byla obklopena jakousi zvláštní, tísnivou hrůzou, otřásla mnou do hloubi duše. Zcela zřetelně dosud vidím před sebou onoho mladíka s jeho chlapeckým návykem pořád si usazovat jedno rameno v obleku a při tom v krátké grimase svěsit vždy jeden koutek úst; s jeho naivním zvykem při debatě na každého napjatě a jakoby zděšeně zírat: jeho ocelově modré oči se při tom do tváře protějšku zrovna zavrtávaly, fixujíce se hned na jedno, hned zas na druhé oko; rty měl vždycky ohrnuté. Byl obdařen spoustou dobrých vlastností, jež člověk rád zahrnoval do jeho líbeznosti;

nemluvě o jeho talentu. Byla mu vrozena upřímnost, slušnost.

bezpředsudečnost, umělecky nezávÍ9tivá netečnost vůči penězům a majetku, zkrátka jistá ryzost, jež vyzařovala i z pohledu těch jeho – opakuji – sličných ocelově modrých očí ve tváři podobající se sice poněkud buldočí nebo mopsličí, leč mladistvě přitažlivé. Často muzicíroval s paní senátorovou; ta nebyla nijak špatnou klavíristkou – čímž arci zas okupoval arénu Knoteriohovi, který toužil zafidlat na své cello, kdyžtě společnost daleko spíše stála o produkce Rudolfovy. Hrál čistě a kultivovaně, tónem spíše útlým, leč s líbeznou sladkostí a s nemalou brilancí. Málokdy člověk slyší některé skladby Vivaldiho, Vieuxtempsovy a Spohrovy, Griegovu sonátu c moll, ale dokonce i Kreutzerovu sonátu a skladby Césara Francka tak bezvadné. Přitom to byl vlastně prosťáček, literaturou nedotčený, ovšem velice toužící po tom, aby lidé duchovně stojící vysoko měli o něm dobré mínění – nejen z nějaké ješitnosti, nýbrž proto, že si opravdově cenil obcování s nimi a toužil po tom, takovým stykem se povznést a zdokonalovat. Na Adriana se zaměřil už od počátku, dvořil se mu tak, že málem zanedbával dámy, prosil jej o jeho úsudek, chtěl, aby jej Adrian doprovázel, což ten ovšem tehdy striktně odmítl, neskrýval, že dychtí podebatovat si s ním o hudbě i o věcech mimohudebních, a nedal se – příznak to neobvyklé upřímnosti, ale i bezstarostného porozumění a nepředstírané kultivovanosti – vystrašit, odradit, odehnat ani netečností, ani zdrženlivostí, ani chladem. Jednou, když Adriana zas bolela hlava a neměl pražádnou náladu na nějaký večírek, takže paní senátorové odřekl a zůstal doma, objevil se u něho v pokoji zničehonic Schwerdtfeger, ve svém cutawayi a černém plastrónu, a přemlouval jej, prý ho tím pověřilo několik hostů nebo snad všichni, aby se přece jen na večírek vydal. Prý je to bez něho taková nuda… To byla slova poněkud zarážející, protože Adrian rozhodně nebyl nijak zábavný společník. A už ani nevím, zda se tehdy dal přemluvit.

Nicméně vzdor myšlence, že je pouhým objektem zcela obecné

Schwerdtfegerovy potřeby být pokládán za někoho, kdo si umí získávat lidi, nemohl se Adrian ubránit jakémusi blaživému překvapení nad takovou nezdolnou příchylností. –Tím jsem myslím předvedl v plném počtu veškeré osazenstvo salónu Roddových, všechny bytosti, s nimiž jsem se posléze i já seznámil; to už jsem byl profesorem ve Freisingu; vedle nich ovšem i s mnoha dalšími příslušníky mnichovské společnosti.

Zanedlouho se k ní připojil i Rúdiger Schildknapp – podle

Adriánova příkladu shledal i on, že by člověk namísto v Lipsku měl žít v Mnichově, a měl v sobě tolik rozhodnosti, že tento vhodný nápad uvedl ve skutek. Sídlil tu přece vydavatel jeho překladů starší anglické literatury, a to mělo pro Rudigera značné praktické výhody; a krom toho asi mu chyběl styk s Adriánem, jejž také hned zase rozesmával svými historkami s otcem a svým „Pohleďte na ono tamto!“ Najal si pokoj nedaleko přítelova bytu, ve třetím poschodí jednoho domu v Amáliině ulici, a tam, protože měl přirozenou potřebu čerstvého vzduchu, vysedával celou zimu zahalen do kabátu a plédu u stolu s oknem dokořán a napůl nenávistně a napůl s vášní jdoucí až do morku kostí, zavalen samými obtížnostmi a proměňuje v dým cigaretu za cigaretou, zápolil o přesný německý ekvivalent anglických slov, frází, rytmu.

Obvykle obědvával s Adriánem, v restauraci Dvorního divadla nebo v některém sklepním hostinci ve středu města, brzy však, díky svým stykům ještě z Lipska, vydobyl si přístup do soukromých domů a dosáhl, že krom večerních pozvání prostírali pro něj tam i onde rovněž v poledne – třeba poté co se svou bytnou, již okouzlovalo, jak opovržlivý vztah má ke své nuznosti, obstaral some shopping. Tak tomu bylo u jeho vydavatele, majitele firmy Radbruch a spol. v Knížecí ulici; rovněž u Schlanginhaufenových, postarších, mohovitých a bezdětných manželů, muže pocházejícího ze Švábska, soukromého učence, ženy pak z jedné mnichovské rodiny; obývali poněkud tmavý, leč skvostný byt v Briennské ulici. Jejich salón zdobený sloupy byl místem, kde se scházeli umělci i aristokraté, a paní domu byla nejraději, když se obé spojovalo v jediné osobě, tak jako tomu bylo u generálního intendanta Královské činohry, Jeho Excelence pana von Riedesela, který sem taktéž chodil. – A také jídával Schildknapp u průmyslníka Bullingera, bohatého papírenského podnikatele, který obýval první poschodí činžovního domu, jejž sám dal postavit ve Widenmeyerově ulici u řeky; jakož i v rodině jednoho ředitele Pschorrovy pivovarnické akciové společnosti, a ještě mnohde jinde.

Ke Schlanginhaufenovým uvedl Riidiger i Adriana; ten, vetřelec skoupý na slovo, se tu zběžně a bez následků stýkal s různými malířskými veličinami povýšenými do šlechtického stavu, s wagnerovskou heroinou Tanjou Orlandovou, ještě i s Felixem Mottlem, s bavorskými dvorními dámami, se „Schillerovým pravnukem“, panem von Gleichenem-Russwurmem, který sepisoval kulturněhistorické knihy, také se spisovateli, kteří v životě nic nenapsali a rozdávali se co literáti toliko ústně, aby byli společensky zajímaví. Nicméně právě tady poprvé potkal Jeannettu

Scheurlovou, důvěryhodnou bytost svérázného šarmu, o dobrých deset let starší než on, dceru jakéhosi již zemřelého bavorského správního úředníka a jedné Pařížanky –.. staré zchromlé dámy, která se nehnula ze svého křesla, duševně však nadmíru energické, nikdy se nenamáhající naučit se německy: a právem, poněvadž její francouzština hbitě drkotající po květnatých kolejích frazeologické obvyklosti přímo vyvažovala peníze i společenské postavení. Madam Scheurlová se svými třemi dcerami, nejstarší byla právě Jeannette, obývala poblíž Botanické zahrady dost skrovné apartmá, v jehož malém salóně, ve všem všudy připomínajícím

Paříž, pořádala nadmíru oblíbené čajové dýchánky. Hlasy uznávaných komorních pěvců a pěvkyň tu zněly tak, až ty těsné prostory málem praskaly. Často před skromným tím domem zastavovaly modré kočáry ode dvora.

Pokud jde o Jeannettu, to byla autorka, tvůrkyně románů.

Vyrostla mezi dvěma jazyky a psala rozkošně nesprávným soukromým výrazivem originální společenské studie v dámském duchu, jež nepostrádaly psychologické a hudební přitažlivosti a rozhodně patřily k té lepší literatuře. Adriana si všimla okamžitě a hleděla si ho, a on si vždy v její blízkosti, i kdykoliv s ní mluvil, připadal jako v lůně bezpečí. Mondénně nevzhledná, s elegantním ovčím obličejem, v němž se podobně jako v její řeči prvky bavorského nářečí s francouzštinou mísila selskost s ušlechtilostí, avšak kromobyčejně inteligentní a současně za závojem jakési naivní tázavosti stárnoucí dívky, jež nic na světě netuší. V intelektu měla cosi třepotavého, popleteně čtveračivého, a vždycky se tomu velice srdečně smála – vůbec ne tak jako Leo Zink, jenž se častoval urážlivým posměchem; naopak ze zcela ryzí upřímnosti a pobaveně. K tomu všemu byla velice muzikální klavíristkou zapálenou pro Chopina, literárně usilující o Schuberta, spřátelená s nejednim soudobým velkým jménem v království hudby, a jejím prvním kontaktem s Adriánem byla obstojná výměna názorů na Mozartovu polyfonii a na jeho vztah k Bachovi. Adrian už tehdy a pak ještě dlouhá léta k ní choval důvěrnou náklonnost.

Mimochodem asi nikdo neočekává, že město, jež si vyvolil k pobývání, mu snad kdy doopravdy otevřelo náruč své atmosféry, že jej kdy učinilo jedním ze svých. Krása Mnichova, jeho monu –

mentalita, dojem vesnice, jíž zurčí horské potoky a nad níž se klene fohnem provívaná alpská obloha, asi lahodil i jeho oku;

bezstarostná neklopotnost zdejších zvyků, jež měla v sobě cosi jako neustálou svobodu maškarního reje, asi i jemu ulehčovala existenci. Duch Mnichova však – sit venia verbo! –, jeho pošetile bezelstné životní rozpoložení, smyslně dekorativní a karnevalové umělecké smýšlení té sebou rozradostněla i potěšené Capuy, nemohlo člověku tak hlubokému a přísnému jako Adriánovi přestat být kdy cizí – tenhle typ městskosti byl nadmíru vhodným cílem pohledu, jaký jsem u něho znal už léta letoucí, pohledu zastřeného, chladného a přemítavě vzdáleného, po němž vždycky přišel úsměv a odvrácení hlavy.

To mluvím o Mnichově doby pozdního regentství, pouhé čtyři roky před válkou, jejíž následky měly jeho dobromyslnost proměnit v choromyslnost a obdarovat jej mnoha truchlivými groteskami, stíhajícími jedna druhou – tato metropole krásných perspektiv, jejíž veškerou politickou problematikou byl vrtošivý rozpor mezi zpola separatistickým lidovým katolictvím a životným a čilým liberalismem chovajícím úctu k Říši – Mnichov s koncerty Hudby hradní stráže v Hale vojevůdců, se svými uměleckými krámky, s obchody dekorativními předměty podobajícími se palácům, se svými sezónními výstavami, selskými plesy v období masopustu, se svými tělnatými opilci podroušenými z piva březňáku, s týdny trvající monstrózní říjnovou veselicí, kde slavila své saturnálie vzpurně veselá lidovost, ovšemže dávno již zkorumpovaná moderním masovým provozem; Mnichov se svým zadrhnuvším se wagneriánstvím, se svými ezoterickými spříseženstvími, celebrujícími za Vítěznou branou večer co večer své estetické slavnosti, se svou skrznaskrz bezstarostnou bohémou hovící si na poduškách obecné blahovůle. Adrian se na to na všechno díval, procházel se tím vším, okoušel toho všeho za oněch devět měsíců, jež tentokrát trávil v Horním Bavorsku, celý podzim, zimu, jaro. Na slavnostech umělců, na něž chodil se Schildknappem, v iluzivním smrákavém světle stylově zdobených sálů, se tehdy opět setkával s návštěvníky scházejícími se u Roddových, s mladými herci, s Knoterichovými, s doktorem Kranichem, s Zinkem i se Spenglerem, dokonce i s hostitelčinými dcerami, sedal u jednoho stolu s Clarissou a s Ines, rovněž s Rudigerem, Spenglerem a s Kranichem, a také asi s Jeannettou Scheurlovou, u stolu, od něhož Schwerdtfegér – převlečený za mladého sedláka nebo ve florentském kroji z patnáctého století, jenž tolik slušel jeho pohledným nohám a díky kterému se tak trochu podobal jinochu s rudou čapkou na Botticelliho portrétu – naprosto zaujat veselím slavnosti a zcela pozapomněv na potřebu duchovního povznesení odváděl si Roddovy dívky „roztomile“ k tanci.

„Roztomile“, to bylo jeho oblíbené rčení; dával si záležet, aby se všechno dělo roztomile a nedocházelo k neroztomilým nedbalostem. Měl v sále kopu povinností a taktéž naléhavých zájmů stran flirtu, leč bylo by mu připadalo velice málo roztomilé, kdyby zcela zanedbával dámy z Rambergovy ulice, s nimiž byl ve vztazích spíše sourozeneckých, a jeho horlivé usilování o roztomilost bylo z toho, jak vždy znovu a znovu čile přicupital, natolik snadno vyčíst, že Clarissa pohrdavě řekla: „Panebože, Rudolfe, jen kdybyste si odpustil tu zářivou spasitelskou grimasu, vždycky když se sem přiženete! Já vás ujišťuju, že už jsme se dost natancovaly a vůbec vás nepotřebujeme.“

„Nepotřebujete?“ opáčil s bujarým rozhořčením tím svým trochu hrdelním způsobem. „A co potřebuje moje srdce, to nestojí za řeč?“

„Ne, ani za bídný grošík,“ řekla Clarissa. „Krom toho jsem na vás moc vysoká.“

A odešla s ním, pyšně zvednutou titěrnou bradu, jíž chyběla prohlubeň pod okrouhlým rtem. Anebo požádal o tanec Ines, a ta cupitala za ním na parket s pohledem zastřeným a ústy našpulenými. Ostatně nebyl roztomilý jenom k sestrám. Svou zapomnětlivost měl pod dohledem. Zničehonic, zejména když odmítly sestry tančit, dokázal se ponořit do přemítání a usednout ke stolu, kde si hověl už Adrian a Baptist Spengler; ten byl vždycky za domino a pil červené. Mžouraje, ve tváři nad hustým knírem důlek, zrovna citoval Goncourtův deník nebo dopisy abbé Galianiho, a Schwerdtfeger se svým známým pohledem, jakoby přímo zkoprněle pozorným, zatínal tomu breptalovi do tváře. Bavil se s Adriánem o programu příštího koncertu Zapfenstosserova orchestru, žádal, jako kdyby široko daleko neměl nikdo naléhavější zájmy a povinnosti, podrobnější vysvětlení nějakého výroku, který nedávno předtím Adrian pronesl u Roddových o hudbě, o stavu, v jakém je opera, nebo něčeho podobného, chtěl, aby se mu Adrian věnoval. Popadl jej za ruku a loudal se s ním kolem sálu, obcházeje tu slavnostní tlačenici, Adriánovi tykal, jak se sluší za karnevalu, a bylo mu zcela jedno, že ten se k jeho „ty“ ne –

připojil. Jeannette Scheurlová mi později vyprávěla, že když se

Adrian jednou vracel ke stolu z takové procházky, Ines Roddová mu řekla:

„Neměl byste mu dělat tuhle radost. On by nejradši měl všechno.“

„Možná by i pan Leverkuhn nejradši měl všechno,“ podotkla

Clarissa, bradu v dlaních.

Adrian pokrčil rameny.

„On by nejradši,“ odpověděl, „abych mu napsal houslový koncert, se kterým by se producíroval někde po venkově.“

„Nedělejte to!“ nato zas Clarissa. „Nenapadne vás nic než samé způsobnosti, když při tom budete mít jeho před sebou.“

„Máte příliš vysoké mínění o mé pružnosti,“ vrátil jí špičku, a měl spojence v mektavě se smějícím Baptistovi Spenglerovi.

Ale už d ost o tom, jak se Adrian podílel na požitcích mnichovského života! Začal se vydávat na výlety do okolí, odjaktěživa nádherného, i když cizineckým ruchem již poněkud pro smích, podnikal je se Schildknappem a na jeho naléhání většinou už v zimě; trávil s ním dny plné drsně zářícího sněhu v Ettalu, v Oberammergau, v Mittenwaldu. Když nastalo jaro, bylo těch výprav čím dál více, směřovaly k proslulým jezerům, k teatrálním zámkům onoho populárního bláznivce, a začasté vyrazili na kolech (Adrian totiž miloval kolo jakožto prostředek k putování podle vlastní libosti) jen tak nazdařbůh do zelenající se krajiny a nocovali, jak se to hodilo, v místech významných i nenápadných.

Vzpomínám tu oněch výprav, jelikož se Adrian právě touto cestou už tehdy seznámil s končinou, již si měl posléze vyvolit za rámec své osobní existence: s Pfeifferingem u Waldshutu a s dvorcem Schweigestillových.

Městečko Waldshut, ostatně zcela nepřitažlivé a postrádající cokoliv památného, leží na železniční trase do Garmische-Partenkirchenu, hodinu cesty od Mnichova, a další stanicí, o pouhých deset minut dál, je právě Pfeiffering nebo Pfeffering, tam ovšem nestaví rychlíky. Ty cibulovitou věž pfeiíferingského kostela, který se tyčí z krajiny tady ještě nikterak náročné, netečně míjejí. Že Adrian a Riidiger doputovali zrovna sem, to byla jen a jen improvizace, a pro tentokrát výprava zhola letmá. Ani nepřenocovali u Schweigestillových, oba totiž měli příštího dne co dělat a chtěli se, ještě než nastane večer, vrátit z Waldshutu vlakem do

Mnichova. Naobědvali se v hostinci na hlavním náměstí, a poně –

vadž vzhledem k jízdnímu řádu měli ještě pár hodin čas, odjeli po venkovské silnici lemované stromy dál do Pfeifferingu, provedli bicykly vesnicí, zeptali se jakéhosi děcka, jak že se jmenuje rybník, co byl poblíž, dozvěděli se, že Žabák, krátce si prohlédli

„Podmáselník“, vršek úplně nahoře věnčený stromy, a za ňafání psa na řetěze, bosonohá děvečka na něj volala „Reku“, vyprosili si sklenici limonády; stáli při tom ve vratech usedlosti, ozdobených duchovním erbem – o limonádu nepožádali ani tak kvůli žízni, jako spíše proto, že jim hned padlo do oka to masivní stavení v příznačném selském baroku.

Nevím, nakolik Adrian tehdy něco „postřehl“, zda hned nebo teprve pozvolna, dodatečně a z odstupu vzpomínky, rozpoznal jisté okolnosti přesazené do jiné, nikoli však vzdálené tóniny.

Kloním se k názoru, že si ten objev zprvu neuvědomoval a že se mu ozřejmil teprve později, překvapivě, možná ve snu. Ať tak nebo onak, nezmínil se Schildknappovi ani slovem, tak jako ostatně ani přede mnou nikdy nevzpomněl té shodnosti. Ale mohu se samozřejmě mýlit. Rybník a vršek, obrovitý starý strom ve dvoře – tady arci jilm – se zelené natřenou lavicí kolem dokola kmene a ještě další podrobnosti možná působily už na první pohled překvapivě; třeba ani nebylo zapotřebí nižádného snu, aby se Adriánovi otevřely oči, a že nic neříkal, to dojista ještě nic nedokazuje.

To paní Elsa Schweigestillová statným krokem vyšla návštěvníkům vstříc k vratům do dvorce, přívětivě je vyslechla a namíchala jim limonádu do vysokých sklenic s dlouhými lžičkami. Naservírovala jim ji v klenutém parádním pokoji, téměř až sále vlevo od předsíně, v něčem, co se podobalo salónu v selském stylu, s mohutným stolem, s okenními výklenky, na nichž bylo patrné, jak silné jsou tu zdi, s pestře pomalovanou skříní, na niž trůnila v sádře vyvedená okřídlená Samothrácká Níké. V sále byl i hnědý klavír. Rodina že ho neužívá, objasnila paní Schweigestillová a posadila se k hostům; ti prý navečer pobývají v menším pokoji šikmo naproti, hned vedle vchodu do domu. V domě je prý místa habaděj; dál na téhle straně je ještě dost rozlehlá místnost, takřečená opatova jizba; snad se jí tak říká proto, že v ni měl studovnu představený augustiniánů, co tu kdysi hospodařívali. Tak potvrdila, že dvorec býval klášterním statkem. Schweigestillovi jej měli v držení už po tři generace.

Adrian se zmínil, že sám pochází z venkova, ovšem už dlouho že žije po městech, vyptal se, jak velký grunt patří ke statku, a dozvěděl se, že je to kolem čtyřiceti jiter polností a luk s lesem.

A také ty nízké budovy na volném prostranství naproti dvoru že patří k majetku Schweigestillových. Kdysi že tam bydleli řádoví bratři pracující na statku, nyní že jsou skorem pořád prázdné;

že se stejně těžko hodí k obývání. Předminulého léta si je pronajal k pobytu nějaký malíř z Mnichova, prý tu chtěl po okolí, po waldshutských močálech a tak dál, malovat krajinky, a že také pár pěkných pohledů vyvedl, trochu ale smutných, šedivých a jenom šedivých. Tři byly pak vystavené ve Skleněném paláci, sama že je tam zahlédla, a jeden si koupil ředitel Stiglmayer od Bavorské směnečné banky. Pánové jsou snad taky malíři?

Nejspíš mluvila o dotyčném malíři proto, aby dala najevo svou domněnku, s kým asi má čest, a dozvěděla se, zda je tomu tak.

Když seznala, že se spisovatelem a s hudebníkem, uznale povytáhla obočí a vyslovila se, to že je ovšem něco, s čím se člověk potká ještě míň, a taky zajímavější. Malířů je prý jak hub po dešti. Pánové že jí taky hned zkraje připadali notně vážní, to malíři že jsou čeládka lehkověrná, bezstarostná, ti nemají moc smysl pro vážnost v životě – nemyslí prý takovou tu praktickou vážnost, jako vydělávání peněz a tyhlety věci, když říká vážnost, myslí tím spíš obtíže v životě, jeho smutnější stránky. Že jinak nechce být nespravedlivá k malířům vůbec, že třeba zrovna ten její tehdejší nájemník byl výjimka, žádný smíšek, takový skrznaskrz tichý, uzavřený člověk, spíš trudnomyslný – podle toho taky že vypadaly jeho obrazy, nálady od močálů, opuštěné lesní loučky v mlze, ba člověk se skoro až diví, že ředitel Stiglmayer si vybral ke koupi právě takový, a zrovna ten nejchmurnější: že asi má sklony k melancholii, i když je finančník.

Ona že má umělce ráda, brebentila řečí kořeněnou sice všelijakým tím „no ba“ a „no né?“ a „nemyslej?“, leč jinak dialektu prostou, protože to jsou lidi uznalí, a uznalost je v životě ze všeho nejdůležitější a nejlepší – veselost malířů prý vlastně pochází od toho, že ona prostě existuje uznalost veselá a vážná, a ještě nikdo nepřišel na to, která je přednější. Možná nejlepší je vůbec něco třetího: taková nějaká poklidná uznalost. Umělci musí samozřejmě bydlet ve městě, protože tam se vyskytuje kultura, co se s ní zaobírají; vlastně ale se daleko spíš shodnou se sedláky, protože ti žijou v přírodě a mají k uznalosti blíž, než s lidmi z města, ti že mají uznalost buď hodně chromou, anebo ji kvílivá měšťanskému pořádku musí držet pod pokličkou, což ovšem zas nevede k ničemu jinému, než že jim zchromne. Ona že ale nechce být k lidem z města nespravedlivá; vždycky je tu nějaká ta výjimka, možná tajná, a ředitel Stiglmayer, že si ho zas bere do pusy, ukázal, tím že si koupil ten trudnomyslný obraz, hodně uznalosti, a nejenom co se týče umění.

Nato nabídla hostům kávu a biskupský chlebíček, avšak

Schildknapp a Adrian chtěli času, co jim ještě zbýval, využít raději k tomu, aby se porozhlédli po domě a po dvoře, pokud by paní byla tak laskavá a provedla je tu.

„To ráda,“ řekla. „Škoda jen, že můj Max“ (to byl pan Schweigestill) „je na poli s Gereonem, to jako se synem. Chtěli vyzkoušet novou mašinu na hnojení, Gereon ji sehnal. Pánové musejí vzít zavděk se mnou, co se dá dělat.“

Tomu se přece vůbec nedá říkat vzít zavděk, odpověděli a procházeli se s ní po bytelném domě, hned vpředu si prohlédli obývací pokoj, kde se scházela rodina, a kde také se pach po tabáku, který bylo cítit všude, zahnízdil nejvíce; a dále pak opatovu jizbu, sympatickou místnost, nepříliš velkou a poněkud pokulhávající za architektonickým zevnějškem domu, podle stylu tak spíše ze století sedmnáctého než šestnáctého, se stěnami vykládanými dřevem, s prkennou podlahou bez koberce a s tlačenou koženou tapetou na trámovém stropě, s obrazy světců na zdech okenního výklenku, ploše zaklenutého, s okenními tabulkami vsazenými do olověných rámů; v nich byly pak zapuštěny skleněné čtverhrany s pestrými malbami; s výklenkem ve zdi, v němž visel měděný kotlík na vodu nad stejným umyvadlem, a se skříní ozdobenou železnými sponami a zámky. Byla tam rohová lavice obložená koženými poduškami a těžký dubový stůl dost blízko okna, zbudovaný jako police, s hlubokými zásuvkami pod leštěnou vrchní deskou. Ta byla uprostřed vyhloubená, okraje měla vyvýšené a byl na ní postaven vyřezávaný stojan na písemnosti.

Nad stolem, upevněn na trámovém stropě, vznášel se ohromný lustr; vězely v něm ještě zbytky voskovic; objemná to renesanční ozdoba ze samých nepravidelných výčnělků v podobě rohů, parožních lopatek a jiných ještě fantasmagorických útvarů, jež trčely do všech stran.

Návštěva upřímně chválila opatovu jizbu. Schildknapp dokonce s hloubavým pokyvováním hlavy prohlásil, tady že by se měl člověk usadit, tady by měl žít, paní Schweigestillová měla ovšem

obavy, zda by něco takového nebylo pro spisovatele přílišné osamocení, příliš stranou života a kultury. Vedla hosty i po schodech vzhůru do hořeního poschodí a ukázala jim dvě z početných ložnic; stály tam řadou podél vybílené chodby, jež byla cítit zatuchlinou. Byly v nich postele a police ve stylu oné pestré jarmary dole v sále, a jen někde bylo ustláno: dovysoka jak věž, podle selského zvyku, strměly tam duchny kypře napěchované peřím. „Tolik ložnic!“ řekli oba. Jojo, ty jsou většinou pořád prázdné, opáčila hospodyně. Čas od času se bydlilo v jedné nebo ve druhé. Dva roky, do minulého podzimu, tu ještě bydlela baronka von Handschuhsheimová, procházívala se po domě, byla to dáma, které to v hlavě, jak se vyjádřila paní Schweigestillová, zrovna moc neladilo s tím, co bylo kolem ní, a tak před tím neladem tady hledala útočiště. Ona že s ní vycházela docela dobře, ráda se s ní bavila, a někdy se jí i podařilo, že se baronka smála vlastním pochybným nápadům. Bohužel prý se ty její nápady nedaly ani vypudit, ba ani zarazit, aby se nerozmnožovaly čím dál víc, a tak se nakonec milá baronka musela svěřit do odborné péče.

O tom paní Schweigestillová vykládala, když už scházeli po schodech dolů a vycházeli na dvůr, aby se podívali i do chlévů.

Jindy, řekla, ještě předtím, obývala jednu z mnoha ložnic slečna z nejvyšších kruhů, co tu přivedla na svět svoje děcko – když mluví s umělci, může když už ne osoby, pak věci nazývat pravými jmény, že jo. Otec té slečny byl prý velký mocipán u soudu, nahoře v Bayreuthu, a pořídil si elektrický automobil, a to byl začátek veškerého trápení. Pronajal si totiž k autu šoféra, ten ho musel vozit do úřadu, a ten mladík, nic moc zvláštního na něm nebylo, jen že mu slušela ta oprýmkovaná livrej, ten slečnu obloudil tak, až se málem neznala. Upletl jí děcko, a když už to bylo nad slunce jasnější, rodiče chytala zuřivost a zoufanlivost, lomili rukama, rvali si vlasy, kleli, hořekovali a spílali, že by byl člověk do nich něco takového ani neřekl. Uznalost u nich zkrátka doma moc nebyla, ani ta sedláčka, ani ta umělecká, posedl je jen a jen vašnostenský strach o pověst ve společnosti, a slečinka se prý před rodiči celá kroutila a svíjela na zemi, úpěnlivě prosila a vzlykala, jak jí hrozili pěstmi, a nakonec ve stejnou chvíli jako máti omdlela. Prezident soudu prý jednou takhle k nim zajel a hučel do ní, do paní Schweigestillové: byl to prý takový mrňavý mužík s šedivou kozí bradkou a zlatými brejlemi, usouzený tak, až se celý hrbil.

Domluvili se, že slečinka ve vší tichosti slehne tady, a pak tu ještě nějaký čásek pobude, řekne se, že má chudokrevnost. A když se ten mrňavý důležitý –ouřada už chystal k odchodu, ještě jednou se otočil a ještě jednou jí stiskl ruku, oči za těmi zlatými brejličkami měl plné slz, a povídá: „Děkuji vám, milá paní, za vaše dobrodiní a uznalost!“ Myslel tím ale uznalost stran zkormoucených rodičů, ne stran slečinky.

Ta pak taky přijela, takové chudatko, pořád měla pusu dokořán a obočí vytažené až bůhvíkam; a jak tu tak čekala, až přijde její hodinka, hodně jí, Schweigestillové, prozradila, měla srdce najednou na dlani, z toho, jak se provinila, ani totiž nepředstírala, že by snad byla svedená –naopak, Carl, ten šofér, prý jí tenkrát říkal: „To udělá jen zle, slečno, radši toho nechme!“ Jenže prý to bylo silnější než ona, a byla prý od začátku ochotná odpykat to třeba i smrtí, a to prý taky udělá, a ta ochota umřít, to jí tenkrát tak přišlo, ta dojista všechno nakonec vyváží. Taky prý byla velmi statečná, když přišla její hodinka, a přivedla děcko, děvčátko, na svět s pomocí hodného pana doktora Kiirbise, zdejšího okresního lékaře, tomu je prý úplně jedno, kdo kdy kde jaké děcko počal, jen když je jinak všechno v pořádku a nemusí se potýkat s příčnou polohou. Jenže slečinka, vzdor zdravému venkovskému vzduchu a péči, kterou měla, byla po porodu pořád hodně slabá, už jo, taky jaktěživo si neodpustila mít pusu dokořán a obočí vytažené až bůhvíkam, tím její tvářičky vypadaly ještě hubenější, a když po nějaké době si pro ní přijel její mrňavý a vysoko postavený tatínek, prý když ji uviděl, hned zas se mu v očích za těmi zlatými brejličkami slzy jen blejskaly. To děcko dali k Šedým sestrám do Bambergu, no a matka už pořád byla taky jen taková šedá sestra: v té své jizbě, měla tam kanára a želvu, co jí darovali rodiče, skomírala na souchotě, ona asi v sobě tu churavost měla od samého počátku. Nakonec ji ještě poslali do Davosu, ale to ji zřejmě dorazilo, tam totiž skorem naráz umřela– tak jak to zamejšlela a jak si to přála; a jestli měla pravdu, jak říkala, že ochotou umřít se všechno předem vyrovná, pak si tedy byla se vším kvit a měla, co chtěla.

Zašli do chléva, prohlédli si stáj a porozhlédli se i po prasečinci, co hospodyně vykládala o slečně, kterou tu měla na bytě. Podívali se i na kuřata a na včely za domem, a pak se přátelé zeptali, co jsou dlužni za jídlo a pití, dostali však odpověď, že nic. Poděkovali za všechno a odjeli na kolech do Waldshutu, aby stihli vlak. Že to

nebyl promarněný den a že Pfeiffering je končina pozoruhodná, na tom se shodli.

Adrian si v duši uchoval obraz té končiny, aniž to prozatím nějak ovlivnilo jeho rozhodování. Chtěl pryč z Mnichova, avšak dál než pouze jednu hodinu železnicí k horám. Z hudby k „Marné lásky snaze“ měl tehdy hotovou klavírní skicu úvodních výjevů;

práce však se nehýbala z místa; parodisticky umělý styl bylo obtížné dodržet, předpokládal stále se obnovující výstřední rozpoložení; v Adriánovi se hnula touha po dálavě, po důsledněji cizím okolí. Ovládl jej neklid. Byl už do omrzení sytý toho svého rodinného pokoje v Rambergove ulici, protože mu skýtal samotu nepříliš jistou; mohl totiž do něho kdokoli zničehonic vejít a pozvat ho na nějaký dýchánek. „Hledám,“ psal mi, „v duchu se všude kolem poptávám a bedlivě číhám na nějaký pokyn, který by mi naznačil, kde bych se mohl zahrabat před světem a nerušené rozmlouvat se svým životem, se svým osudem…“ Podivná, neblahá slova! Jak by se mi neměl svírat žaludek, jak by se mi neměla chvět píšící ruka, pomyslím-li na to, na jaký rozhovor, na jaké setkání a úmluvu si to hledal vhodné místo, ať už vědomě nebo nevědomě!

Rozhodl se pro Itálii, tam se vypravil v roční době pro turistiku ne tak obvyklé, zrovna když nadcházelo léto, koncem června.

Přemluvil Rudigera Schildknappa, aby jel s ním.

XXIV

KDYŽ JSEM O VELKÝCH PRÁZDNINÁCH V ROCE 1912, ještě z Kaisersaschernu, navštívil se svou mladou chotí Adriana a Schildknappa v jejich útočišti vysoko v sabinských horách, kde se rozhodli pobývat, trávili tam mí přátelé už druhé léto; zimu přečkali v Římě a v květnu, když teplota už stoupala, znovu zavítali do hor a do téhož pohostinného domu, kde se předchozího roku za ty tři měsíce, co tam žili, naučili cítit jako doma.

Tím místem byla Palestrina, místo, kde se narodil známý skladatel, ve starověku se jmenovalo Praeneste a Dante je jako Penestrino, výbojnou tvrz knížat Colonnů, zmiňuje v sedmadvacátém zpěvu „Pekla“– pitoreskní aglomerace tulící se k hoře, kam z dolního kostelního náměstí vedla domy stíněná, ne zrovna příliš čistá ulička se schody. Pobíhala po ní odrůda jakýchsi malých černých vepříků, a chodce, který si nedal pozor, snadno některý z oslů doširoka obložených nákladem, kteří tu rovněž putovali sem a tam, mohl svým do stran trčícím břemenem přimáčknout k některé domovní zdi. Nad osadou vedla ulice už jako horská stezka dál kolem kapucínského kláštera na vrchol kopce k akropoli, z níž zbylo už jen něco trosek; poblíž se rozkládaly rozvaliny antického divadla. S Helenou jsme v době svého tamějšího pobytu několikrát vystupovali k oněm úctyhodným pozůstatkům, zato Adrian, protože ten přece „nechtěl nic vidět“, se za celé měsíce vůbec nedostal dál než do stinné zahrady kapucínů, v níž pobýval rád.

Dům Manardiových, který Adriánovi a Riidigerovi skýtal přístřeší, byl široko daleko asi nejpřepychovější, a ačkoliv rodina měla šest členů, směstnali jsme se v něm i my hospitanti docela pohodlně. Byla to masivní, seriózní stavba ve stylu nějakého paláce nebo kastelu, směřující do oné uličky se schody; odhadoval jsem ji tak na druhou třetinu sedmnáctého století; se strohou římsovou výzdobou pod plochou a poněkud vybíhavou šindelovou střechou, s malými okny a domovním vchodem dekorovaným v duchu raného baroku; teprve do jeho prkenného bedněni byly vyříznuty vstupní dveře se zvoncem. Našim přátelům vyhradili v přízemku málem široširý prostor, který tvořila obytná místnost se dvěma okny, rozměrů téměř nějakého sálu, s kamennou podlahou, jaká byla ve všech pokojích v domě, stinná, chladná, trochu tmavá a s nábytkem velice prostým, jen se slámou vyplétanými židlemi a žíněnými pohovkami, opravdu však natolik rozlehlá, že dva lidé se v ní mohli věnovat každý svému, aniž jeden rušil druhého, protože navzájem je dělila značná vzdálenost. K této místnosti přiléhaly rovněž prostorné, i když rovněž velmi střízlivě zařízené ložnice; stejnou jako jim otevřeli i pro nás hosty.

Rodinný pokoj spolu s přilehlou kuchyní, ve srovnání s ním daleko větší, v níž se hostili příchozí z městečka, s chmurným velikým komínem, ověšenou pohádkovými naběračkami i porcovacími noži a vidličkami, které by bývaly mohly patřit nějakému obrovi, s policemi plnými měděného nádpbí, kotlíků, mis, podnosů, nádob na polévku a hmoždířů, byly v hořením patře, a tady vládla signora Manardiová, příbuznými přezdívaná Nella – myslím, že se jmenovala Peronella –, statná matróna římského

typu, s vyklenutým horním rtem – dobrotivých očí, ne sytě hnědých, jen kaštanově hnědavých, pěšinku ve vlasech protkanou stříbrem, pevně a hladce vedenou, bytost venkovsky střízlivá a čilá, rovnoměrné, plné postavy – často bylo lze zahlédnout, jak si do silných boků, pevně ovázaných páskem od zástěry, zapřela drobné, leč práci uvyklé ruce, na pravé měla dva prstýnky, byla totiž vdovou.

Z manželství jí zůstala mladá dcera, Amálie, třináctiletá nebo čtrnáctiletá, dítě poněkud se sklonem k bláznivostem; měla ve zvyku šermovat si u stolu před očima lžící nebo vidličkou a při tom si pro sebe s tázavým přízvukem znovu a znovu říkat nějaké slovo, které jí uvízlo v mysli. Před lety bydlela u Manardiů jedna vznešená ruská rodina; její stařešina, hrabě nebo kníže, vídával strašidla a obyvatelům domu čas od času zchystal neklidnou noc, protože střílel z pistole po přízracích, které jej na své pouti přepadly v ložnici. Takhle vzpomínka, jež pochopitelně byla stále živá, vysvětluje, proč se Amélie často a tvrdošíjně vyptávala své lžíce: „Spiriti? Spiriti?“ Ale do takového hlubokého přemítání ji dokázaly uvést věci i méně významné. Tak třeba se stalo, že jeden německý turista se slovem „meloun“, v některých jazycích, a také v italštině, rodu mužského, naložil podle německého vzoru jako se ženským, a to dítě tu pak sedělo, kývalo hlavou sem a tam, posmutnělýma očima putovalo za pohybující se lžicí a mumlalo:

„La melona? La melona?“ Signora Peronella a její bratři tomuto jejímu chování nevěnovali ani zbla pozornosti a sluchu, jako kdyby šlo o něco, co se tu vyskytuje odjaktěživa, a jenom se třeba na hosta, pokud postřehli jeho údiv, spíše dojatě a něžně než omluvně usmáli; ba někdy i téměř blaženě, jako kdyby Améliiny způsoby byly cosi líbezného. I Helena a já jsme si záhy zvykli, že Amélie u stolu prostoduše hloubává. Adrian a Schildknapp to už vůbec ani nevnímali.

0 bratrech paní domu jsem se již zmínil; jeden byl zřejmě starší, druhý mladší než ona: ten starší, advokát Ercolano Manardi, většinou stručně a se zadostiučiněním nazývaný Favvocato, zřejmě představoval pýchu té jinak venkovsky nevypínavé a neučené rodiny, šedesátník s naježeným šedivým knírem a chraplavého, skuhravého hlasu, který se rozezníval namáhavě jak u nějakého osla – a Sor Alfonso, mladší, byl asi tak pětačtyřicátník, příbuznými důvěrně oslovovaný „Alfo“, sedlák, jejž jsme, když jsme se tak vracívali z odpoledních procházek po okolí, vídali,

jak se na svém malém ušatci, s nohama málem až na zemi, se slunečníkem v pravici, s modrými brýlemi proti slunci na nose, ubírá z polí domů. Advokát podle všeho už svoje povolání nevykonával, už jenom četl noviny – to arci neustále, a když bylo vedro, klidně si v pokoji za otevřených dveří hověl v podvlékačkách. Tím ovšem vzbouzel nevoli u Sora Alfa, kterému se zdálo, že si ten právovědec – „quesťuomo“ říkával při takových příležitostech – dovoluje až příliš. Hlasitě bratra, to ovšem za jeho zády, káral za takovou vyzývavou licenci a nedal se oblomit ani konejšivými slovy sestřinými; ta namítala, že advokát má vysoký krevní tlak a je tedy v nebezpečí, že by si tím horkem mohl přivodit mrtvičný záchvat, takže sporé odění je proň nezbytností.

Pak ať tedy quesťuomo aspoň ráčí zavřít dveře, opáčil Alfo, a nepředvádí se v pohodlí tak přehnaném všem příbuzným a přítomným distinti forestieri. Že má vyšší vzdělání, to ještě vůbec neomlouvá takovou neomalenou nedbalost. Bylo zjevné, že se tu ventiluje jistá animozita contadina, sedláka, vůči rodinnému příslušníku, který mohl studovat, ventiluje arci pod záminkou vhodně zvolenou, přesto – nebo právě proto – že Sor Alfo z hloubi duše advokáta obdivoval, tak jako všichni Manardiové, viděli v něm totiž něco jako státníka. Ony se ovšem i názory bratří v lecčems hodně rozcházely, advokát byl totiž smýšlení spíše konzervativního, důstojně devotního, kdežto Alfonso vyznával postoj svobodomyslný, kritický, postoj di libero pensatore, vzdorně zaujatý vůči církvi, království a vládě, které líčil jako povážlivě prolezlé skandální zkažeností. „Ha capito, che sacco di birbaccione, chápeš, co je to za lotrovskou peleš?“ tak obvykle končil své obžaloby – daleko výřeěněji než advokát, který se vždy po několika málo pokusech o chrchlavý protest zlostně stáhl za svoje noviny.

V domě žil ještě jeden příslušník rodiny, bratranec oněch tří sourozenců, bratr nebožtíka chotě paní Nelly, Dario Manardi, mírný, šedovousý, o holi se belhající muž venkovanského vzezření, se svou nenápadnou a churavějící manželkou. Ti dva však měli vlastní oddělenou domácnost; to o nás sedm, o bratry, o Amélii, o oba stálé hosty a nás dva příležitostné návštěvníky pečovala co kuchařka signora Peronella; štědře tak, že se to vůbec nedalo srovnávat s tím, co bychom za něco podobného zaplatili někde v penzióně; romantickými pokrmy, neúnavná v nabídce a pobízení. Protože už jsme spořádali vydatnou minestru, ptáčky s polentou, scaloppini v marsalské omáčce, skopové nebo divočaka se sladkou přílohou, taktéž množství salátu, sýra a ovoce a naši dva přátelé už si u černé kávy zapálili ty své cigarety, rovněž naservírované, a ona se dokázala ještě zeptat, že to vypadalo jako podněcující návrh a dobrý nápad: „Signoři – a co ted takhle kousek ryby?“ – Purpurové místní víno, jež advokát velkými doušky klokotavě lokal jak vodu, druh vlastně, jenž byl příliš ohnivý na to, aby se dal doporučovat dvakrát denně jako stolní nápoj, a zas ho bylo příliš škoda na to, aby se ředil, sloužil nám k ukájení žízně. Padrona nás neustále nabádala, abychom si ho zavdali, slovy: „Pijte! Pijte! Fa sangue il vino; tohleto víno je dobré na krev.“ Její Alfonso ovšem takové poučováni odmítal jako pověru.

O odpoledních jsme chodívali na krásné procházky, za nichž se ozýval často srdečný smích nad anglosaskými žerty Riidigera

Schildknappa a jež nás vedly dolů do údolí, po stezkách vroubených morušovými keři, dál do pečlivě obdělávané krajiny s olivovníky a girlandami vinné révy, s plodnými poli rozdělenými na statečky zdmi, v nichž se otvíraly málem monumentální brány.

Musím tu říkat, jak velice mě, už tak dojatého, že znovu mohu být s Adriánem, blažila ta klasická obloha, na níž se za celé týdny, kdy jsme tu pobývali, neobjevil jediný mráček, to antické rozpoložení, jež se vznášelo nad krajem a názorně se zhmotňovalo tu v pažení studně, tu v malebné postavě pastýřově, tu v démonické

Panově hlavě nějakého toho kozla? Samozřejmě Adrian dával najevo, že sdílí nadšení mého humanistického srdce, jenom úsměvným přikyvováním, a nikoliv bez ironie. Umělci vůbec si málo všímají, kdykoliv jsem jim po boku, protože to přece nemá nijaký přímý vztah ke sféře činnosti, v níž existují, a tedy ve mně vidí jenom jakýsi indiferentní, jejich tvoření více nebo méně příznivý rámec. – Dívali jsme se do míst, kde zapadalo slunce, když jsme se navraceli do městečka, a já v životě neviděl podobně nádherné večerní nebe. U západního obzoru se vznášela sytá, jakoby na olejomalbě nanesená vrstva zlata obroubená temnou červení – naprosto fenomenální a tak krásná, že pohled na ni naplňoval duši snad až jakousi zpupnou pýchou. Nicméně nebylo mi v duchu příliš milé, když Schildknapp poukázal na tu podívanou a zahlaholil: „Pohledte na ono tamto!“, a Adrian vypukl ve vděčný chechtot, jaký na něm vyloudilo každé takové

Rudigerovo humoristicum. Připadalo mi totiž, že využívá příležitosti –k tomu, aby se rovnou také vysmíval mému a Heleninu nadšení i nádheře takového přírodního jevu.

Už jsem tu vzpomněl klášterní zahrady nad městečkem, k níž naši přátelé vycházeli ráno co ráno se svými deskami a v níž pak, každý na jiném místě, pracovali. Vyžádali si od mnichů svolení pobývat v ní, a ti jim je vlídně poskytli. I my jsme s nimi začasté zašli tam vzhůru, do kořenně vonícího stínu zahradnicky jen málo uspořádaného areálu obehnaného drolící se již zdí; když jsme dospěli s nimi na místo, diskrétně jsme je ponechali jejich práci a ztratili jsme se jim z očí, tak jako i oni sobě navzájem, odděleni od sebe křovisky oleandru, vavřínu a kručinky, a každý po svém jsme trávili čím dál žhavější dopoledne: Helena nad svým háčkováním a já tak, že jsem si četl nějakou knihu, spokojený i vzrušený z toho, že Adrian se někde docela blízko činí s kompozicí své opery.

Za našeho pobytu zde nám na pořádně rozladěném velkém klavíru v obytném salóně obou přátel Adrian jednou – bohužel jenom jednou – z dokončených již a většinou také pro nevšední orchestr instrumentovaných částí „příjemné, vrtošivé komedie nazvané ,Marná lásky snaha’„, jak se dílo jmenovalo v roce 1598, přehrál charakteristická místa a pár uzavřených souvislých scénických úseků: první jednání včetně výstupu v Armadově domě, a i hodně pozdějšího, co už v jednotlivostech anticipoval: zejména

Bironovy monology, k nimž se už od samého počátku obzvláště upjal – jak onen ve verších, na konci druhého dějství, tak i onen rytmicky nesvázaný v dějství čtvrtém – they have pitch a toil,

I am toiling in a pitch, pitch, that defiles –, plný rytířova zoufalství, že propadl oné podezřelé black beauty, zoufalství nevybočujícího nikdy z mezí komična, groteskna, přesto však opravdového a hlubokébo, vybuchujícího bezuzdným sebevýsměchem –By the Lord, this love is a mad as Ajax: it kills sheep, it kills me, I a sheep –; tenhle se Adriánovi hudebně zdařil ještě víc než první. To jednak proto, že rychlá a trhavá, slovními hříčkami kypící próza skladatelovi vnukla akcentační nápady zcela mimořádné pitvornosti, jednak ovšem i proto, že v hudbě všechno významné, co se vrací a co už důvěrně známe, všechno duchaplné nebo hlubokomyslné mluvi k nám velmi působivě; a také protože v druhém monologu se publiku rozkošně znovu připomněly prvky monologu prvního. To platilo především o pasáži, kde rytíř rozhořčeně spílá svému srdci, že se tak pobláznilo do „toho bledého skřítka se sametovými brvami, co namísto oči má ve tváři dvě smolné koule“, a znovu především a zvláště o tom, jak jsou ty zpropadené, milované smolné koule vypodobněny hudebně:

o temně blýskajícím, zpola lyricky vášnivém, zpola groteskním melismatu, v němž se mísí zvuk cella a flétny a které se v próze v pasáži „O, but her eye – by this light, but for her eye I would not love her“ repetuje divoce zkarikováno, přičemž temná barva očí je díky tónové poloze ještě temnější, záblesk světla v nich tentokrát však je přidělen dokonce jenom pikole.

Nemůže přece být pochyb, že podivně důrazná, přitom však nikoliv nezbytná, dramaticky málo zdůvodněná charakteristika

Rosaliny jako záletné, nevěrnické, nebezpečné ženské – těmito vlastnostmi ji obdarují jedině Bironovy výroky, ve skutečnosti ovšem není v komedii než drzá a vtipná –, že tato charakteristika je výsledkem básníkova neodolatelného puzení, které se nestará o nějaké umělecké nesrovnalosti a snaží se jen uplatnit v díle osobní zkušenosti a básnicky se za ně pomstít, ať se to hodí nebo ne. Rosalina, tak jak ji zamilovaný rytíř neúnavně líčí, je ona černá dáma druhé řady sonetů, Alžbětina čestná dáma, Shakespearova milenka, která jej podváděla s krásným mladým přítelem; a ona „Trocha rýmování a tesknění“, s níž Biron vchází na jeviště, aby pronesl svůj monolog v próze – „Well, she has one o’ my sonnets already“ –, je jednou z těch „troch“, jíž

Shakespeare cílil na onu černobledou krasavici. Proč by také

Rosalina měla uplatňovat v komedii svou moudrost ha prostořekého a naveskrz rozverného Birona:

Krev mladá ani tolik neklokotá jak vážnost, když jí vášeň hlavu motá!

Biron přece je mladý a vůbec ne „vážný“, a už zhola není člověk, který by mohl zavdávat podnět k postřehu, jak je to k pláči, když se moudří lidé zblázní a veškerou svou duševní schopností plýtvají na to, aby pošetilosti dodali zdání něčeho, co má svou hodnotu. Biron v ústech Rosalininých i jejích přítelkyň dokonale vypadává z role; už to není Biron, nýbrž Shakespeare se svým neblahým vztahem k oné Černé dámě; a Adrian, který sonety, to podivuhodné trio básníka, přítele a milenky, měl v anglickém kapesním vydání neustále u sebe, se ve svém zhudebnění od samého počátku snažil charakter svého Birona přizpůsobit oné jemu tak drahé dialogové pasáži a obdařit jej hudbou, která jej vykresluje – v náležité proporcionalitě ke karikujícímu stylu celého díla – jako člověka „vážného“ a duchovně nikoliv nevýrazného, vpravdě jako oběť zahanbující vášně.

To bylo pěkné, a já jsem to nadmíru chválil. Ostatně bylo věru nemálo důvodů ke chvále a přátelské užaslosti i mnohde jinde v tom, co nám přehrával. Opravdu by se tu dalo použít výroku, který pronesl sám o sobě ten puntičkář Holofernes:

„Tohleto nadání já vlastním, je to prosté, prosté! bláznivá výstřednost, hemžící se tvary, figurami, postavami, předměty, myšlenkami, jevy, vzrušeními, proměnami. Ty jsou počaty v děloze paměti, vyživovány v matečníku piae matris, a rodí se, jak dozraje příležitost.“ Delivered upon the mellowing of occasion.

Podivuhodné! U příležitosti zcela vedlejší, žertovné podává tu básník nepřekonatelně vyčerpávající vylíčení umělcova ducha, a člověk je chtě nechtě vztáhl na ducha, který konal své dílo tady, aby satirický výtvor Shakespearova mládí transponoval do oblasti hudby.

Mám při tom zcela smlčet, že jsem byl osobně trochu dotčen nebo snad sklíčen z toho, jak se v komedii zesměšňuje záliba v antice, která se tu líčí jako jakási asketická preciózka? Na té karikatuře humanismu nenesl vinu Adrian, nýbrž Shakespeare, a to on první stvořil ono pokřivené pořadí idejí, v němž pojmy

„vzdělanost“ a „barbarství“ hrají tak podivnou roli. „Vzdělanost“ je tu duchovní řeholnictví, jakási učená přejemnělost hluboce opovrhující životem a přirozeností a považující právě život a přirozenost, bezprostřednost, cit za cosi barbarského.

I Biron, který se u preciózních spiklenců Akademova háje přimlouvá za přirozenost, uznává, že „zastával se barbarství víc než anděla moudrosti“. Ten anděl se tu sice zesměšňuje, ovšem zase jen směšností; „barbarství“ totiž, do něhož spříseženci znovu upadnou, ta zamilovanost pisatelů sonetů, jež se jim ukládá jako trest za jejich falešné spojenectví, je rovněž duchaplně stylizovanou karikaturou, perziřláží lásky, a Adriánovy tóny byly naprosto v právu, když se postaraly, aby nakonec cit nevyšel z toho všeho lépe než jeho opovážlivé zavrhování. Právě hudba, měl jsem za to, byla by bývala svou nejniternější podstatou povolána, aby vyvedla dílo z končin absurdní vyumělkovanosti do širého, svobodného světa přirozenosti a lidství. Jenomže ona se něčeho takového zdržela. To, čemu Biron říká „barbarism“, tedy právě spontánnost a přirozenost, neslavilo v hudbě nijaké triumfy.

V uměleckém smyslu tu můj přítel tkal hudbu nanejvýš obdivuhodnou. Původně, protože mu vždy bylo proti mysli používání masivních těles, hodlal napsat partituru jen pro klasický beethovenovský orchestr, a pouze kvůli postavě komicky pompézního

Španěla Armáda přibral do něho ještě jednu dvojici lesních rohů, tři pozouny a jednu basovou tubu. Všechno však bylo v přísně komorním stylu, filigránsky vypracováno, s umnou groteskností v tónech, plné kombinačního humoru, bohaté na nápady jakési jemné hrdopyšnosti, a hudbymilovný člověk, který, unaven už vší tou romantickou demokracií a vším tím okázalým morálním oslovováním lidu, volal by po umění pro umění, volal by po nectižádostivém nebo jen v nejexkluzívnějším slova smyslu ctižádostivém umění pro umělce a znalce, byl by nemohl nenalézt vrcholné zalíbení v této ezoteričnosti, zahleděné jenom v sebe a naprosto chladné – jež ovšem, protože ezoterická, v duchu díla si všemožně tropila ze sebe posměch a parodisticky sebe přeháněla; takto se do vrcholného zalíbení ovšem mísila jistá drobná kapička smutku, stopa beznaděje.

Ano, obdiv a smutek se při vnímání této hudby zcela zvláštně spojovaly vjedno. „Jak krásné!“ říkalo si srdce – mé si to alespoň říkalo – „– A jak smutné!“ Protože obdiv platil vtipně melancholickému uměleckému dílu, intelektuálnímu výkonu, jejž bylo možno nazvat heroickým, svíravé tísni, která se tvářila jako bujná travestie a kterou nedokáži charakterizovat jinak než jako nikdy napětí nezbavené a napínavě krkolomné balancování umění na samé hranici nemožného. Právě tohle v člověku vzbuzovalo smutek. Jenže obdiv a smutek, obdiv a starost, není to už málem definice lásky? Smutkem obtížená láska k němu a jeho nejbližším, právě jí naplněn naslouchal jsem Adriánovu přehrávání.

Nedokázal jsem říci mnoho; to Schildknapp, protože ten byl vždycky velice dobrým, vnímavým publikem, komentoval předvedenou hudbu mnohem výmluvněji a inteligentněji než já – já ještě poté, u pranza, seděl u stolu vedle Manardiových a hlava mě brněla a nemohl jsem se probrat; rozechvívaly mě city, jimž se hudba, kterou jsme právě vyslechli, tak dokonale uzavírala.

„Bevi! Bevi! Pijte! Pijte!“ říkala mi padrona. „Fa sangue il vino, víno je na krev!“ A Amélie si kývala lžící před očima ze strany na stranu a mumlala: „Spiriti?…. Spiriti?…“

To už byl jeden z posledních večerů, který jsme, má dobrá žena a já, strávili v tom neobvyklém kraji, kde žili naši dva přátelé. O několik dní později jsme se onomu zvláštnímu rámci, poté co jsme v něm pobyli tři týdny, museli zase vymanit a vydat se na cestu domů do Německa; oni dva té idylické jednotvárnosti existování mezi klášterní zahradou, rodinnou tabulí, krajinou s olejově zlatými okraji a kamenným obytným sálem, kde trávili večer četbou při světle lampy, byli věrni ještě celé měsíce, až do podzimu. Takhle to už minulého roku vydrželi celé léto, a ani jejich život ve městě, přes zimu, se nijak podstatně nelišil od toho zdejšího. Bydlili ve Via Torre Argentina poblíž Teatro

Costanzi a Pantheonu, ve třetím poschodí u pronajimatelky, která jim chystávala snídaně i svačiny. Hlavní denní jídlo za měsíční paušální cenu požívali v jedné trattorii v sousedství. Úlohu klášterní zahrady hrála v Římě Villa Doria Panfili, kde se za teplých jarních a podzimních dnů věnovali svému tvoření u krásně formované kašny, k níž se čas od času přišla napít nějaká ta kravka nebo volně se pasoucí kůň. Adrian málokdy chyběl na odpoledních koncertech městské kapely na Piazza Colonna. Příležitostně večer věnovali opeře. Jinak jej trávili zpravidla v tichém zákoutí jedné kavárničky, nad dominem, u sklenky horkého pomerančového punče.

S nikým dalším se obvykle nestýkali – nebo téměř s nikým, jejich izolace byla v Římě skoro tak úplná jako na venkově.

Němcům se zcela vyhýbali –– Schildknapp dokonce bez váhání bral nohy na ramena, jakmile k jeho sluchu pronikl jediný zvuk mateřštiny; byl schopen zase vystoupit z autobusu, z železničního vagónu, pokud se v něm vyskytli „Germans“. Ale ke známostem s místními obyvateli jim jejich poustevnický život, byť ve dvou, skýtal málo příležitosti. Dvakrát za celou zimu byli pozváni k jedné dámě nejasného původu, příznivě nakloněné umění a umělcům: k madame de Coniarové, k níž měl Rudiger Schildknapp doporučení ještě z Mnichova. V jejím bytě na Corsu, jenž se skvěl fotografiemi s věnováním, zasazenými do plyšových a stříbrných rámečků, narazili na mraveniště umělců všech možných národností, lidí od divadla, malířů, hudebníků, na Poláky, Madary, Francouze i Italy; jednotlivce si z nich ani nezapamatovali. Občas se Schildknapp od Adriana oddělil, aby s mladými Angličany, jež mu vehnala do náručí jeho záliba, šel do nějaké krčmy popít malvazu, zajel s nimi do Tivoli nebo u trapistú z Quattro Fontáne společně holdovali eukalyptové kořalce, a protože si potřeboval odpočinout od vyčerpávajících obtížností překladatelství, aby s nimi prohodil pár nesmyslů.

Zkrátka a dobře jak ve městě, tak v ústraní onoho horského městečka vedli ti dva život mimo svět a lidi, cele věnovaný svízelům tvorby. Tak se to alespoň dá vyjádřit. A mám říkat, že loučení s domem Manardiových, jakkoliv nerad, tak jako ostatně vždy, jsem se Adriánovi vzdaloval, bylo pro mne osobně zas na druhé straně spojeno s jistým skrytým pocitem ulehčení? Vyslovím-li to, pak je to totéž jako zavázat se takový pocit i zdůvodnit, a něco takového bude obtížné, abych sebe i jiné při tom nepředvedl v poněkud směšném světle. Pravda je, že v jistém bodě, in puncto puncti, jak rádi říkávají mladí, byl jsem mezi obyvateli domu jistou trochu komickou výjimkou, takříkajíc vymykal jsem se z jejich rámce, choval jsem se totiž a žil podle toho, že jsem manželem, to jest skládal jsem daň tomu, čemu zpola omluvně, zpola zbožňovatelsky říkáme „přirozenost“. Nikdo jiný si totiž v onom kastelovém domě s průčelím do uličky se schody tak nepočínal.

Naše výtečná hospodyně, paní Peronella, byla již dlouhá léta vdovou, její dcera Amélie poněkud nemoudré děcko. Bratři

Manardiové, advokát i sedlák, se projevovali jako ostřílení staří mládenci, ba u obou mužů si člověk dokázal i představit, že třeba se v životě nedotkli ženy. Byl tu ještě bratranec Dario, šedivý a mírný, s velice drobnou, churavějící ženou, dvojice, která si navzájem činila něco k vůli dojista pouze v tom nejcharitativnějším smyslu slova. A pak tu posléze byli Adrian a Riidiger Schildknapp, kteří měsíc po měsíci vytrvávali v onom pokojném a přísném kroužku, s nímž jsme nakonec i my byli důvěrní, a nepočínali si o mnoho jinak než mniši v klášteře tam nahoře. Což to nemělo snad pro mne, muže obyčejného, v sobě cosi zahanbujícího a stísňujícího?

0 Schildknappově zvláštním vztahu k širému světu a možnostem šťastně v něm žít, o jeho sklonu s tímto pokladem skrblit, tím že skrblil sám se sebou, jsem již mluvil dříve. Viděl jsem v tom klíč ke způsobu jeho života, tím jsem si vysvětloval jinak pro mne těžko pochopitelnou skutečnost, že dokáže žít právě tak.

S Adriánem to bylo jiné – i když jsem si vědom, že základem jejich přátelství, nebo je-li to výraz zacházející příliš daleko, jejich soužití bylo společenstvím cudnosti. Tuším, že se mi nepodařilo skrýt před čtenářem jistou žárlivost na Slezanův vztah k Adrianovi; ať tedy pochopí i to, že koneckonců ona žárlivost platila právě tomuto společnému prvku, tomuto pojítku abstinence.

Jestliže Schildknapp, pokud to tak mohu vyjádřit, žil jako latentní zhýralec, pak Adrian – o tom jsem nemohl pochybovat

– od oné cesty do Štýrského Hradce, respektive do Bratislavy, vedl život světce – tak jak to ostatně činil i předtím až do oné doby. Chvěl jsem se však strachy při představě, že jeho cudnost od té doby, od onoho objetí, od chvíle, kdy přechodně onemocněl a za nemoci pozbyl lékaře, už není plodem étosu čistoty, nýbrž patosu nečistoty“.

Vždy v jeho bytosti tkvělo cosi z onoho „Noli me tangere“ –

to jsem věděl; jeho nechuť vůči jakékoliv přílišné fyzické blízkosti lidí, vůči tomu, octnout se v dosahu výparů kohokoliv dalšího, vůči tělesnému dotyku, jsem důvěrně znal. Byl v tom nejpravějším smyslu slova člověk „nechuti“, vyhýbání, zdrženlivosti, odstupu. Nějaké fyzické srdečnosti jako by byly naprosto neslučitelné s jeho povahou; už stisk ruky byl z jeho strany vždy něčím vzácným a vždy jej odbýval s jakýmsi spěchem. Zřejměji než kdy jindy se projevila tato jeho svérázná vlastnost v době, kdy jsme znovu byli spolu, a zdálo se mi, stěží dokáži říci, proč, že snad ono „Nedotýkej se mě!“, ono „Tři kroky od těla!“ znamená už trochu něco jiného, že snad se tím ani tak neodmítá opovážlivá domněnka o jeho přístupnosti, jako že nyní už spíš jde o bázlivé uhýbání případné vlastní domněnce o přístupnosti někoho druhého – s čímž zjevně souvisela jeho abstinence stran žen.

Pouze přátelství tak naléhavě pozorné, jakým bylo moje, mohlo vycítit nebo vytušit takovou změnu ve významu oněch věcí, a bůh uchovej, aby fakt, že jsem onu změnu vnímal, byl nějak ovlivnil radost, že jsem Adriánovi zase nablízku! Co se s ním dělo, to mnou mohlo otřást, avšak nikdy mi jej vzdálit. Existuji lidé, s nimiž žít není lehké, jichž se vzdát však je nemožné.

XXV

DOKUMENT, NA NĚJŽ SE NA TĚCHTO STRÁNKÁCH již několikrát poukazovalo, Adriánův tajný zápis, který od jeho skonu je v mém vlastnictví a střežím jej jako nějaký drahocenný, strašlivý poklad – zde je, vypovím jeho obsah. Nastala chvíle v tomto životopise, kdy bude do něho zapojen. Ježto jsem se k Adriánovu útočišti, které si z vlastní vůle vybral a sdílel je s oním Slezanem, útočišti, kam jsem se za ním vydal, v duchu mezitím opět obrátil zády, má promluva ustává a čtenář v této dvacáté páté kapitole vzápětí vyslechne promluvu Adriánovu.

Byla snad pouze Adriánova? Dívám se přece na rozhovor.

Dokonce má především slovo někdo jiný, někdo zcela jiný, někdo děsivě jiný, a pisatel ve svém kamenném sále jenom na papír zachycuje, co od něho zaslechl. Dialog? Je to opravdu něco takového? Musil bych být šílenec, abych tomu věřil. A proto nemohu uvěřit ani tomu, že Adrian z hloubi duše měl za skutečné, co viděl a poslouchal: když to poslouchal a viděl a poté co všechno zaznamenával na papír – bez ohledu na všechnu cyničnost, s níž se jej snažil jeho partner v rozhovoru přesvědčit, že existuje.

Jestliže však neexistoval, onen návštěvník– a hrozím se ústupku, který se skrývá v oné kondicionalitě, v připouštění možnosti jeho reálné existence! –, pak je příšerné pomyšlení, že i ona cyničnost, uštěpačná vysmívavost a taškářská šalba vycházely z vlastní duše postiženého…

Samozřejmě ani v nejmenším nezamýšlím předat Adriánův rukopis nějakému tiskaři. Hrotem vlastním jej slovo za slovem z notového papíru, který celý pokrývá jeho již dříve tu charakterizované drobné a starobyle kudrlinkové, smolně černé, oblé, téměř by se dalo říci mnišské písmo, přenáším do svého rukopisu.

Adrian si posloužil notovým papírem, protože v tu chvíli neměl po ruce jiný nebo protože krámek dole na náměstí u kostela svatého Agapita mu nenabídl nijaký vhodný papír na psaní.

Vždy dvě řádky jsou v pěti linkách houslového, dvě pak v basovém klíči; ale i bílý prostor mezi nimi je beze zbytku popsán vždy dvěma řádkami.

Nelze s naprostou jistotou určit dobu, kdy Adrian zápis pořídil, na dokumentu totiž není nikde datum. Pokud tu je co plátno mé mínění, pak dojista se tak nestalo po naší návštěvě v horském městečku ani v době, kdy jsme v něm pobývali. Bud pochází z dřívějšího období onoho léta, za něhož jsme tam strávili s oběma přáteli tři týdny, anebo se datuje z léta předešlého, prvního, jež tu prožili oba jako hosté Manardiových. Že v době, kdy jsme za nimi zavítali, zážitek zachycený v rukopise byl již čímsi minulým, že Adrian rozhovor, jejž nyní uvedu, tehdy již měl za sebou, je pro mne věcí jistou; a stejně tak, že byl zapsán bezprostředně po onom zjevení, nejspíš hned příštího dne.

A tak jej tedy opisuji – a obávám se, že nebude třeba nijaké ozvěny vzdálených výbuchů, aby otřásla mou odlehlou pracovnou, protože i tak se mi bude ruka chvět a písmena se budou notně vychylovat z řádky…

– Pakliže víš, tedy mlčiž. Budu mlčeti, byť toliko od hanby a taktéž, abych šetřil bližní, aj, maje ohleduplnost sociální.

Pevně se vůle má ustanovila, že uzdy nepopustí až doposledka rozumnost má, jež hodlá se pamatovat a vést si, jak se sluší. Leč spatřil jsem Jej, konečně, konečně; byl u mne tady v sále, vykonal mi navštívení, jehož jsem se nenadal, a přesto dávno nadál, naveskrz vydatně vešel jsem s Ním v rozmluvu a posléz jediné mrzutím se, že není mi jisto, od čehopak jsem po celý čas třásl se po těle, zda jediné od studenosti, nebo od Něho. Zdaližpak já sobě si nalhávám, zdažpak On toť nenalhával mně, že studeno jest, kam pohlédneš, abych zimnicí postižen byl a tak jistotnost měl, že On je zde, ve vší vážnosti, On a nikdo jiný? Nebo nejeden ví, že nižádný troup před vlastním přeludem třesení nedostane, alevšak tento řečený jest mu mil a beze vší rozpačitosti a oudů třepáni obcuje s ním. Možno jest, že držel mě za blázna, kdyžtě mi nalhával, s pomožením psovské té zimnice, že nejsem bláznivec a On není nižádný přelud, neb v bázni a hlupáctví třesu se od Něho?

Je bytost to třela.

Pakliže víš, tedy mlčiž. Nuže mlčím v duši své. Vymlčím veškero řečené zde na papír hudebnický, v čas, kdy kumpán můj i eremo, s nímž pospolu se směji, daleko ode mne v sále klopotuje se s translatione libého cizozemce do zpropadeného jazyku zdejšího. Myslí, že komponuji, a jestli že uzřel by, že píšu tu slova, myslil by, že asi Beethoven tak činil taktéž.

Celičký den, já creatura bolestmi honěná, s notným hlavobolem proležel jsem v temnotě a musel vícekráte vrhnout a uplivovat, jako je tomu u návalů povážlivých, avšak při večeru dostavilo se ulevení nenadálé a takměř zničehonic. Svedl jsem polévku v sobě udržeti, již matička byla mi donesla („Poveretto!“), taktéž u dobré mysli popil posléz červeného („Bevi! Bevi!“)

a vevnitř u sebe naráz měl jsem jistotnost takovou, že dopřál jsem si i cigarety. Byl bych mohl si i vyjít, jak v den předchozí dohodnuto. Dario M. zamýšlel uvésti nás dole v klub vyšších

měštěnínů praenestenských, prezentovati.nás, ukázati nám místnosti, kulečník, jizbu pro čtení. Nehodlali jsme dobráka toho uvésti u dotčenost, i přislíbili putovati tam s ním – leč kposledku zbyl mu ku cestě toliko Sch., ježto já omluvil se za příčinou návalu onoho. Z pranza pochoduje beze mne, huby kyselé, Dariovi po boku uličkou dolů k těm břichopáskům a handlířům, a já zůstavil se jen pro sebe.

Samojediný seděl jsem tu v sále, nablízku oken, jež chráněna byla okenicemi, před sebou celý širý prostor, při lampě své a četl si, co sepsal Kierkegaard o Mozartově Donu Juanovi.

Tu vráz pocítím, že potrefila mě studenost ukrutná, jak seděl by kdos v cimře zimně vyhřáté a pojednou okno by otevřelo se dokořán mrazu. Leč nešlo to na mne odzadu, kde jsou okna, anobrž popadá mne to zepředku. Odtrhnu se od knihy a popatřím do sálu, a uzřím, že snad Sch. již se navrátil, nebo nejsem více sám: sedíť kdos v šeru tom na žíněné pohovce, kteráž se stolem a židlemi stojí poblíž dveří veprostředku místnosti as, kde každého rána požíváme snídaní – sedí v koutě pohovky a jednu nohu překříženu má přes druhou, však není to Sch., je to kdos jiný, menší nežli ten, zhola nikoli tak statný a vůbec nikterak řádný pán. Leč bez přestání dotírá na mne studenost.

„Chi ě costá!“, toť zavolám hrdla poněkud staženého, rukama opíraje se o postranice židle, tak, že kniha s kolenou mi sletí na podlahu. –Odpovědí jest mi klidný, zvolný hlas onoho druhého, hlas, jenž jakoby okřtěn byl školou, s libou nosní ozvěnou:

„Jen mluv po němečku! Jen hezky postaru, bez všelikých mamlasovských motanin. Rozumím tomu. Toť řádná, mého zalíbení hodná řeč. Mnohdy rozumím vůbec toliko po němečku. Vezmi ostatně paletot, taktéž klobouk a pléd. Studenost dává ti co proto.

Budeš kýchat, ač není to, že uhnal by sis nádchu.“

„Kdo oslovuje mne tu Ty?“ táži se u rozčilení.

„Já,“ praví. „Já, libo-li. Ach, ty myslíš, kdyžto nikoho neoslovuješ Ty, ani toho svého humoristu, gentlemana, ani jediného svého druha věrného, s nímž hrával sis již v dětství, jenž nazývá tě jménem křestním, ty jeho však nikoliv? Nech být. S námi již má se to tak, že oslovujeme Ty. Tedy bude to? Doneseš si co teplého?“

Zírám do polosvětla toho, patřím naň hněvivě. Mu? je to postavy spíše třasořitné, nikterak vysoký co Sch., leč taktéž i menší, nežli já jsem sportovní čepici nasazenu hrubě zešikma, a na druhé straně zpod ní vzpíná se nazrzlý vlas po spánku;

rezavé brvy i kol narudlých očí, sýrovité tváře, s hrotem nosu poněkud vybočeným; na trikotové haleně, příčně pruhované, kostkovanou kazajku, rukávů příliš krátkých, z nichž vylézají ruce prstů nemotorných; odpudivě těsné kalhoty a žluté obnošené střevíce, jichž leštit již nelze. Zlomyslník takový. Jarmarečnik jakýs vykutálený. A hlasu i artikulace, jaké mocen je deklamátor.

„Nuže bude to?“ opakuje.

„Nejprve bych rád se dozvěděl,“ pravím taktak krotě svou rozlícenost, „kdo se to opovažuje vniknouti sem a uvelebiti se u mne.“

„Nejprve,“ opakuje. „Nejprve, to není zlé. Leč tys přecitlivělý vůči jednékaždé návštěvě, již máš za neočekávanou a nevítanou.

Já přec nepřicházím, bych odvedl tě kamsi do společnosti, bych vlichotil se ti a zlákal tě na kýs hudební dýchánek. Nýbrž bych dohodl s tebou obchod všelikerý. Doneseš si své háby? Není žádné řeči, když zuby jednomu drkotají.“

Seděl jsem pár vteřin ještě, aniž spustil jsem z něho očí. A mráz, jenž od něho ku mně se dere, rezavý, proniká mne tak, až připadám si bezbranný a nah v lehkém svém šatě. Tedy jsem šel.

Vskutku vstanu a vyjdu nejbližšími dveřmi po levici, kde umístěna má ložnice (další pak je dále na téže straně), tam ze skříně vyjmu zimní plášť, jejž nosím v Římě, kdykoli vane vítr od severu, a jenž dojista přibyl sem zároveň se mnou, nevímť nikterak, co s ním jsem počínal; nasadím si taktéž klobouk na hlavu, uchopím cestovní pléd a takto vybaven vrátím se na místo předešlé.

Tak jako předtím on sedí na svém.

„Vy dosud jste zde,“ pravím, pozvednu límec pláště svého a pléd ovinu si kol kolen, „dokonce poté, co odešel jsem a opět přišel? To mne udivuje. Neboť dle mého silného důmnění zde nejste.“

„Nejsem?“ otáže se, jak měl by to naučeno ve škole, s nosní ozvěnou. „Jakpak že ne?“

Já: „Poněvadž jest pravdě nanejvýš nepodobno, že si takový kdosi tady navečer u mne sedne, repetě německy a pouštěje studenost, údajně aby dohadoval se mnou obchod všelikerý, o němž ničeho nevím a ničeho věděti nechci. Pravdě mnohem více se podobá, že churavost nějaká u mne se rozmáhá a já horkost a zimnici, proti kterýmžto jsem se zahalil, v obluzenosti své ze sebe vymaterializovávám v osobu vaši a vidím vás, abych ve vás uzřel původ řečené zimničnosti.“

On (poklidně a přesvědčivě hovoře co činoherec jakýsi):

„Jaký to nesmysl! Jaký to inteligentní nesmysl tu vyslovuješ!

Podobá se vpravdě na to, co starou poctivou němčinou zove se nejapnost. A jak vyumělkované! Zchytralá vyumělkovanost, jako uloupená z tvé opery! Jenže my nepěstujeme tu nižádnou hudbu, v tomto okamžení. Nadto běží zde o čirou hypochondrii. Jen si prosím nenamlouvej nižádné neduhy! Buď trochu hrd a nedávej hned kvinde všem svým pěti smyslům! U tebe není v rozpuku nižádná churavost, anobrž po tom návalu, co ani za řeč nestojí, poznovu těšíš se výtečně mladistvému zdraví. Ostatně, pardon, nerad bych dopustil se beztaktnosti, neboť co to znamená, vyřkneme-li ,zdraví’. Leč příteli, na tento způsob tvá choroba nepropuká. Není u tebe ni stopy po horkosti, a není také vůbec důvodu, abys nějakou snad měl.“

Já: „Dále pak, poněvadž každým třetím slovem, jež pronesete, odhalujete své nebytí. Neustále říkáte věci, kteréžto ve mně jsou a ze mne vycházejí, nikoli yšak z vás. Opičíte se průpověďmi po

Kumpfovi, leč nikterak nevypadáte, že byste snad kdy byl na kterési univerzitě, na některé škole vysoké a byl snad sedával mi po boku v oslovské lavici. Vedete tu promluvy o nebohém gentlemanu a o tom, jejž oslovuji Ty, ba o takových, co oslovovali mne

Ty, aniž dostalo se jim za to ode mne díku. A ještě vedete i promluvy o opeře. Odkudpak všeckno to asi víte?“

On (opět směje se hlasem cvičeným a vrtě hlavou jako nad roztomilým jakýmsi dětinstvím): „Odkud že to asi vím? Ale vidíš přec, že to vím. A z toho chceš ku necti své vyvozovat, že pohled tvůj je ochřadlý? To arci znamená vskutku veškerou logiku stavěti na hlavu, jak vyučuje se tomu na vysoké škole. Namísto abys z informovanosti mojí dovodil, že nejen jsem tělesným jsoucnem, ale taktéž tím, za koho mě drahnou již dobu držíš.“

Já: „A za koho že tě držím?“

On (se zdvořilou vyčítavostí): „Ale jdižiž, to přec víš! Neměl bys tak neupřímně si vést, aby ses tvářil, jako kdybys mě již dávno nebyl očekával. Víš přece tolikéž dobře co já, že domáhá se tu vyslovení, jak věci stojí mezi námi. Pakliže jsem – a to ty, míním, přiznáváš –, pak nemohu být nežli On. Kdo že jsem, míníš tím, jak že se zovu? Ale vždyť přec máš dosud v paměti všeliká ta pitvorná škádlivá pojmenování, jak slýchals je na vysoké škole, za prvního svého studování, kdyžs ještě Písmo svaté kladl přede dvéře a pod lavici. Všechna máš je v hlavince pod zámkem a můžeš mezi nimi si volit mámť takměř pouze takové, takměř pouze škádlivé přídomky, jimiž mě takříkajíc lehtají pod bradou:

to pochází od té mé vpravdě německé popularity. Jeden nechá si ji líbit, takovou popularitu, není-liž pravda, i když po ní neprahl a v jádře přesvědčen je, že na nedorozumění spočívá. Něco takového vždy jest lichotivé, vždy blaživé. Vyhledej si tedy, když už chceš mne pojmenovat, ačkoliv ty přece lidi ponejvíce vůbec nenazýváš jmény, poněvadž ze svého nezájmu o ně jmen jejich ani nevíš – vyhledej si mezi těmi sedláckými něžnůstkami jednu po vlastní libosti! Toliko jedinou slyšel bych nerad a slyšet ji nechci, poněvadž jest to rozhodně přezdívka zlovolně pomlouvačná a ani zbla ku mně se nehodí. Kdo nazývá mě panem Jakřeknetakneudělá, ten jídal jen z nádoby hlouposti. Snad to taktéž být má nějaké to lehtání pod bradou, není to však než pomlouvání.

Já činím to, co řeknu, dodržím vždy do puntíku, k čemu se uváži, to je přímo má obchodní zásada, asi tak, jak jsou Židé nejspolehlivějšími handlíři, a pokud už se tu stal nějaký ten podvod, nu, je právě příslovečné, že vždy právě já, jenž věří ve věrnost a poctivost, byl tím podvedeným…“

Já: „Dicis et non es. Tedy vskutku dle svého tvrzení sedíte přede mnou na sofa a dle zdání mluvíte ke mně pěkně po kumpfovsku, po kouscích staré němčiny? Zrovna zde, v končině vlašské, že činíte mi návštěvu, ač jste tu zcela mimo vymezenou vám sféru a ni trochu populární? Jak absurdní to nestylovost! V Kaisersaschernu byl bych dal si vás líbit. Ve Wittenbergu nebo na

Wartburce, ba i v Lipsku ještě byl byste pro mne autentickým.

Pohříchu ne tady, pod pohansko-katolickým nebem!“

On (vrtě hlavou a starostně mlaskaje jazykem): „Ts, ts, ts, stále táž pochybovačnost, stále týž nedostatek sebedůvěry! Kdybys odvahu měl říci si: ,Kde jsem já, tam je Kaisersaschern,’ že ano, pak pojednou vše by souhlasilo, a pan estét nemusil by více vzdychat nad nějakou nestylovostí. Do frasa! Měl bys dozajista právo tak promlouvat, ty ovšem nemáš k tomu odvahy, nebo se tváříš, jak by ti scházela. Toť sebepodceňování, příteli –• a mne podceňuješ taktéž, když činíš mi taková omezení a usiluješ učinit ze mne toliko německého zápecníka. Jsem sic německý, tak jak jenom býti německým lze, chceš-li, leč přece jen po starém, lepším způsobe, ze srdce totiž, kosmopolitní. Chceš mne odsud popíráním vypudit a nikterak nedbáš dávné německé touhy a romantického poutnického puzení po krásné zemi italské! Prý

jsem Němec, lec že mě také někdy pěkně po diirerovsku v kostech zamrazí touhou po slunci, toho mi pán nechce dopřát – a to přesto, že navrch ještě, nehledíc k řečenému slunci, mám tu naléhavý hezoučký obchod, kvůlivá jednomu jemnému, hezoučkému stvořeníčku…“

V tuto chvíli obešel mne nevýslovný hnus, takže otřásl jsem se divou hrůzou. Nebylo však možno mi dobře rozlišit, jaká že je příčina mého otřesení; mohlo povstat současně a taktéž od studenosti, nebo mrazivé sálání od něho náhle prudce zesílilo, až zařezávalo se mi skrze sukno svrchníku do morku kostí. S nevr lostí táži se:

„Nemůžete netropit již onu neplechu, onen ledový průvan?“

On nato: „Zel nikoliv. Je mi líto, že nemohu v této věci sloužit.

Jsem již prostě takový studený. Jak jinak bych asi to vydržel a shledával obyvatelným kraj, kde bytuji?“

Já (bezděčně): „Míníte v pekle a v tamní své špeluňce?“

On (směje se, jak byl by lehtán): „Výtečně! Neuhlazeně a jadrně po němečku a špásovně řečeno! Máť ještě notně hezoučkých názvisek, učeně patetických, pan bývalý teolog ráčí je všechny znáti, jakož i taková jako carcer, exitium, confutatio, pernicies, condemnatio a tak dále. Leč ona intimně německá a humorná, to nemohu si pomoci, jsou mi stále a povždy nejlibější. Ostatně nechmež pro začátek ještě končinu tuhletu i podobu její s pokojem! Vidím podle tváření tvého, že chystáš se optat se mě na tu záležitost. Leč ta dosud je daleko za horami a venkoncem není žhavá – promineš mi ten žertovný výraz, že není venkoncem tak žhavá! – má čas, má hojně, neskonale času – čas, to je to nejlepší, to je prapodstata, již darováváme, a naším darem jsou přesýpací hodiny – jak jemný je průsmyk ten, jímž prokluzuje rudý písek, jak teninký je ten řinoucí se čůrek, zrak takměř nepostřehne, že v hoření baňce ho ubývá, teprve zcela ke konci, to již zdá se řinouti v hrubém pospěchu a taktéž v pospěchu dolů pak veškeren propadnouti – ale to je ještě kdesi ve hvězdách, kdyžtě hrdélko je tak úzké, ani nestojí to za řeč a za pomyšlení.

Jen že přesýpací hodiny již jsou nastaveny, že písek již počal se řinouti, o tom nicméně hodlám s tebou si promluviti, můj milý.“

Já (s notným výsměchem): „Tak vám se to líbí krásně po diirerovsku –zprvu ,Kterak studí mne po slunci’, a nyní zas přesýpací hodiny ,Melancholie’. Zdaliž pak přijde na přetřes i všady se vyjevující číselný kvadrát? Já připraven jsem na vše a všemu též uvyknu. Uvyknu i vaší nestoudnosti, že oslovujete mne ,Ty’ a ,můj milý’, což je mi arci zvláště proti mysli. ,Ty’ oslovuji nakonec i sebe –• čímž nejspíše se vysvětluje, že říkáte to i vy. Podle vašeho tvrzení vedu zde konverzaci s černým Kašpárkem – leč černý Kašpárek, totě jest Kašpar, a tedy Kašpar a Samiel jedno a totéž jsou.“

On: „Opět začínáš?“

Já: „Samiel. Tomu jest se co smát! Kde potom je tvé fortissimové c moll tremolujících smyčců, dřev a pozounů, jež co důmyslný dětský strašák na romantické publikum škrábe se z fis moll Vlčí rokle, podobně co ty ze skaliska svého? Udivuje mne, že nic takového neslyším!“

On: „Jen nech na hlavě. Mámeť my taktéž svůj instrument, a chvalnější, a ten vbrzku zaslechneš. Zahrajeme ti, jen až budeš k tomu zralý, aby k sluchu ti dospěl. To vše je toliko věcí zralosti a milého času. Právě o tom rád bych s tebou si pořečňoval.

Ovšem Samiel – tvar ten jestiť hloupý. Já věru jsem pro lidovost, nechť je jakákolivěk, ale Samiel, toť příliš hloupé, Johannes

Komolný z Prolhanic dobral se vylepšení. A to zní Samael. A co značí Samael?“

Já (vzdorně mlčím).

On: „Pakliže víš, tedy mlčiž. Já mám pochopení pro diskrétnost, kvůlivá které ponecháváš na mně, abych jméno to poněmčil. Značí ,Anděl jedu’.“

Já (skrze zuby, jež ne a ne vydržeti zaťaty): „Ano, rozhodně, tak vyhlížíte! Zcela jak anděl, zúplna! Víte, kterak vyhlížíte?

Ordinérně, to zhola není pravé slovo pro to. Jako drzý splašek jakýsi, jako mužská láj, jak krvechtivý jakýs vykutálený jarmarečník, toť vaše podoba zevní, již uznal jste za vhodnu odít, když jste mě rozhodl se navštívit – nic z anděla!“

On (roztáhnuv paže shlíží na sebe): „Jakpak to? Jakpak to?

Jak že to vyhlížím? Ne, vskutku je dobře, že ptáš se mne, zda je vědomo, jak vyhlížím, nebo věru, mně vědomo to není. Případně nebylo mi to vědomo, teprve ty máš mne, abych uznamenal to.

Budiž ujištěn, já zevnějšku svému nevěnuji nižádné pozornosti, ponechávám vše takříkajíc na něm samém. To jest čirá nahodilost, jak vyhlížím, nebo ještě spíše ono se to na způsob nějaký samo uspořádá, poskládá se vše podlévá okolností, aniž na podobu svou vrhnu jediný pohled. Uzpůsobenost, mimikry, to přece znáš, zakuklenost a schovávačky máti Přírody, jež neustále jazyk

tísní v koutku, jak uvažuje. Leč ty přece, můj milý, nebudeš uzpůsobenost, o níž vím toho tak mnoho i tak málo co motýl listový, vztahovati na sebe a míti mi ji ve zlé! Musíš uznat, že způsobilost má na stranu druhou – na tu stranu, kde sis to svoje nadrobil, byť varován, na tu stranu, o níž pojednáno v té tvé písni křtaltovné se symbolem písmen – och, vskutku smysluplně je zrobena, a jak by skorem již tenkrát měla svou inspiraci:

Když tehdy napojil jsi mne v noci studené, v můj život jedu vlil jsi…

Znamenité.

K té ráně zkrváeené had pevně přisál se…

Věru talentované. Proto také, včas rozpoznavše, co v tobě vězí, již záhy upřeli jsme na tě svůj zrak – bylo nám zřejmo, že tvůj případ zcela nepochybně hoden je, aby vynaložila se naň veškerá námaha, že případ to je nadmíru příznivě se poskládavší, že stačí toliko, abychom my poněkud pod ním přizatopili, trochu jen ohníčku přidali, taktéž i něco peroutek do křidélek, jakož i proutkem krapátek po hřbetě pošlehali, a vzejde z něho věc přeskvělá.

Nepravil Bismarck cosi v tom smyslu, že Němci stačí půl láhve šampaňského, aby povznesl se na úroveň, jež mu od přirozenosti přísluší? Zouplna mi připadá, že něco takového kdys pravil. A pravil tak právem. Jestiť Němec člověk nadaný, leč chabý – nadán sdostatek, aby zlost měl na své jádro chabé a vymotal se z ní, když cos jej osvítí, a kdyby měl to být i čert. Ty, můj milý, tys věděl as, co ti schází, a řádně vedl sis, jak způsob tvůj ti velel, když vykonals onu cestu a pořídil sis, salva venia, milou tu francouzskou věcičku.“

„Mlč!“

„Mlč? Podívejme, jaký to je ze strany tvé pokrok! Ty se rozehříváš. Konečně také již dáváš vale té pluralistické zdvořilosti a oslovuješ mne Ty, tak jak sluší se mezi lidmi, jež uvázáni jsou v kontrakt a domluvení do času i do věčnosti.“

„Račte mlčet!“

„Mlčet? Ale my mlčíme přec již takměř patero let, a někdy musíme též spolu vejít v hovor a ustanoviti se, jakž bude to celé s tebou, a o interesantních vůkolnostech, v nichž se vynacházíš.

To pochopitelně jest věc k mlčení, leč nikoli přec nastálo mezi námi – kdyžtě hodiny přesýpací již jsou nastaveny a písek rudý již počal řinout se uzoulinkou tou průlinou –och, teprve právě počal! V baňce dolení dosud nenahromaděno není takměř nic, u srovnání s tím, co pěchuje se v hořeií – dáváme ti čas, hojně času, jehož konce nedohlédnout a zhola naň není potřebno ni pomýšlet, dlouho ještě ne, dokonce ani na onu chvíli, kdy možná počne se uvažovat, kdyže povstane ten konec, kdy počne platit

„Respice finem“, o to prozatím nikterak není nutno hlavu si lámati, anžto chvíle ta jesti kolísavá, zplna odvisejíc od libovůle a temperamentu, a nikdo valně neví, kdy jest jí nastati a kam až má se na řečeném konci až protahovat. T-oto jest dobrá vymyšlenost a dovtipné ustanovení: nejistota a libovolnost okamžení onoho, kdy počíná se čas pomyslu na konec, špásovně mlhou zahaluje okamžení, na kteréžto stanoven je konec.“

„Plané žvásty!“

„Jdi, tobě obtížno vyhovět. Dokonce hrubě vedeš si i proti mé psychologii – a tos kdys na oné domácí Hoře Sinai psychologii nazval milým, neutrálním prostředním položením a psychology lidmi nejvíce pravdymilovnými. Nikterak a pranic nežvástám, jestliže promlouvám o čase, jenž jest dán, a o konci, jenž jest stanoven, anobrž hovořím striktně ku věci. Všady, kde přesýpací hodiny jsou nastaveny a čas jest dán, čas nehrubě představitelný, leč ohraničený, jakož i konec stanovený, tam jsme na líše své a vzchází nám naše pšenka. Čas my prodáváme – řekněme času takových čtyřmecítma let: lze tu dohlédnouti konce? Není to množství hrubě veliké? V něm může si jeden žít přec takměř po císařsku, vésti si jako hovado pěkné a svět uváděti v užaslost jakožto veliký nekromant skrze mnohé dílo čertovské; to jeden pak, čím déle schopen jest zapomenout vší ochablosti a u vznešeném osvícení vystoupit nad sebe sama, aniž sobě se odcizí, anobrž takový je a zůstane, čím doposavad, toliko povznese se na úroveň, jež od přirozenosti mu přísluší, skrze půl láhve šampaňského, a v sebepotěšení podroušenosti okoušeti může veškerých slastí řízu takměř k nesnesení, až právem větším nebo menším dojde přesvědčenosti, že řízu takového na světě nebylo celá již tisíciletí, ano možná v jistých rozbujnělých okamženích bude se tak či onak míti za boha. Jak přišel by potom jeden k tomu, aby staral se o chvíli, kdy nadejde čas pomýšleti na konec!

Ovšem konec, ten je náš, nakonec je náš, to nechť je zřejmo, a netoliko mlčky, jakkoli bude se třebas poté o pádě tom mlčeti, sjednáno budiž vše pěkně mezi námi jako od muže k muži a slovo od slova.“

Já: „Tak vy mi chcete prodat čas?“

On: „Čas? Pouze a jen tak čas? Ne, milý brachu, to není zboží pro čerta. Za takového něco nezasloužili bychom si odměnění takové, aby nám náležel konec. Jaké ustrojenosti čas, na tom záleží! Veliký čas, bláznivý čas, docela čertovský čas, v němž všechno skáče a výská – a poté zas pravda poněkud běduje, dokonce hrubě běduje, toť netoliko uznávám, dokonce s hrdostí kladu na to důraz, nebo tak už to chodí, jednou hop, pak zas trop, taková je přece i umělecká zpúsoba a povaha. Ta, jak známo jest, povždy kloní se k výstřednosti, a“ to na obou stranách, je v případech i veskrze normálních vždy trochu vyčuhující z obvyklosti. U ní vždy kyvadlo vychyluje se dodaleka sem a tam, kývá se mezi jarostí a melancholií, to jesti zde obvyklým, to jesti takříkajíc ještě měšťansky umírněné, jaksi po norimbersku způsobené vyvedení, pakliže porovnáme s tím, co poskytujeme my. Neboť my skýtáme v ohledu tom věci nejzazši: tak mocný vzlet, zjasněnost mysli, zážitky přebujné a přerozverné, niternou volnost, bezpečí, lehkost, cítění moci a vítězoslávy, až pak člověk náš nedůvěřiv je vlastních smyslů – a navrch i kolosální obdiv k tomu, co sám vykonal, jenž dokonce snadno způsobil by mu, že dokázal by neuznamenat ničeho, co dokonali jiní a nikoliv on ze svého puzení – mrazivou rozkoš sebeúcty, ano úžas hrůzy sama před sebou, až uprostřed toho všeho připadat si bude co milostí obdařená hlásná trouba, co božské jakési monstrum.

Danosti jiné arciť zase dosahují zde hluboko, poctivě hluboko –

netoliko do prázdnoty a pustoty a nepotentní truchlosti, nýbrž do bolestí a nelibostí až, ba neduhů – ostatně důvěrně již známých, které byly tu odevždy a náležejí ku vlohám stávajípím od narození, toliko v pádě našem nanejvýš počestné podsebití mají v osvícenosti duše a ve známém již rozjaření za pomoci láhve.

To jsou však bolesti, jež člověk za všechny ty enormní požitky rád vezme na bedra, s potěchou i pýchou, bolesti, jež známy jsou z pohádek, bolesti, jež měla mořská víla ve sličných svých lidských nohou, když nabyla jich namísto ocasu, bolesti jak od čepelí nožův. Známa je ti přec malá mořská víla od Andersena jistého?

To by byl pokládeček pro tebe! Stačí, abys prpnesl jediné slovo, a již povedu ti ji k loži.“

Já: „Kdybys tak dokázal mlčet, ty floutku hnusný!“

On: „No, no, ne snad pořád samá grobiánství. Pořád chceš ode mne jen, abych mlčel. Já přece nejsem z rodiny Schweigestillů, jimž ukládá podobné věci již jméno. A ostatně matička Elsa ti vzdor vší chápané diskrétnosti vyzvonila toho hromady povážlivé o příležitostných svých hostích. Já pak naprosto a zhola jsem nezavítal za tebou do téhle pohanské ciziny kvůlivá nějakému mlčeni, anobrž abychom mezi čtyřma očima stvrdili výslovně náš dohovor a napevno dohodli se o tom, co bude vykonáno a kterak to bude zaplaceno. Říkal jsem ti přec, že mlčíme již více než čtvero let – a přitom všeckno probíhá velice hladce, výtečně, slibně, a ruka již zpola je v rukávě. Mám ti říci, jak se věci mají a kterak si stojíme?“

Já: „Vypadá to, že si to musím vyposlechnout.“.

On: „Vedle toho bys i hrubě rád, a jsi i spokojen, že si to vyposlechnout můžeš. Mám za to dokonce, že nemálo tě svrbí již, aby sis vše vyposlechl, a že asi skuhral bys a v duchu spílal, kdybych nic ti nevypověděl. A měl bys pravdu. Jestiť tak vlídně příjemný, ten tajný svět, v němž pospolu bytujeme, já a ty – oba jsme v něm naveskrz doma – ten čistý Kaisersachern, dobrý starý německý vzduch anno patnácte set nebo tak asi, krátce předtím, nežli dr. Martinus přišel, kterýžto se mnou byl tak drsně srdečný a mrštil po mně žemlí, ne, kalamářem, dávno tedy před třicítiletou taškařicí. Jen se upomeň, kteraké hemžení lidu bylo tenkráte u vás v Němcích zrovna veprostřed, na Rýně a všady, kolik rozjařenosti duše a též povážlivé zavilosti, tušení všelikých a nepokoje – konala se putování ke krvi svaté do Niklashausenu v údolí tauberském, dětské výpravy se vyskytovaly a krvácející hostie, hladomory, selské spolčení, válka a mor v Kolíně, meteory, komety a veliká znamení, stigmatizované jeptišky, kříže se objevovaly na oděních u lidu, a s divuplně křížem poznačenou dívčí halenou co korouhví chtěli vypravit se proti Turkům. Pěkné to časy, čertovsky německé časy! Zdaž není ti u srdce milo i u mysli, když toho vzpomeneš? To správně konjugovaly planety ve znamení Štíra, tak jak mistr Diirer to velmi znale vypodobnil v tom lékařském letáku, a přišli ti něžní mrňousové, národ čilých mravenečků, ti milí hosté ze Západního Indicka do německé země, ti sebemrskači neposední – to špicuješ uši, není-liž pravda? Jak kdybych promlouval o tom kočovném cechu kajícníků, o flagelantech, co valchují si hřbet

za hříchy své i jiných. Míním však flageláty, tu čeládku neviditelných takměř titěrů, co vládnou mrskadly jak bledá naše Venuše, spirocheta pallida, toť ta pravá čeládka. Máš arci pravdu, voní to tak důvěrně po vrcholném středověku a po flagellum haereticorum fascinariorum. Och ano, co fascinarii možná se vyjevují, ti naši těkálkové neposední, v lepších případech, jakým je tvůj.

Ostatní jsou již sdostatek umravnělí a zdomácnělí dávno a v zemích starobylých, kde tolikero již století bytují, nekonají více kousky tak hrubě jalové co kdys, s hlízami otevřenými a puchem všelikým a odpadlými nosy, malíř Baptist Spengler taktéž nevyhlíží, že musil by co mrtvola rubášem zahalená, kam jen se vrtne, klapačkou do výstrahy točiti.“

Já: „To se Spenglerem se mají věci – tak?“

On: „Jakpak by ne! To mají mít se věci tak jediné s tebou?

Vímť, ty bys to svoje měl rád toliko pro sebe, a zlostníš se z porovnávání každého. Můj milý, povždy má člověk notně souputníků! Pochopitelně Spengler jest esmeraldus. Nadarmo nemhourá okem pořade tak stydlavě a lstivě, a darmo nenazývá jej Ines

Roddová dotěrou nenápadným. Tak to už je, Leo Zink, faunus ficarius, ten vždy ještě vyvázl, leč čisťoučkého, zchytralého Spenglera už časně to potrefilo. Mimochodem řečeno, budiž kliden a skrbli žárlivostí naň. To je případ nudný, banální, z něho nepovstane ani to nejmenší. To není zdaleka nijaký Pýthón, skrze nějž vykonali bychom činy senzační. Poněkud snad mysl se mu vyčistila, na duchu více snad nyní podílu má díky početí a možná nečítal by si tak rád v denníce Goncourtův a abbého Galianiho, kdyby spojení neměl s vyšší mocí, kdyby neměl tajný ten cetlík na pamětnou. Psychologie, můj milý. Choroba, a pakliže neduh jest to odpudivý, diskrétní, tajný, dopomůže jednomu ku kritickému jakémusi nepřátelství vůči světu, vůči průměru životnímu, vzbudí v něm nastrojení vzdorné a ironické protivá řádnosti měštěnínské a způsobí, že propadlec její hledat počne záštitu u svobodného ducha, u kněh, u myšlének. Leč ničeho jiného pak už není; a tak i u Spenglera. Čas, jenž ještě vymezen jest mu ku čtení, ku citování, ku holdování moku červenému a ku lelkování neprodali jsme mu my, nikterak není to čas zgenializovaný. Nahlodaný a mátožný, nepříliš již zapálený světák, nic více. Toliko zvolna chátrá na játře, ledvině, žaludku, srdci a střevě, jednoho dne ochraptí, že slova kloudného již ze sebe nevypraví, nebo ohluchne a za několik poté let, skeptického cosi vypraviv ze sebe,

neslavně zdejchne se ze života tohoto – co víc? To není k ničemu, tady nikdy nebylo nijakého osvícení, povznesení a vznícenosti, neboť nebyla to záležitost mozková, cerebrální, pochopuješ –•

naši mrňousi zde nestarali se o ušlechtilost nějakou, o hoření sféry, zjevno jest, že nebylo tu pro ně nijaké svůdnosti, nedošlo k metastázování do metafyzična, metavenerična, metainfekčna…“

Já (záštiplně): „Jak dlouho ještě budu tu muset sedět a mrznout a naslouchat nesnesitelnému vašemu blábolu?“

On: „Blábolu? Muset naslouchat? Hrubě legrační odrhovačku to pěješ. Podlé důmnění mého nasloucháš mi s notnou bedlivostí a toliko jsi netrpěliv zvěděti více, ba vše. Právě byl ses příležitostně dotázal na přítele svého Spenglera z Mnichova, a kdybych nebyl ti uťal slovo, po celý čas bys byl dotazoval se mne na

Hellen a špeluňku její. Nenastrojuj prosím tvář, jak byl bys obtěžován! I já obdařen jsem schopností tykadelní a vím, že nejsem nijakým nezvaným hostem. Krátce řečeno metaspirochetóza, toť proces meningeální, a já tě ujišťuji, zdá se, jako kdyby mrňousové měli v oblíbenosti zcela kromobyčejné a náruživé právě končiny hoření, výjimečnou lásku chovali ku oblastem hlavy, meningu, k durae matri, k mozkovým plenám a ku místa pia zvanému, jež oné ochraňuje jemný parenchym uvnitř, a od chvíle nejprvnější obecné nakaženosti hrnuli se právě tam, jak by někdo je kousl.“

Já: „Hodí se k vám, kterak mluvíte. Jarmarečník vykutálený, studoval, jak zdá se, kdys medicínám.“

On: „Ne víc nežli ty theologiam, to jest fragmentárně a toliko některé speciality. Hodláš snad popírati, žes nejvýtečnější z uměn a věd studoval taktéž toliko co specialista a milovník této?

Zájem tvůj platil – mně. Jsem hrubě ti zavázán. Jakpak neměl bych já, Esmeraldin přítel a opatrovatel, tohoť a nikoho jiného máš před sebou, mít obzvláštní zájem o lékařskou líchu věci té příslušnou, jí se dotejkající a s ní svázanou, a též co specialista býti v ní naveskrz oblomen? Vskutku na poli tom sleduji s pozorem kromobyčejným nejčerstvější výdobytky zkoumání. Item, někteří doctores úpěnlivě tvrdí a zapřísahají se nebem i peklem, že dojista jestvují mezi mrňousy mozkoví specialisté, milovníci sféry mozečné, zkrátka virus nerveux. V dotyčné kupoli pak že bytují. Je tomu však opačně. To mozek chtíč má po jich navštívení a nemůže jich se dočkat, tak jako ty navštívení mého, to mozek zve je ku sobě, láká je k sobě, jak by nemohl bez nich se obejíti.

Zdaž dosud víš? Filozof, De anima: ,Konání konajících děje se na strádajících předem ku podobnému disponovaných.’ Vidíš, na disponovanosti, na ochotnosti, na lákání vše záleží. Že někteří

7. lidí ku konání čarodějnicích skutků více jsou nadáni nežli jiní a že my dovedeme si jich vyhlédnout, toho pamětlivi jsou již ctihodní autorové knihy Malleus.“

Já: „Pomlouvači nectný, já nemám s tebou nižádného zástoje. Já jsem tebe nezval.“

On: „Ach, ach, milá ty nevinnosti! Zcestovalému zákazníku mé maličké že nedostalo se vědomosti, co přivodí sobě? A lékařův vyhledal sis taktéž toliko instinktem bezpečným?“

Já: „V knize adresní jsem si je nalistoval. Koho bych byl měl se ptáti? A kdo byl by mně schopen říci, že ponechají mne na holičkách? Co učinili jste s oběma mými lékaři?“

On: „Odstranili jsme je, odstranili. Och, packaly ty odstranili jsme ve tvém zájmu, pochopitelně. A totiž v okamžiku příhodném, ne příliš záhy a ne příliš zase pozdě, když věc tu čilým lektvarem rtuťovým na správnou cestu vedli, kdybychom byli je nechali, ještě by pěkňoučký ten případ byli notně zhudlařili. Dovolili jsme jim, aby záležitost tu řádně vyprovokovali – a pak bašta a pryč s nimi. Jen co svým specifickým ošetřováním první, na kůži především se vyjevující infiltraci obecnou příhodně ohradili a tím metastázování mocně popohnali směrem hořením, jejich dílo bylo dokonáno, bylo je odkliditi. Hňupové ti totiž nemají zbla vědomosti, a i kdyby měli, stejně ničeho na té okolnosti by z.něnit nemohli, že obecným pečováním hoření, metavenerické procesy notně jsou zrychlovány. Ony arci poháněny jsou i tehdy, pakliže o postižené nikterak se nepečuje v raných stádiích, zkrátka ať činí se jak činí, špatně se činí. Tak nebo onak, nemohli jsme dopustit, aby provokováni lektvarem rtuťovým konalo se dál.

Ustoupení obecné napadenosti muselo ponecháno být samo sobě, aby hoření progredience děla se hezky zvolna a tak poskytnuta byla ti léta, desetiletí krásného nekromantického času, celé hodiny přesýpací plné geniálního čertovského času. Úzkým drobným jemným písmem obepnut je dnes, čtyři léta poté, cos ono sis přivodil, kouteček tamten u tebe nahoře – leč je tam přítomno

– ohnisko, jizbička pracovní pro mrňousky, kteří dospěli cestou liquorovou, kapalinnou takříkajíc, na místo, kde počala tvá rozesvícenost.“

Já: „Ze byl bych přistihl tě, hlupče? Prozrazuješ se a sám vyslovuješ mi místo v mozku mém, ohniště, kde vře horečka, co tebe mi vyčarovává a bez níž by tě nebylo! Prozrazuješ mně, že od vzrušenosti sic vidím tě a slyším, leč že nejsi než vlčí mhou, již mám před očima.“

On: „Ach ty milá logiko! Bláznivinu tu obrať, budeš míti z ní oprať. Nejsemť výtvor tvého hořeního hejnečka, naopak hejno to umožňuje tobě, rozumíš mi?, umožňuje ti, abys mne uznamenal, nebýt jeho pak, neviděl bys mne. Je tedy má existence svázána snad toliko s opičkou, již máš z řečeného početí? Béru z příčiny té podíl na subjektu tvém? No to bych si vyprosil! Jen trpělivost měj, co zde se sbírá a progreduje, to učiní tě schopna ještě docela onačejších věcí, schopna docela onačejší překážky káceti a čile přenášeti se přes chabost a niterné zbraňování.

Vyčkej Velikého pátku, dočkáš většího se svátku! Vyčkej jeden, deset, dvanácte roků, dokud rozesvícenost, to zářivé zapuzení veškerých mátožných skrupulí a pochybností, dospěje výšin, jež jí příslušejí, a uvidíš, za co jest ti platit, z jakého účele odkázals tělo i duši. Tu sine pudore vyraší ti z apatykářské setby rostliny osmotické…“

Já (vyjedu): „Držiž nevymáchanou hubu svou již na uzdě!

Zapovídám ti zmiňovat otce mého!“

On: „Och, otec tvůj v hubě mé není na místě tak zhola nepřípadném. Ten měl za ušima, vždy rád měl spekulovati s elementy.

Hlavy bol, punktum východové to pro rezavé bodáni, jež trýzní tu malou mořskou vílu, máš přece taktéž po něm… A vůbec, nevyřkl jsem ničeho nesprávného, o osmóze, o liquorní difúzi, o proliferačních pochodech, ty berou se na cestu přec při celém tom kouzle. Máte přec lumbální vak, jemuž v nitru tepá sloupec kapalný, ten pak dosahuje až do končiny cerebrální, ku plenám mozkovým, a v tkáni jejich pilně, tiše, mlčenlivě činí se kradmá venerická meningitis. Leč do nitra, do parenchymu, nemohli by naši mrňouskové nikdy dospěti, jakkoli láká je to dovnitř a jakkoli lákáni jsou tamtéž – nebýt liquorové difúze, nebýt osmózy s buněčnou šťávou v pie, kterážto řečený parenchym činí řidším, tkáň jeho rozpouští a mrskáčkům cestu razí dovnitř. Pochází vše od osmózy, příteli, jejímiž laškovnými výtvory tak časně ses povyrážel.“

Já: „Ubohosti vaší jenom jsem se smál. Chtěl bych, aby

Schildknapp již se navrátil a tak mohl smáti se se mnou. Chtěl

bych vykládati mu historky s otcem, já též. O slzách v oku otce mého chtěl bych mu vykládat, když pravil: ,A to jsou přitom neživí!’„

On: „Aby jed květinku sežral, prach hrome! Měls pravdu, když smál ses nad jeho slzami slitovnými – ač dosud neozřejmilo se ti, že má-li kdos od přirozenosti spolky jakési s Pokušitelem, vždy s city lidiček na nepřátelské noze stojí a neustále ponoukán jest smát se, kdykoli fňukají, a fňukat, kdykoli se smějí. Co znamená tu ,neživý’, kdyžtě flóra tak pestře a u mnohém tvaru bují a prýští, ano kdyžtě dokonce jesti heliotropní? Co znamená tu ,neživý’, kdyžtě kapka ona zvěstuje chuť tak zdravou? Co churavé je a co zdravé, chlapče, v tom asi nemělo by ponechávat se poslední slovo měštěnínovi zadku napořáde staženého. Zda ten vyzná se doopravdy v životě, toť pochybno. Co povstalo po způsobě smrti, po způsobe chorobném, po tom život již netoliko jednou s potěšením sáhl a dotyčná osoba mohla po světě putovati dále a výše. Zapomněls, co naučil ses na škole vysoké, že bůh zlo a dobro přejinaěit umí a že příležitost činit tak nesmí nikdy mu uschnouti? Item jeden vždy asi byl churav a šílen, aby druzí více takoví býti nemusili. A kde šílenost počíná býti již chorobou, to nikdo tak lehko nerozezná. Píšeť takový jeden, uchváceností posedlý, glosu tuto:

,Jsem blažený! Jsem bez sebe! Tomu říkám nové a veliké! Jaká kypivá slast nápadu! Tváře mi žhnou jak roztavené železo! Až běsním nadšením, a vy budete běsnit, až tohle k vám dospěje!

A pak Bůh pomáhejž našim nebohým duším!’ – jest toto ještě bláznivé zdraví, normální bláznivost, nebo to má co společného s meningy? Hodňoučký měštěnín, ten poslední něco takového by schopen byl rozeznat; bud jak bud nic jej v pádě tomto dlouho nenapadne, ježto umělci zkrátka nemají všech pět pohromadě.

Volá jeden příštího dne zas naopak: ,Ach, ta hloupá nuda! Co tohle je za psí život, když člověk nemůže nic podniknout! Kdyby tak někde byla nějaká válka, aby se něco dělo! To bych mohl zkápnout ještě aspoň trochu pořádně! Ať peklo se nade mnou smiluje, protože jsem jeho zplozenec!’ – jest vůbec bráti něco takového vážně? Je doslovně pravdivé, co říká o pekle, nebo je pouze metafora to jakási pro jakžtakž normální ještě durerovskou melancholii? In summa, my toliko vám skýtáme, zač básník klasický, nanejvýš úcty hodný, dík vzdává svým bohům:

Všechno dávají, bohové, neskonalí, oblíbencům svým cele:

veškerou radost, neskonalou, veškerou strast též, neskonalou, cele.“

Já: „Uštěpačný lháři! Si diabolus non esset mendax et homicida! Musím-li tě již poslouchat, alespoň nevykládej mi tu o zdravé velikosti a o zlatě, co někde vyrostlo! Vím, že zlato povstalé z ohně a nikoliv ze slunce není pravé.“

On: „Kdožpak může to říci? Jeť snad slunce ohně lepšího nežli kuchyň? A zdravá velikost! Už jenom když o něčem takovém slyším! Ty věříš v cos podobného, v ingénium, jež pranic nemá společného s peklem? Non datur! Umělec, toť sourozenec zločinu a pominutosti. Míníš, že povstalo kdy dílo obveselivé, aniž původce jeho učil se, tvoře jej, chápat existenci zločinnosti a šílenství? Jakápak choroba, jaképak zdraví! Bez chorobnosti život, co existuje, dosud se neobešel. Jakápak pravost a nepravost!

Což jsme hejlové se zadkem rozklepaným? Taháme snad cokoliv dobrého nicotě z rypáku? Kde nic není, čert starou belu zmůže, a ani bledulinka Venuše nic zchytralého tu nevymyslí. My netvoříme ničeho nového – to věcí je jiných. My toliko uvolňujeme a vysvobozujeme. My podněcujeme.toliko chabost a vystrašenost, skrupule cudné a pochyby, aby šly k čertu. My smýčíme a uklízíme, a to pouhou trochou dráždivé hyperemie, všelikou unavenost – velkou i malou, privátní i z doby povstalou. V tom to jest, ty nebereš v potaz běh času, neuvažuješ historicky, když si stěžuješ, že ten a onen mohl jakous věc mít cele, radostí i strastí nespočítané, aniž nastaveny mu byly hodiny přesýpací, aniž posléze předložen bude mu účet. Co kdokolivěk v údobí, kdy čas posud běžel po klasickém způsobě, mohl mít případně bez nás, to dnes skýtáme toliko my. A my skýtáme věci lepší, jen my poskytujeme všecinko pravé a skutečné – co my, můj milý, umožňujeme leckomu prožít, není již nic klasického, to je archaičnost, pravěkost, věci dávno již neozkoušené. Kdožpak dnes ještě ví, kdožpak věděl i v časech klasických, co jest inspirace, co jest pravé, staré, prapůvodní zanícení, zanícení nikterak chorobně nenahlodané kritikou, malátnou uvážlivostí, smrtící uzdou rozumu, co je posvátné vytržení? Míním dokonce, že čert považován je za osobu leptavě kritizující! Zas jednou pěkné pomlouvání, příteli! Prachsakra zkurvysyni! Pakliže On něco nenávidí, je to leptavá kritika. On právě chce a skýtá triumfující překonání sama sebe, zářící neuváženost!“

Já: „Ty chvastoune hokynářský!“

On: „Ale dozajista! Když někdo na pravou míru uvádí nadmíru hrubé nedorozumění stran sebe, a spíše z lásky k pravdě než ze sebelásky, je to huba nevymáchaná. Arci já nenechám sobě uzamykat hubu skrze tvou nemilostivou zahanbenost, vímť, že pouze to potlačuješ v nitru svém všeliké affecty a vpravdě nasloucháš mi s potěšením děvečky, jež skýtá sluch našeptavaci kdes v kostele… Hned zkraje vezmi třeba takřečený nápad – jak vy to nazýváte, jak vy to již sto nebo dvé stovek let nazýváte –, neboť dříve kategorie podobné přec nebylo, tak jako nebylo hudebního práva vlastnického a všelikera spřízněných věcí. Nápad tedy, věc to tří, čtyř taktů, neníž-li pravda, a víc nic. Vše ostatní jest vypracování, jest vytrvalost v sezení. Nebo nikoliv? Nu, a my jsme osoby odborně znalé literatury a postřehujeme, že nápad není to nový, že notně cos připomíná, co vyskytuje se již u Rimského –

– Korsakova nebo u Brahmse. Co činit? Pozmění se prostě. Leč pozměněný nápad, jest to vůbec ještě nějaký nápad? Vezmi si

Beethovenovy sešitky s náčrtky! Tam není již nižádné conceptionis tématické, jak vnukl ji Bůh. Beethoven žhněte jej onaěeji a napíše na něj: ,Lepší.’ Malá důvěra v Boží vnuknutí, malý respekt z něho vyjevuje se v onom stále ještě nikterak entuziastickém ,Lepší’! Inspirace vpravdě oblažující, vytržení plná, nepochybná, víru vzněcující, inspirace, v níž není volby, není nižádného vylepšování a kutění, kde vše přijímá se co posvěcující diktát, kde krok vázne a hroutí se, kde navštíveného sublimní mrazivá hrůza objíždí, od kořínků vlasů po špičky chodidel, z oka tryská mu slzavý proud štěstí – ta není možná s Bohem, ponechává ten mnoho lopotění ještě rozumu, ta možná je toliko s ďáblem, pravým to vládcem nadšení.“

S chlapem tím přede mou, za jeho posledního okolkovitého promlouvání, udála se jakás proměna: pakliže jsem bedlivě naň pohlédl, jevil se mi jinačí než prve; již neseděl tu co jarmareěník vykutálený a daremník, anobrž, ano prosím, co jakási lepší osoba, na krku seděl mu bílý límec a uvázán měl plastrón, na zahnutém nose brýle s rohovinovými obroučkami, za nimiž třpytily se vlhce temné, zarudlé poněkud oči – tvář byla směsicí divnou břitkosti kés a změkčilosti: nos ostrý, rety ostré, leč brada měkká, s úžlabím veprostřed, nadto úžlabina v líci nad ní – čelo bledé

a klenuté, kštice z něho sčesána směle byla vzad, zvyšujíc je ještě, z boku obojího však do stran trčela z něho hustá, černá a zvlněná

– inteligent, jenž píše o uměnách, o hudbě, pro obecně přístupné listy, teoretik a kritik, jenž sám komponuje, pokud arci hloubání mu to dovolí. Měkké, vyzáblé ruce k tomu, jež promluvy jeho provázejí posuňky jemně neobratnými, občas přejedou něžně po bujném vlase na spáncích a temeni. Takovým jevil se návštěvník ten v koutě sofa. Větším se on nestal; a především hlas, nosový, zřetelný, naučeně libozvučný, zachoval se týž; neproměnil svou podstatu, ač zevnějšek majetníka jeho nepřestajně se přejinačoval. Slyšímť jej promlouvat a vidím, kterak širá, v koutcích zaťatá ústa zpod nedostatečně lazebníkem pojednaného spodního retu vysunují se vpřed, artikulujíce:

„Co dnes je uměna? Putování po hrachu. Patří ku tanci dneska spíše nežli pár červených střevícův, a ty nejsi sám, kdo čertem je sklíčen. Jen si je prohlídni, ty své kolegy – já vím, ty si je neprohlídneš, ty se po nich porozhlédat nebudeš, ty pěstuješ si iluzi samotářského bytí a žádáš všeho si na svou hlavu, veškera prokletí doby. Leč přesto si je prohlédni, by ses zkonejšil, ty spolunastolitele nové hudby, míním ty počestné, kdož pídí se po útulku ve folklóru a v novoklasicismu a jejichž modernost pozůstává v tom, že zapovídají si vydati se na hudební výpravy do neznáma a s důsstojností větší nebo menší odívají se šatem předindividualistických dob. Namlouvají sobě i jiným, že nudné pojednou jest interesantní, poněvadž interesantní zvolna počalo býti nudným.

Nemohl jsem nezasmát se, neboť ač studenost nadále činila mi újmu, musím přiznat, že od chvíle, kdy počala díti se s ním proměna, v jeho společnosti bylo mi mileji. Usmál se taktéž, arci pouze tak, že zamčené jeho koutky ústní pevněji se semkly, přičemž o něco více přivřel oči.

„Bezmocní jsou rovněž,“ pokračoval, „leč věřím, že ty i já upřednostňujeme bezmoc těch, kdož oškliví si onu obecnou neduživost zastírati důstojným jakýmsi zakuklením. Churavost ovšem je vskutku obecná, a poctivci uznamenávají na sobě symptomy její neméně než ti, kdo navracejí tvoření kamsi zpět. Což nehrozí, že produkce vyschne? A to, co z výtvorů, jež ještě lze bráti vážně, dospěje vůbec papíru, dovozuje, z jaké námahy a nechuti povstaly. Jsou příčiny vnější, společenské? Jest důvodem tu nedosti poptávky – a odvisí snad, tak jako v éře předliberální, možnost produkce i nadále od náhodnosti mecenášské přízně?

Dojista, leč co objasnění není to dosti. Komponování samo stalo se příliš obtížným, zoufanlivě obtížným. Kde dílo nesnáší se více s opravdivostí, kterak jest potom pracovati? Leč tak se věci mají, příteli, dílo mistrovské, výtvor jen v sobě spočívající, náleží uměně tradiční, uměna emancipovaná je popírá. Vše počíná se tím, že vám nikterak nelze zacházeti s jakoukoliv tónovou kombinací, pokud byla kdy již použita. Nemožno užít zmenšeného septakordu, nemožno užít jistých chromatických not s předznamenáním. Kdokoliv lepší nosí v sobě kánon jakýs všeho zapovězeného, všeho, co si sebe zapovídá, kánon, jenž znenáhla zahrnuje veškeré prostředky tonality, tedy veškeré tradiční hudby. Co je falešno, co stalo se ošumělým již klišé, o tom rozhoduje řečený kánon. Tonální zvuky, trojzvuky v kompozici dnešní technické oblomenosti – to překonává jakoukolivěk disonanci. Jakožto disonanci jedině lze je upotřebit – leč hrubě obezřetně a toliko in extremis, neboť šok jest tu více neblahý nežli dříve i ten nejtrpčí nelibozvuk. Na technickém rozhledu všechno záleží. Jest správný a výrazu plný zmenšený septakord na počátku opusu 111. Odpovídá Beethovenově celkovému technickému niveau, že ano?, odpovídá napětí mezi nejzazší jemu možnou disonanci a konsonancí. Princip tonality a jeho dynamika obdarují akord ten specifickou závažností, jakáž mu přísluší. Leč té mezitím pozbyl – v historickém procesu, jejž nikdo nezvrátí. Vyposlechni si onen vymřelý akord –• i ve své zasutosti je tu zástupně za byvší obecný technický stav, jenž v rozporu je se stavem přítomným.

Každý zvuk nese v sobě celek, a taktéž veškeré dějiny. Leč proto je poznatek sluchu, co je správné a co nesprávné, bezvýhradně a bezprostředně vázán na něj, na onen jediný, sám o sobě nikoli nesprávný akord, a nemá nižádného abstraktního vztahu vůči celkovému technickému niveau. Tady jest nám hleděti na požadavek správnosti, jejž tvar klade na umělce– požadavek trochu přísný, nemíníš? Co když se napříště konání umělcovo vyčerpávat bude tím, že poslušně vyplní, co obsaženo je v objektivních podmínkách tvoření? V jednomkaždém taktu, na nějž se kdo odváží pomyslit, představí se mu stav technicky co problém. Každým okamžikem bude technika jakožto celek požadovat na něm, aby byl jí práv a dal jí jedině správnou odpověď, jakou ona v jednomkaždém okamžiku připouští. Vše dospěje toho, že kompozice jeho nebudou než takovými odpověďmi, pouhými řešeními technických šarád. Umění stane se kritikou – čímsi velice počestným, kdo by to popíral! Mnohé neposlušnosti u přísné poslušnosti, mnohé samostatnosti, mnohé odvahy je k tomu třeba. Leč ono nebezpečí netvůrčího – co míníš ty? Je dosud to pouhé nebezpečí, nebo již hotové a dokonané faktum?“

Učinil přestávku. Skrze brýle pohlédl na mne vlhkýma narudlýma očima, něžným pohybem pozvedl ruku a dvěma prostředními prsty pohladil si kštici. Pravil jsem:

„Nač čekáte? Mám obdivovat se vašemu výsměchu? Vteřinku jedinou nebyl jsem na pochybách, že svedete povědět mi, co už vím. Způsob, jakým to vyslovujete, je hrubě záměrný. Vším tím hodláte mi „naznačiti, že ku konání, jež jsem si předsevzal, nikdo jiný se mi nehodí a není mi na prospěch leč dábel. Přitom nemůžete vyloučit, že jest teoreticky možný spontánní soulad mezi vlastními potřebami a okamžikem,,správností’ – že jest tu možný přirozený souzvuk, z kteréhožto popudu někdo tvořit svede třeba bez jakéhokoliv nucení a přemítání.“

On (se smíchem): „Možný toliko velice teoreticky, vskutku!

Můj milý, situace je příliš kritickou, než aby mohla stavět se jí na roven nekritičnost! Ostatně výčitku tendenčního výkladu věcí od sebe odvrhuji. Nebudeme se přece bezhlavě pouštět do nějakých dialektických rozmařilostí, a to pouze kvůli tobě. Nepopírám, že stav věcí vůkol ,díla’, měřeno zcela obecně, naplňuje mne jistým zadostiučiněním. Já jsem celkem vzato proti dílům.

Jak neměl bych mít radost nemalou, že myšlenka hudebního díla napadena jest nedochůdností! A nesvaluj tuto na společenské poměry! Já vím, ty máš k tomu sklony a pravíváš, že poměry ty nepředpisují nic, co bylo by sdostatek závazné a stvrzené, aby skýtalo záruku vzniku harmonického díla, jež je dostatečné samo o sobě. To je pravda, leč také vedlejšnost. Prohibitivní těžkosti díla tkví hluboko v něm samém. Historicky pohyb hudebního materiálu obrátil se proti uzavřenému dílu. To se v běhu času scvrkává, povrhujíc rozpínáním v čase, jenž jest prostorem hudebního díla, a ten pak že je tu prázdný. Nikoli z bezmoci, nikoli z neschopnosti vytvářeti formy. Pouze tu neúprosný imperativ kondenzovanosti, jenž hnusí si vše přebytečné, potírá frázi, rozbíjí vše ornamentální, obrací se proti rozpínání v čase, jež jest způsobem žití díla. Dílo, čas a zdání jedno jsou, společně propadají kritice. Ta nesnáší více zdání a hru, nesnáší fikci, suverénnost formy, jež podrobuje cenzuře vášně, lidskou strázeň, rozděluje ji do rolí, transponuje v obrazy. Připustit možno již

toliko nefiktivní, nehraný, nestrojený a nezušlechtěný výraz strázně, podaný ve chvíli, kdy vskutku existuje. Bezmoc a tíseň strázně oné pokročily již tak, že není možno dovolit, aby s ní pohrávalo si nějaké zdání.“

Já (velice ironicky): „Dojemné, dojemné. Ďábel je najednou patetický. Rozlítostněný dábel moralizuje. Leží mu na srdci lidská strázeň. Na její počest dvorně se vtírá do uměn. Byl byste lépe udělal, kdybyste nevzpomínal své antipatie vůči dílům, nechtěl-li jste, abych ve vašich dedukcích rozpoznal čertovské výměty, jež mají uškodit dobré pověsti díla.“

On (netečně): „No dobře, dobře. Leč v zásadě nenahlédáš jinak nežli já, že nelze považovat za sentimentální, natož zlovolné, uznáme-li skutečnosti světa takové, jaké v této chvíli jsou. Jisté věci více nejsou možný. Citové zdání jako umělecké dílo skladatelské, jako se sebou spokojené zdání hudby samotné není více nyní možné a udržitelné – takové zdání, jež odedávna spočívá v tom, že uplatňují se předem dané a do formy již oděné elementy, tak jako kdyby právě u tohoto jednoho případu byly nejvyšším nezbytím. Anebo vezměme to obráceně: výjimečný případ tváří se, jako kdyby byl totožný s danou, důvěrně s ním spjatou formou. Po čtyři století hudba spokojovala se s tím, že předstírala takovou jednotu jako cosi dokonalého, v čem nezeje jediná trhlina – libovala si v tom, že zaměňovala konvenční obecnou zákonitost, jež jí vládne, za své nejvlastnější usilování.

Příteli, dále již to tak nejde. Kritika ornamentálnosti, konvenčnosti a abstraktní všeobecnosti, toť jedno a totéž. Kritice vydává se všanc zdánlivost měšťanského uměleckého díla, na níž se podílí i hudba, i když ta nevytváří nijaký obraz. Jistě, to je její výhodou oproti ostatním uměnám, že nevytváří obrazů, leč tím, že tak nezdolně smiřovala své specifické úsilí s panstvím konvencí, stejně se ze všech sil podílela na onom svrchovaném podvodu.

Podřízení výrazu nějaké smiřující všeobecnosti je nejniternější zásadou hudebního zdání. S tím však je konec. Myslet si vypínavě, že obecné obsaženo je zde ve zvláštním, to samo sebe popírá. Je veta po nějakých daných a závazných konvencích, jež zaručovaly svobodu hry.“

Já: „Tohle mohlo by se vědět, a přesto bylo by opět lze hru uznávat, mimo jakoukoli kritiku. Mohla by se hra umocnit, tím že zacházelo by se s formami, z nichž, jak se ví, vytratil se život.“

On: „Já vím, já vím. Parodie. Mohla by být i k veselosti, kdyby skrze ten svůj aristokratický nihilismus neuváděla mysl v tklivé rozpoložení. Ty si snad slibuješ od takových úskoků štěstí nějaké a velikost?“

Já (opáčím mu zlostně): „Ne.“

On: „Stručně a nevrle! Leč proč nevrle? Protože kladu ti přátelské otázky, dotýkající se tvého svědomí, byť mezi čtyřma očima? Protože jsem ukázal ti zoufanlivé tvoje srdce a s úsudkem znalce stavím ti před oči přímo nepřekonatelné obtíže, jimiž oplývá dnešní komponování? Alespoň mohl bys uznat, že jsem znalec. Ďábel by snad mohl hudbě poněkud rozumět. Pokud se nemýlím, četl sis tu předtím v knize onoho křesťana, jenž zamiloval si estetiku? Ten se vyznal a měl porozumění pro můj vztah ku krásnému tomu umění – umění nejkřesťanštějšímu, jak tvrdí – s negativními předznamenáními samozřejmě, k umění, jež křesťanství sic uvodilo a rozvíjelo, leč taktéž popíralo a vymítalo co démonické spády – a tu to máš. Je záležitost to navýsost teologická, hudba –? tak jako je jí hřích, tak jako jsem jí já.

Vášnivá zaujatost onoho křesťana pro hudbu jest vpravdě vášní, kterážto jest poznáním a současně propadnutostí. Pravá náruživost existuje toliko ve dvojznačnosti a jakožto ironie. Nejvýsostnější vášeň zaměřena je na vše svrchovaně podezřelé… Ne, já jsem muzikální, jen nech být. A tedy jsem ti tu jak ten Jidáš nebohý kňoural o potížích, v jakých octla se dnes hudba, tak jako všechno. Neměl jsem tak činit? Leč já to učinil kvůli tomu, bych tě uvědomil, že ty musíš je překonat, že musíš nad ně se povznést k přezávratné obdivnosti k sobě a konat věci, z jakých posedne tě posvátná hrůza.“

Já: „Také zvěstování. Budu pěstovat osmotické rostliny.“

On: „Toť prašť jako uhoď! Květy ledové, nebo ze škrobu, cukru a celulózy – obé je příroda, a nutno se toliko ptáti, za co chváliti přírodu nejvíc. Tvé sklony, příteli, doptávat se na objektivno, na takřečenou pravdu, subjektivno, ryzí zážitek však mít u podezření co bezcennost, toť vpravdě šosácké a hodno překonání. Vidíš mne, jsem tedy pro tebe. Vyplatí se tázat, zda jsem skutečný? Není snad skutečno, co skutky koná, a není pravdou snad zážitek a cit? Povznáší tě, cit tvůj o sílu a o moc a o vládu zmnožuje toliko pravda – i kdyby z úhlu ctnosti zřeno desetkrát byla lží. To dovolím si tvrdit, že nepravda ustrojení takového, že dodává sil, rovna je jakékoliv planě ctnostné pravdě. A dovolím si tvrdit i to, že tvořivá, génie plodící chorobnost, chorobnost,

jež tryskem přenáší se přes překážky, ve smělé opojenosti skálu za skálou láme, životu tisíckráte je milejší než pěšky se šourající zdraví. Nikdy neslyšel jsem nic hloupějšího, než že z chorobného povstává zase jen chorobné. Život není žádný choulostivec, a morálka neví o tom než bačkoru. Život zmocní se smělého výplodu chorobnosti, spolyká jej, stráví, a jen se ho ujme, už je z něho zdraví samo. Oproti faktu působivosti života, milý brachu, každé rozlišování chorobná a zdraví je k ničemu. Celý houf a pokolení vnímavých a do morku kostí zdravých výrostků vrhne se na dílo churavého génia, člověka, jejž geniálním učinila chorobnost, obdivuje, velebí, vynáší je, nese je dál a dál, mezi sebou si je rozebírá a přehnětá, a přenechává je posléz kultuře, jež nežije toliko z domácí skývy, ale rovněž tak z darů a lektvarú apatyky „U poslů blaženosti“. To ti říká Samael, kterýž není zkomolen. Skýtá ti netoliko záruku, až nadejde konec času odměřeného ti hodinami přesýpacími, že pocit skvělé moci tvé víc a více převládat bude nad bolestmi té malé mořské víly a posléz vystupňuje se dojista k nejtriumfálnější libosti, k entuziastickému affectu zdraví, k tomu, že povedeš si jako Bůh – a toť toliko subjektivní stránka věci, já vím, že to nebylo by ti dosti, to zdálo by se ti nesolidním. Věz tedy: My jsme ti zástavou pro životní působivost toho, čeho s naší pomocí se dobereš. Ty budeš vůdcem, budeš budoucnosti tlouci v buben k pochodu, na jméno tvé přísahat budou výrostci, co díky tvé pominutosti nebudou více míti zapotřebí sami býti pominutými. Z tvé pominutosti týti budou ku svému zdraví, a v nich ty sám budeš zdráv. Rozumíš? Nedosti na tom, že překonáš ochromivé obtíže doby –

dobu samu, to kulturní údobí, chci říci údobí kultury a kultu jejího, překonáš a odvážíš se barbarství, jež napodruhé již propukne, poněvadž nastane po humanitě, po nejpomyslitedlnější léčbě kořínků. Věř mi! to dokonce teologii rozumí víc než kultura od kultu odpadlá, jež i v religiozitě spatřovala pouhou kulturu, pouhou humanitu, nikoli exces, paradox, mystickou vášeň, dobrodružství zhola neměšťanské. Doufám nepodivuješ se, že ti svatý Satanáš káže o religiozitě? Sakrahiml! Kdo jiný, to rád bych věděl, měl by ti dnes o ní tak povídat? Snad ne liberální teolog?

Jsem přece pomalu poslední, kdo ji konzervuje! Komu chtěl bys přiznat teologické bytování, ne-li mně? A kdo chtěl by oddat se teologickému existování beze mne? Religióznost jest mým oborem tak jistě, jak není jím žádný obor měšťanské kultury.

Co kultura odpadla od kultu a ze sebe sama učinila kult, ani ona není ničím jiným již než odpadnutím, a celý svět za pouhých patero sta let je jí tak znaven a syt, jako kdyby ji, salva venia, po celých železných sběračkách hltal…“

Zde, ba již o něco dříve, když v poučovatelském proslove dštil ze sebe slova, že on sám je strážce religiózního života, slova o ďáblově teologickém bytování, uvědomil jsem si: už zas ten chlap přede mnou na sofa vypadá jinak, už, zdá se, není více oním obrýleným hudebním intelektuálem, v kterémžto rouše nějakou chvíli ku mně promlouval, už také nesedí spořádaně v koutku svém, anobrž ležérně cválá, zpola sedě na oblém postranním opěradle sofa, hroty prstů propleteny v klíně a oba palce trče ven. Poltící se bradka, když mluvil, vzdouvala se mu a klesala, a nad otevřenými ústy, v nichž zahlédnout bylo drobné ostré zuby, čněl mu vpřed nakroucený knírek.

Nemohl jsem nevypuknout v smích v onom svém zábalu proti mrazu, jak on změnil převlek svůj v cos dávno mi známého.

„Nejponíženější služebník!“ pravil jsem. „Já měl vás takového rozpoznat, a zdá se mi od vás naveskrz způsobným, že mi tady v sále držíte přednášku tak soukromou. Kdyžtě nyní s vámi to provedlo takové mimikry, doufám, že budete ochoten ukojit mou vědychtivost a kloudně mi prokázat nezávislé své existování, tím že držet mi budete výklad netoliko o věcech, jež vím už ze sebe, leč i o takových, jež zvědět bych teprvá chtěl. Vykládal jste mi tu mnohé o čase měřeném hodinami přesýpacími, se kterýmžto handlujete, taktéž o zálohách bolesti, jež třeba předem zapraviti za zmiňovaný vámi život na vysoké noze, leč nikoli o konci, o tom, co nastane pak, o věčném umořování dluhu. Po tom pídí se má zvědavost, a co tu dřepíte, otázce té jste nevěnoval ni píď ve svém řečňování. Nedozvím se snad u obchodu toho cenu do posledního grošíku? Jakpak žije se v domě pana Kopytnatého?

Co čeká ve špeluňce té dušičky, jichž přízně jste se domohl?“

On (zasměje se chichotem pisklavým): „Chceš tedy vědomost o pernicibus, o confutatione? To nazývám vykutáleností, to nazývám mladickým učeneckým zápalem! Leč na to je času dosti, nedozírně, a předtím ještě přihodí se tolik vzrušeného, že budeš věru mít jiných věcí na práci než mysliti na konec, nebo i tolik mít na paměti chvíli, kdy možná nadejde čas myslit na konec.

Leč nechci ti zvěst tu odpírat a nepotřebuji ničeho tu přikrašlovat, neboť jak může ti působit vážnou starost, co posud je někde v dáli? Arci není vlastně snadno držet řeč o tom předmětu –

řeknu ti: vlastně nedá se zhola a nikterak o tom mluvit, ježto ono nejvlastnější se nekryje tu se slovy; jeden může tu vyslovit a upotřebit slov nespočítaně, leč venkoncem jsou jenom to výrazy zástupné, jsou tu za názvy, jichž není, nemohou činiti si nárok označit to, co nikdá označit a slovy udat nelze. V tom spočívá ona tajná slast a bezpečí pekla, že nelze nikterak je podat slovy, že zajištěno je proti řeči, že právě jen jsouc, nemůže dostat se do novin, nemůže být zveřejněno, jediným slovem, že nemůže dáno být na vědomost kritice, že pro ně slova ,podzemní’,.sklepení’, ,silné zdi’, ,bezzvučnosť,,zapomnění’, ,nespasitelnosť, jsou slabé pouze symboly. Nelzeť, milý brachu, než spokojit se symboly, jen a jen s nimi, mluví-li se o pekle, neboť tam vše končí – netoliko označení jakékoliv, leč vůbec vše –• to dokonce je hlavní charakteristikům, a co lze říci veskrze všeobecného, což zároveň dozvídá se i nově příchozí a zprvu není s to svými takříkajíc zdravými smysly zhola pochopit, ba nechce ani tomu rozumět, poněvadž intelekt nebo které jiné rozumové omezení mu v tom brání, zkrátka poněvadž je to neuvěřitedlno, neuvěřitedlno, že jeden zblednout až může z toho jako křída, ač každému je hned na uvítanou zvěstováno ve formě co nejzhuštěnější a nejdůraznější, že ,zde všechno přestává’, jakékoliv slitování, jakékoliv milosrdenství, jakákoliv šetrnost, jakákoliv i poslední stopa po pamětlivosti námitky ,To přece nemůžete a nemůžete s duší učinit’:

Činí se to s ní, děje se to, a aniž slovem je kdo volán k odpovědnosti, ve sklepení zvukotěsném, hluboko, aby nemohl Bůh ničeho zaslechnout, a to věčně věkův. Ne, špatně o tom se hovoří, to spočívá stranou a vně veškeré řeči, ta nemá s tím nic společného, nemá k tomu nižádného vztahu, pročež ani pořádně neví, který časový tvar má tu užít, a tedy pomáhá si z nouze futurem, jak se praví: ,Tam bude věčný pláč a skřípění zubů.’ Ano, je to pár zvuků do slov oděných, vybraných v extrémní poněkud sféře řeči, ovšem přece jenom slabé symboly, nemající náležitého vztahu k tomu, co tam ,bude’ – bez volání k odpovědnosti, v zapomnění, uprostřed silných zdí. Jest pravdou, že v zvukotěsnosti té bude hodně hlučně, nade vši míru a až uši zalehnou hlučno od samého jekotu, chrochtání, vytí, skučení, bručení, sténání, vřeštění, pištění, skuhrání, škemrání a řezavého výskání, že nikdo ani vlastní písničku neuslyší, poněvadž ta utopí se ve vyzpěvování všeobecném, v hutném hýkavém pekelném plesání a necudném cvrlikání, způsobeném věcmi neuvěřitelnými a nepomysltedlnými. A nelze zapomínat na nesmírné slastné vzdychání, které do prozpěvování toho se mísí, neboť nekonečná muka, jimž co mez nestanovena nižádná pomlka zakoušené trýzně, nižádný kolaps, nižádné bezvědomí, vrcholí naopak v nestoudné rozkoši, pročež ti, kdož jakous intuitivní vědomost mají, mluvívají o pekelném požitku’. S tím ovšem souvisí, že s mukami řečenými pojí se element výsměchu a extrémní hanby; neboť dotyčná slastnost pekelná rovna je nejtrapnějšímu zesměšňování nezměrné oné trýzně a doprovázena je mrzkými prstem ukazováními a řičivým chechtotem: odtud pochází učení, že peklu propadlí k muce ještě i úsměšky a hanbu zakoušejí, ano že peklo definovati jest co příšerné spojení zhola nesnesitelné, přesto však nikdy neustávající muky – a výsměchu. Tam požírají vlastní jazyk od bolestí velikých, proto však nespojují se v nižádné společenství, nýbrž jeden k druhému mají pouze samý jen výsměch a opovržení a jeden na druhého u toho cvrlikotu a vzdychání toliko nejnecudnější hanlivosti povolávají, a nadto ti nejfajnovější a nejpyšnější, kdož nikdy z úst nevypustili slova sprostého, nemohou jinak než užívat těch nejkaluplnějších. Dílem muka jejich a dílem slast hanebná z toho pozůstává, že přemýšlejí o věcech nejnecudnějších.“

Já: „Když dovolíte, toto je první slovo, které jste pravil mi o způsobě utrpení, jaké zatracenci tam zakoušejí. Laskavě uznamenejte, že vlastně jste držel mi přednášku pouze o tom, jaké účinky peklo působí, nikoli však o tom, co v podstatě a ve skutečnosti zatracencům jest tam očekávat.“

On: „Zvědavost tvá je klukovina indiskrétní. Ty věci stavím do popředí, dobře však jsem si vědom, milý brachu, co skrývá se za nimi. Pokoušíš se mě vyptávat, aby nahnal sis strachu, strachu z pekla. Neboť pomysl na obrácení a záchranu, na tu tvou takřečenou spásu duše, na ustoupení od záslibu číhá ti za patami, a ty bažíš přivodit sobě attritionem cordis, bojácnost srdce před tím, co tam jest, bojácnost, o níž nejspíš doslechl ses, že skrze ni člověk dospět může takřečeného blaženství. Dej si říci, toť teologie naveskrz zastaralá. Učení de attritione je vědecky překonáno.

Co nezbytné doloženo je contritio, nejvlastnější a opravdová protestantská zkroušenost z hříchu, jež znamená netoliko, religiózní úzkostnou kajícnost dle církevního řádu, nýbrž niterné obrácení – a zda toho jsi schopen, to taž se sám sebe, pýcha tvá

nezůstane ti dlužná odpověď. Čím déle, tím méně schopen budeš a ochoten podvolit se contritioni, ježto výstřední živobytí, jež povedeš, toť zhýčkanost je veliká, z níž cesta zpět ku spásné prostřednosti jen tak se nenachází. Proto, ku tvému zkonejšení, budiž řečeno, že peklo nebude ti s to skýtat ničeho naprosto nového – toliko cosi, čemus více nebo méně uvykl, a hrdě uvykl. Ono jest v zásadě toliko pokračováním výstředního živobytí. Řečeno pouhými dvěma slovy: podstata jeho, nebo chceš-li vtip, tkví v tom, že obyvatelům svým skýtá volbu pouze mezi extrémní studeností a žárem takovým, jenž dokáže učinit, aby žula tála – mezi těmito dvěma stavy obyvatelé zmínění úprkem ženou se hned sem, hned zas tam, neboť u jednoho zdá se jim druhé co mana nebeská, vzápětí a v nejpekelnějším významu toho slova je však poznovu nesnesitelné. Právě ono extrémní se nemůže ti nelíbit.“

Já: „Líbí se mi. Nicméně chtěl bych tě varovat, abys nebyl si mnou tak příliš jist. Jistá plytkost vaší teologie mohla by tě k něčemu podobnému svádět. Vy spoléháte, že hrdopýcha zbraňovat mi bude ve zkroušenosti, jež nezbytná je ku spasení, a nepočítáte s tím, že jest cosi jako hrdá zkroušenost. Zkroušenost

Kainova, jenž pevného mínění byl, že jeho hřích příliš jest veliký, aby kdy mohl být mu odpuštěn. Contritio bez jakékoliv naděje a co nevíra úplná v možné smilování a odpuštění, co skálopevné přesvědčení hříšníkovo, že páchal skutky své příliš zhurta a že ani nekonečná Boží laskavost není tu dostatečná, aby došel odpuštění hříchů svých – teprve to je pravá zkroušenost, a já vás upozorňuji, že ona spáse je nejblíže, té že milosrdenství nejméně dokáže vzdorovat. Uznáte nejspíš, že hříšník všední a nepřílišný může být taktéž pro milosrdenství zajímavý toliko nepříliš.

U něho k aktu milosrdenství jen málo jest podnětů, milosrdenství je zde pouhým konáním pro forma. Prostřednost nevede nižádné teologické živobytí. Hříšnost tak neblahá, že původce svého pochybou obdaruje o blaženosti spásy, toť vpravdě teologická cesta ku spasení.“

On: „Chytráku! A odkudpak ten tvůj člověk vezme onu prostoduchost, onu bezvýhradně upřímnou zoufanlivost, jež předpokladem je takové neblahé cesty ku blažené spáse? Což není ti zřejmo, že vědomě spekulovat s lákáním, jímž taková velká vina působí na milosrdenství, něco takového akt smilování že naprosto a zhola nemožným činí?“

Já: „A přesto teprve díky řečenému non plus ultra vystupňovává se na nejvyšší míru ono dramaticky až teologické jestvování, to značí k nejzavrženíhodnější vině a tím k nejdůtklivějs a nejneodolatelnější výzvě ku neskonalosti milosrdenství.“

On: „To není zlé. To je věru přímo skvělé. Ted už ti řeknu, že právě hlavinky, jako je ta tvoje, tvoří pekelnou populaci.

Není snadné dostat se do pekla; již dávno trpěli bychom nedostatkem prostoru, kdyby k nám dostal se každý nekňuba a troup.

Jenže ten tvůj teolog povedený, takový vykutálený arciptáček, co spekuluje se spekulací, poněvadž spekulaci má už v krvi, kamž dostala se skrze otce – to by musel být v tom nějaký lektvar nečistý, aby kvítko takové nepropadlo ďáblovi.“

Jak říká to, ba už hodnou chvíli, znovu se chlap ten proměňuje, tak jako byl by oblak nějaký, a dušuje se, že o ničem takovém neví: už nesedí na pažení kanape přede mnou v sále, leč opět v koutě jak daremník nějaký, jak vybledlý jakýs jarmarečnik vykutálený, očepený, očí zarudlých. A praví tím svým rozvláčným, nosovým hlasem činoherce:

„Ze naposléz dospíváme konce, to je ti as přijemno. Věnoval jsem ti notně času a chvíle dlouhé, abych dohodl s tebou tu věc –

mám doufání, že uznáš to. Také arci jsi případ atraktivní, to bez přinucení doznávám. Již dávno upřeli jsme na tě zrak, na tvou čilou, světsky pyšnou hlavinku, na tvé skvostné ingenium, na tvou memoriam. Nuž dopustili jsme, by studovals bohovědu, tak jak vypřemitala si to tvoje domýšlivost, jenže tys záhy už nechtěl ani slyšet, abys nazýván byl kdy teologem, leč Písmo svaté strčils pod lavici a jak kousnutý zaobíral ses pak již jen figuris, characteribus a incantationibus hudebními, to zalíbilo se nám nemálo. Neboť světské pýše tvojí zachtělo se elementárna, a tys zamýšlel vydobýt je ve formě tobě nejpřípadnější, tam v podobě algebraického kouzla lože sdílí s chytrostí náležitou a výpočtem, a přesto zároveň proti rozumu a střízlivé mysli povždy směle cílí.

Což ale nevěděli jsme, žes příliš zchytralý a chladný a cudný pro elementy, a nevěděli jsme, že hrubě zlobný a rozmrzelý k politování až budeš skrze svou stydlivou vykutálenost? Tedy pilně a neomylně nastrojili jsme vše tak, abys vběhl nám do náruče; chci říci do náruče mé holčiny, mé Esmeraldy, a abys přivodil sis ji, tu osvícenost řečenou, jež mozku jest afrodisiakem, osvícenost, jíž tak zoufanlivě žádalo si tělo tvé a duše i duch tvůj.

Zkrátka není nám zapotřebí nižádného křížení čtyřech cest někde

ve spessartském lese ani kruhů kouzedlných. My máme spolu kontrakt a obchod –– krví svou stvrdils jej a vůči nám se zaslíbil a pokřtěn jsi po našem – toto mé navštívení dotýče se tvé konfirmace. Čas vzal sis u nás, čas pro geniálničení, čas pro skutky veliké, plných čtyřmecítma dnův ab dato recessi, čas ten ustanovujeme ti co cíl. Až léta ona budou pryč a uplynulá, čehož není dohlédnouti, onť čas takový je takměř věčností –, budeš námi odveden. Co nás se dotýče, budeme ti po celou dobu tu ve všem poddáni a poslušní tebe, a celé peklo bude ti do roztrhání sloužiti, pakliže odřekneš se všech, co tady žijí, veškerých nebeských vojů a všechněch lidí, neboť tak musí to být.“

Já (mrazivým chladem ovanuty): „Cože? Toť věc nová. Co tím se v klauzuli oné míní?“

On: „Míní se tím odřeknutí. Co jiného? Máš za to, že žárlení domov má toliko na výsostech a nikoliv taktéž v hlubinách? Náš jsi, ty jemnocitná bytosti, nám zaslíben a s námi zasnouben. Ty nesmíš milovati.“

Já (musím se vpravdě rozesmát): „Nemilovati! Ubohý čertíku!

Ty činiti chceš čest pověsti o tom, kteraký jsi hlupák, a sám pověsit si na krk zvoneček jak kočka nějaká, že obchod a úmluvu zakládáš na čemsi tak uhýbavém a chytlavém, jako jest –? láska?

To chce snad dabel uvalit prohibici na bažení milostné? Pakliže nikoliv, musí do úvahy vzíti sympathiam a dokonce caritatem, jinak bude ošálen tak jak podlé učebnice nějaké. Co přivodil jsem si a proč ty pachtíš se, abych zaslíbil se ti – jaké jiné zřídlo to má, řekni, nežli lásku, i když takovou, jež jedem zkažena byla z dopuštění Božího? Spojenectví, v němž, jak ty tvrdíš, my dva jsme uvázáni, i to má co společného s láskou, hňupe. Ty chceš, abych já chtěl a do lesa zašel, na čtverně dělící se cesty, dílu svému k vůli. Jenomže říká se přec, že dokonce i dílo má cos společného s láskou.“

On (smíchem huhňavým): „Do, re, mi! Budiž ujištěn, že tvé finty psychologické oučinku u mne o nic většího nemají nežli teologické! Psychologie – aby Bůh se slitovati ráčil, ty na ni ještě dáš? To přec je to bídné, měštěnínské devatenácté století. Přítomné údobí je syto jí až k pláči, záhy bude pro ně suknem rudým, a kdokolivěk otravuje život psychologií, křísnut bude po lebce.

Dožíváme do časů, můj milý, jež více nechtějí být šikanovány nějakou psychologií… Leč toho již nechme. Co vymínil jsem si, je zřejmo a spravedlivo, povstalé z legitimnosti pekelného usilování. Láska jest ti zapovězena, pokud vřelost podněcuje. Tvůj život budiž studený – pročež nesmíš milovat jediného člověka.

Co si vůbec myslíš? Osvícenost ponechá duchovní tvé síly až doposledka nedotčeny, ba občas vystupňuje tyto až v zářivé vznícení – co že vposled jiného platit za to má nežli milá duše a ctihodný život citový? Obecné studeno tvého života a vztažnosti tvé ku lidem tkví v povaze věcí – spíše tkví již přímo v povaze tvé, my, to ďas uchovej, neukládáme ti nic nového, ti milí mrňouskové nečiní z tebe ničeho nového a neznámého, toliko posilují a smysluplně upřílišňují vše, co jsi. Což není u tebe třeba studenost ona v zárodku již uložena, nejinak nežli po otci hlavobol, z něhož povstati mají bolesti malé oné mořské víly?

Studena chceme tě mít, aby ni plameny produkce tvé nebyly žhavé natolik, že vřelost by ti uvodily. V plameny ty utíkat se budeš ze studenosti žití svého…“

Já: „A z žáru toho zase zpátky v led. Očividně vy již tady na zemi chystáte mi peklo, jaksi napřed.“

On: „Toť extravagantní bytování, jediné, jaké hrdopyšnosti postačiti může. Hrdopýcha tvá nebude věru chtít měnit s živobytím vlažným. Dáš mi tedy ruku na to? Budeš požívati živobytí onoho dílem naplněnou celou věčnost jednoho lidského života. Až dosypou se řečené hodiny, chci mít sdostatek moci, abych s touto jemnocitnou bytostí přede mnou se vynacházející nakládal, počínal si a vládl podle svého ustanovení a uvážení – se vším všudy, budiž to tělo, duše, cokolivěk v obém i z obého na věky věkův…“

Tu měl jsem jej znova, ten nepotlačitelný hnus, jenž jednou již předtím popadl mne a cloumal mnou, svorně s ledově vystupňovavším se návalem mrazivosti, jež od toho ničemníka v kalihotě úzké vanula ku mně a na mne dotírala. Nepamatoval jsem se více divou nelibostí, bylo to, jak padla by na mne mdloba. A pak zaslechl jsem hlas Schildknappův, jenž seděl v koutě sofa, kterak bezstarostně ku mně praví:

„Samozřejmě jste o nic nepřišel. Giornali a dvakrát kulečník, jednou marsalské dokola, a ti řádní lidičkové pak trochu brblali na vládu.“

Seděl jsem přec v letním odění při lampě své, na kolenou knihu onoho křesťana! Nemůže tomu být jinak: u rozhořčení svém nejspíše onoho daremníka jsem zahnal a zábaly své odnesl zpět do vedlejšího pokoje, než souputník můj se dostavil. –

XXVI

MOHU SI ŘÍKAT, ŽE ČTENÁŘ VÝJIMEČNOU OBSÁHlost předchozího úseku, jenž jak vidno ještě přesáhl znepokojivý počet stránek kapitoly o Kretzschmarových přednáškách, neklade přece za vinu mně; a to mě uklidňuje. Za přílišnost toho, co se tím na něm požaduje, nejsem jako autor zodpovědný a nemohu se jí znepokojovat. Podrobovat nějaké zesnadňující úpravě, co Adrian zaznamenal, „rozhovor“ (čtenář nechť si povšimne protest vyjadřujících uvozovek, jimiž opatřuji to slovo; přitom si arci nezastírám, že ho mohou jenom zčásti zbavit hrůzy, jaká v je nětn obsažena) rozmělnit do nějakých jednotlivě číslovaných odstavců, k tomu mě nedokázaly pohnout ani případné ohledy na to, že publikum se třeba unaví a nebude schopno vnímat text beze zbytku. S pietou plnou zármutku bylo mi reprodukovat zápis, přenést jej z Adriánova notového papíru do svého rukopisu; a to jsem učinil nejen slovo od slova, ale mohu říci písmeno od písmene – a často jsem odkládal pero, často přerušoval práci, abych si odpočal, abych kroky obtíženými břemenem myšlenek měřil pracovnu sem a tam nebo abych se s rukama na čele sepjatýma vrhl na pohovku; takže mi skutečně, ať to vypadá sebepodivněji, kapitola, od níž měl jsem pouze pořídit kopii, nešla od ruky tolikrát se chvějící o nic rychleji než kterákoliv dřívější, již jsem sepsal sám.

Smysluplně a přemýšlivě něco opsat je (alespoň pro mne;

avšak i monsignore Hinterpfortner mi v tom dává za pravdu)

vskutku činnost neméně intenzívní a náročná na čas jako písemně zaznamenávat myšlenky vlastní; a tak jako čtenář asi již mnohdy dříve podcenil počet dnů a týdnů, které jsem už věnoval životopisu svého zvěčnělého přítele, bude i nyní jeho představa časově zaostávat za chvílí, v níž sepisuji tyto řádky. Ať si třeba tropí posměch z mého puntičkářství; já pokládám za správné uvědomit jej, že co jsem započal tyto zápisky, převalil se už téměř rok a za sepisování této poslední kapitoly nadešel duben roku 1944.

Samozřejmě mám na mysli to datum, za něhož žiji a konám sám – ne to, k němuž dospělo mé vyprávění a které znamená podzim roku 1912, kdy se Adrian s Rudigerem Schildknappem vrátili z Palestriny do Mnichova a on sám se zprvu nastěhoval do jednoho schwabingského penziónu (jmenoval se Gisella).

Nevím, proč tenhle dvojitý letopočet tak poutá mou pozornost a proč mě cosi nutká poukázat na něj: na letopočet osobní a na letopočet týkající se věci, čas, v němž se pohybuje vyprávěč, a čas, v němž se odehrává vyprávěné. Je to zcela zvláštní propletení časových průběhů, ostatně je mu souzeno, aby se spojilo ještě se třetím: s časem totiž, jejž si jednoho dne udělá čtenář, aby se vlídně ponořil do toho, co se mu tu sděluje; ten už bude mít co činit s trojí časovou posloupností: se svou vlastní, s posloupností kronikářovou a s posloupností historickou.

Nehodlám se dál utápět v takovýchto spekulacích, které podle mého nesou pečeť jisté vzrušené nadbytečnosti, a jenom podotknu, že výraz „historický“ přiléhá s daleko temnější drtivostí k času, za něhož píši, než k tomu, o němž píši. V posledních dnech zuřily boje o Oděsu, bitva bohatá na oběti, jež skončila tím, že ono proslulé město u Černého moře padlo do rukou Rusům, aniž arci protivník byl v nejmenším schopen vnést zmatek do našich manévrů, kterými jsme se od něho odpoutávali. Zajisté nebude toho schopen ani v Sevastopolu, v další z našich zástav, kterou nám, jak se zdá, nepřítel zjevně silnější hodlá nyní uzmout. Mezitím se do nepředstavitelných již rozměrů vystupňovaly téměř každodenní již hrůzné nálety na naši dobře obrněnou pevnost Evropu. Co je platné, že hodně oněch nestvůr sesílajících na nás zkázu stále brizantnější padá za oběť naší hrdinné obraně? Tisíce jich zatemňují nebe nad naším tak odvážně sjednoceným kontinentem, a stále další naše města kácejí se v troskách. Lipsko, jež hrálo tak důležitou úlohu v Leverkuhnově zrání, v tragédii jeho života, bylo zcela nedávno zasaženo s plnou silou: jeho proslulá nakladatelská čtvrť je, jak se dovídám, již jen hromadou sutin a nezměrné literární hodnoty užitné i naukové uchvátila zkáza – ztráta to přetěžká nejenom pro nás Němce, ale i pro vzdělávající se svět vůbec, který však se s ní, zda ze zaslepenosti, nebo zcela po právu

– to se neodvážím pos oudit – zřejmě hodlá smířit.

Ano, vyústí v naši záhubu, obávám se, že neblaze inspirovaná politika nás přivedla do konfliktu s nejlidnatější, nadto revolučně vznícenou mocností a zároveň s tou, jež oplývá nejdrtivější produkční kapacitou – ostatně jak se zdá, onen americký stroj na vyrábění ani snad nemusí běžet na plné obrátky, aby vyplivoval všepohlcujicí moře válečného materiálu. Že znervóznělé demokracie dokonce svedou tyto strašlivé prostředky i používat, to je úžas budící, k vystřízlivění nabádající zkušenost, v jejímž světle den co den odvykáme omylu, že válka«je jakousi německou výsadou a že v umění užívat násilí nemohou se ostatní neprojevit jako hudlaři. Pomalu si myslíme (monsignore Hinterpfortner ani já tu již nejsme žádnou výjimkou), že od válečné techniky Anglosasů se lze nadít naprosto všeho, a vzrůstá napjaté očekávání invaze:

útok ze všech stran, s obrovskou převahou materiálu a miliónů vojáků, na naši evropskou tvrz – nebo snad mám říci: na naše vězení, mám říci: na náš blázinec? – se opravdu čeká, a pouze notně výmluvná líčení všeho možného, co se podniklo proti případnému nepřátelskému vylodění, a to, co se podniklo, zdá se vpravdě velkolepé – všeho možného, co má sloužit k tomu, abychom my a náš světadíl byli uchráněni ztráty našich současných vůdců –•, pouze tato líčení dokáží ještě být duchovní protiváhou obecné hrůze z toho, co nadejde.

Zajisté, čas, za něhož píši, má nesrovnatelně mocnější dějinný podnět nežli čas, o němž píši, čas Adriánův, který jej dovedl pouze na práh naší nehodnověrné epochy, a mně připadá, že by snad člověk na něj, že by snad člověk na všechny, co nejsou už mezi námi a nebyli ani již mezi námi, když tohle všechno začalo, měl zavolat „Vy se máte!“, nějaké to srdečné „Odpočívejte v pokoji!“

Že je Adrian v bezpečí před dobou, ve které žijeme, to je pro mne skutečnost drahocenná, mám ji stále v duchu před očima jako nějaký klenot a za to, že smím si jí být vědom, rád se smiřuji s příšernostmi doby, v níž já existuji dál. Připadá mi, jako kdybych byl a žil za něj, namísto něho, jako kdybych nesl na bedrech břímě, jež jeho ramena ušetřilo, zkrátka jako kdybych mu prokazoval cosi milého, tím že z něho snímám jho dalšího života, a tahle představa, jakkoli je iluzorní, ba jakkoli je šílená, dělá mi dobře, lichotí mému přání, které jsem v sobě vždy choval, sloužit

Adriánovi, pomáhat mu, chránit jej – této potřebě, jíž se za přítelova života dostalo tak málokdy ukojení.

Pořád je mi divné, jak to, že Adrian pobyl v onom schwabingském penziónu jen několik dní, a jak to, že se vůbec nepokusil sehnat si ve městě nějaký stálý byt. Schildknapp již z Itálie dopsal svým někdejším pronajimatelům v Amáliině ulici a znovu si zajistil přístřeší, na něž byl zvyklý. Adrian neuvažoval o tom, že by se třeba znovu ubytoval u paní senátorové Roddové, ani že by

vůbec zůstal v Mnichově. Jako kdyby se již dávno byl pevně rozhodl, ač o tom nemluvil – a to tak, že dokonce ani nepodnikl nějaký předběžný výlet do Pfeifferingu u Waldshutu, že namísto toho vše vyřídil pouhým telefonátem, a nadto hodně stručným.

Z penzionátu Gisella zavolal Schweigestillovým – sama matka mu odpovídala do druhého aparátu –, představil se jako jeden z oněch dvou cyklistů, kterým.kdysi bylo dovoleno prohlédnout si dům a dvorec, a dotázal se, zda a za kolik byli by mu ochotni přenechat jednu ložnici v hořením poschodí a k dennímu pobývání opatovu jizbu v přízemí. Cenu, včetně stravy a obsluhy, jež se posléze ukázala jako notně nízká, paní Schweigestillová prozatím neurčila; nejprve si zjistila, o kterého z obou tehdejších návštěvníků jde, zda o spisovatele nebo o hudebníka, vzala; ia vědomí, že je to onen hudebník, při tom si zjevně vyvolávala v paměti, jakým tehdy na ni zapůsobil dojmem, a na jeho žádost dala mu k uvážení, v jeho vlastním prý zájmu a z jeho vlastního pohledu – ostatně i to jen tak, že prohlásila, on že musí nejlépe vědět, co je mu na prospěch. Oni, Schweigestillovi, řekla, nejsou žádní zavedení pronajímatelé, kteří na něčem takovém hodlají snad vydělávat, že pouze příležitostně, takříkajíc od případu k případu, berou si do domu nájemníky a stravniky; to přece pánové mohli poznat už tenkrát, když s nimi mluvila; a zda on, s nímž mluví, je takovou příležitostí a takovým případem, to že ona musí nechat na posouzení jemu. Bude to zkrátka u nich mít všechno jaksi tiché a jednotvárné, a navrch i primitivní, co se týče pohodlí: žádnou koupelnu, žádný záchod, nýbrž všechno pěkně po selsku, za domem, a že prý se jenom diví, že pán, kterému není ještě ani třicet, jestli mu dobře rozuměla, který se zaobírá aby tak řekla krásným uměním, chce se ubytovat tak stranou od míst, kde se odbývá kultura, někde na venku. Ono ostatně „divit se“ není to správné slovo, to prý není její způsob, ani jejího muže, aby se divili, a jestli snad zrovna tohle je to, co hledá, poněvadž ona se opravdu většina lidí pořád až moc diví, pak ať jen přijede. Ať to ale pořádně uváží, protože zvlášť Maxovi, jejímu muži, ale i jí záleží na tom, aby něco takového nebyl jenom nějaký vrtoch, aby si to zakrátko zas nerozmyslel a nedal výpověď, že se má myslet na to, aby taková věc nějaký časek vydržela, že ano, není-liž pravda, a tak dále.

Že přijede natrvalo, odpověděl jí Adrian, a uvažuje o té věci už léta. Jaký život jej očekává, to že v duchu důkladně přezkoumal,

shledal, že pro něj bude dobrý, a rozhodl se pro něj. S cenou, sto dvaceti markami měsíčně, že souhlasí. Ložnici tam nahoře ať prý mu vybere sama, a že už se těší na opatovu jizbu. Ze se hodlá za tři dny nastěhovat.

A tak tomu také bylo. Adrian využil svého krátkého pobytu v Mnichově k tomu, že se dohodl s kopistou, který mu byl doporučen (domnívám se, že mu jej doporučil Kretzschmar), prvním fagotistou Zapfenstósserova orchestru, který se jemnoval Griepenkerl a trochu si tímto vedlejším zaměstnáním přivydělával, a rovnou mu předal část partitury „Marné lásky snahy“. Úplně své dílo v Palestrině nedohotovil, instrumentoval zatím obě poslední dějství, také si ještě docela nevyjasnil otázku předehry v sonátové formě, jejíž původní koncepce, tím že tu dodatečně uplatnil ono zarážející vedlejší téma, jinak samotné opeře cosi zcela cizího, v repetici a v závěrečném allegru však mající úlohu tak duchaplnou, se značně změnila, a nadto měl hodně práce s tím, že musel dodatečně předepisovat označení přednesová a tempová, na něž při komponování celých dlouhých pasáží docela zapomněl. Ostatně bylo mi zřejmé, že nikoliv náhodou nebylo všechno v pořádku s ukončením Adriánova pobytu v Itálii a s dokončením jeho díla. I když možná i vědomě usiloval, aby tyto dvě skutečnosti byly v časové shodě, z jakéhosi skrytého záměru se tak nestalo. Byl až příliš člověkem vyznávajícím zásadu semper idem a za každou cenu se prosazujícím proti vnějším okolnostem, aby, změní-li scénu svého života, pokládal za žádoucí s věcí, kterou se zabýval za předchozí situace, beze zbytku skoncovat. Lepší, v zájmu vnitřní kontinuity, je přenést do nových poměrů zbytek něčeho, čím se člověk zabýval v poměrech předchozích: tak to sám říkal; a až se z vnější novosti stane cosi běžného, upřít se na novost vnitřní.

Se zavazadlem jako vždy spíše lehkým, k němuž patřily desky uchovávající partituru a gumová vana, jež mu už v Itálii nahrazovala koupelnu, odjel ze Starnberského nádraží v jednom z osobních vlaků, které staví nejenom ve Waldshutu, ale o deset minut později i v Pfeifferingu, vstříc svému cíli; dvě bedny s knihami a dalšími potřebami si dal odvézt v nákladním vagóně. Říje n uz spěl ke konci, počasí, ač dosud suché, bylo již drsné a soumračné.

Padalo listí. Syn Schweigestillových Gereon, ten, co přivezl nový stroj na hnojení, mladý rolník, spíše nevlídný a nedělající příliš okolků, avšak zřejmě svými věcmi jistý, očekával hosta na staničce; seděl na kozlíku otevřeného kočáru, spočívajícího na vysokých kolech a tuhého pérování, a šňůrou biče pošvihával po hřbetech spřežení, dva svalnaté hnědáky; nosič mezitím nakládal příruční kufr. Po cestě se příliš nemluvilo. Podmáselník s jeho věncem stromů, Žabák s jeho šedou hladinou zahlédl Adrian, podruhé, již z vlaku: ted na jedno i druhé mohl pohlížet zblízka.

Záhy byl na dohled klášterně barokní dům Schweigestillových;

v čtverhranu dvorce, jenž byl dokořán, opsal povoz oblouk kolem starého jilmu, který jim stál v cestě; jeho listí už z valné části leželo na kruhové lavici, která jej obemykala.

Před vchodem, nad nímž se vypínal onen duchovní erb, stála paní Schweigestillová s dcerou Klementinou, hnědookým venkovským děvčetem v strohém selském kroji. Přivítala jej, avšak její slova zanikala ve štěkotu psa na řetězu, který z rozčilení šlapal ve svých miskách a málem utrhl svou boudu se slaměnou střechou.

Nepomohlo nikterak, že jak matka, tak i dcera, ba i chlévská děvečka s nohama zahnojenýma, co pomáhala při vykládání

(Waltpurgis), na něj hlaholily to své „No tak, Reku, nehloupni!“

(tahle lidová metafora, jež zřejmě má svůj původ v jakési obavě o stav rozumu některých bližních, je rozkošná v tom, že přikazuje oběti jistého procesu zastavit jej, ač ta něčeho takového vůbec není schopna). Pes běsnil dál, a Adrian, když se byl na něj chvíli s úsměvem díval, posléze šel k němu. „Suso, Suso,“ řekl, nezvýšil však hlas, pouze to vyslovil s jakýmsi užasle nabádavým důrazem, a hle: snad výhradně pod vlivem toho konejšivě bzučivého zvuku se zvíře téměř vzápětí uklidnilo a dovolilo, aby ten, kdo je zaříkával, hladil mu lebku rozbrázděnou kousanci; psisko k němu vzhlíželo a v žlutých očích mělo cosi hluboce vážného.

„Máte kuráž, to klobouk dolů!“ řekla paní Elsa, když se

Adrian vrátil ke vchodu. „Většinou mají lidi z té potvory vítr, a když vyvádí jako prve, to se člověk ani nediví. Mladý učitelský ze vsi, co sem chodil za dětima – jojo, to byl taky kus strašpytla

– ten pokaždé říkal: ,Toho psa, paní Schweigestillová, toho já se stejnak bojím!“

„Ano, ano!“ zasmál se Adrian a přikývl, a pak vešli do domu, mezi ty výpary z tabáku, vyšli do hořeního poschodí, a tam paní zavedla Adriana do ložnice, již mu pronajala, v bílé chodbě, která byla cítit zatuchlinou; v jizbě stála pestře natřená skříň a dovysoka zastlaná postel. Učinili pro něj ještě něco, postavili mu sem zelené křeslo a před ně k nohám na smrkovou podlahu položili pokrývku

z odstřižků. Gereon a Waltpurgis donesli do ložnice příruční kufr.

Už cestou sem nahoru a poté po schodech dolů se debatovalo, co tak bude host chtít a jak bude mít rozvržený den; v opatově jizbě pak, v oné příznačně starobylé místnosti v prízemku, které se

Adrian v duchu dávno již zmocnil, v debatě pokračovali a dohodli se: ráno velký džbán horké vody, do ložnice silnou kávu, a také na době oběda a večeře – Adrian nebude jíst s rodinou, něco takového ani nečekali, ona také doba, kdy jedli oni, byla pro něj příliš časná; bude se, jen pro něj, prostírat vždy v půl druhé a v osm hodin, nejlépe v tom velkém předním pokoji(v onom selském sále s Níké a s velkým klavírem), vyslovila své mínění paní Schweigestillová, ten je mu beztak vždy k dispozici, jak to bude potřebovat. A slíbila mu lehkou stravu, mléko, vejce, topinky, zeleninové polévky, pořádný syrový biftek se špenátem na poledne a nádavkem pěknou omeletu s jablkovou marmeládou, zkrátka věci, co vyživují a přitom pohladí háklivý žaludek, jako je ten jeho.

„Jo žaludek, milej zlatej, to vlastně ani není žaludek, to je hlavinka, háklivá, namožená, a to ona má takovej velkej vliv na žaludek, dokonce ani když mu nic není, to je přecivá vidět na mořské nemoci a na migréně…“ Aha, tak on má občas migrénu, a že pěkně zapeklitou? No ona si to hnedky myslela… Doopravdy si to myslela hnedky už tehda, jak v ložnici tak důkladně šmejdil po šuplatech a taky si bedlivě prohlížel, jak se dá ta cimra zatemnit; poněvadž tma, ležet ve tmě, noc, černá jak inkoust, a vůbec žádné světlo do očí, to je to pravé, dokavad“ se ta svízel svízelná člověka drží, a k tomu pořádně silný čaj, a hodně citrónu, aby byl jaksepatří kyselý. Migréna, to nebylo pro paní Schweigestillovou nic neznámého – teda chce říct, že samotnou ji nikdá nic takového nepotkalo, ale Max, to jako její muž, že dřívějc na to trpíval, a dost pravidelně; časem že se tohle trápení ztratilo. O nějakých hostových omluvách, že je tak choulostivý a spolu s jeho maličkostí že se vloudil do domu takříkajíc kvartální pacient, nechtěla nic slyšet a jenom na to řekla: „A dite!“. Něco takového, prohlásila, muselo jednomu napadnout přece hnedky, když se někdo takovej odstěhuje do Pfeifferingu tamodtud, kde je na každém rohu kultura, tak k tomu musí mít svoje příčiny, a on že bude něco na ten způsob, a že pro takový věci musí mít každej uznání, „no nemám pravdu, pane Leverkuhn?“ No a tady právě lidi uznání

mají, i když ne kulturu. A dobrá ta žena řekla ještě leccos podobného.

Dohodla se tehdy s Adriánem, jak tak chodili i stáli, na věcech, které, aniž to možná jeden nebo druhý tušili, vtiskly podobu jeho vnějšímu životu na celých osmnáct let. Zavolali vesnického truhláře, aby v opatové jizbě změřil stěnu u dveří, na police pro Adriánovy knihy; neměly být vyšší, než kde končilo dřevěné ostění a začínala kožená tapeta na stropě; rovněž se hned rozhodlo, že do lustru, kde dosud byly zbytky svic, se zavede elektřina. Časem pokoj doznal ještě několika změn; a bylo mu dopřáno, že viděl rodit se tolik mistrovských děl, dnes ještě více nebo méně čekajících, aby je veřejnost vzala na vědomí a obdivovala se jim. Místa, kde palubová podlaha nebyla nejdokonalejší, záhy pokryl koberec sahající málem od stěny ke stěně, v zimě nadmíru potřebný; a k rohové lavici, na níž krom savonarolovské židle u pracovního stolu jedině bylo možno sedět, bez nějakých estétských stylových ohledů, které Adriánovi ani nehověly, přibylo už za pár dnů hluboké křeslo na čtení a na odpočinek, s potahem ze šedivého sametu, koupené u Bernheimera v Mnichově, chvályhodný kus nábytku, jenž, protože k němu neoddělitelně patřila vysunovatelná podložka na nohy, jakýsi polstrovaný taburet, si spíše zasloužil název pohovka než obyčejný divan a který svému majiteli konal dobré služby téměř dvě desetiletí.

Zmiňuji se o věcech „koberec a křeslo“ pořízených v paláci nábytku na Maxmiliánově náměstí zčásti proto, abych ozřejmil, že styk s městem díky hojnému vlakovému spojení, mimo jiné i několika rychlíkům, kterým jízda netrvala ani hodinu, byl pohodlný a snadný a Adrian se tedy, byť by to, co vyslovila paní Schweigestillová, takovým dojmem působit mohlo, v Pfeifferingu přece jen nezahrabal do úplné samoty a neodřízl se zcela od

„kulturního života“. Dokonce i když zašel na nějaký ten večírek, na nějaký koncert v Akademii nebo poslechnout si Zapfenstosserovu kapelu, i když zašel do Opery nebo za přáteli – i to se stávalo –, měl vždy možnost vrátit se domů nočním vlakem v jedenáct hodin. Nemohl ovšem pak spoléhat, že jej ze stanice odveze Schweigestillovic bryčka; pro takové případy se dohodl s povoznictvím ve Waldshutu; ostatně Adrian tu cestu kolem rybníka k spícímu Schweigestillovic dvorci odbýval za jasných zimních nocí rád i pěšky, a uměl Rekovi čili Susovi, tou dobou vždy již pozbavenému řetězu, už zdálky dát znamení, aby nedělal povyk.

Dával psisku o sobě vědět za pomoci kovové píšťalky, vyladitelné šroubovnicí; její nejvyšší tóny měly tak extrémně vysoký kmitočet, že lidské ucho je dokonce ani zblízka téměř nedokázalo zachytit. Zato na psí bubínek, zcela jinak utvářený, působily velmi silně a již z neobyčejné dálky, a Rek byl tichý jak myška, kdykoliv k němu nocí pronikl ten tajný zvuk, jejž jinak nikdo nezaslechl.

To zvědavost, také však přitažlivost, již vyzařovala chladně uzavřená, ba hrdopyšně plachá bytost mého přítele, způsobily, že zas naopak do jeho refugia záhy jezdívali různí návštěvníci z města.

Dám tu přednost Schildknappovi, protože ta mu vskutku náleží:

on samozřejmě první zajel do Pfeifferingu podívat se, jak si

Adrian vede v končině, kterou společně objevili; a posléze, zejména v létě, strávil u něho v Pfeifferingu nejeden víkend.

Zink a Spengler se tu objevili na kolech. Adrian se totiž, když byl nakupovat ve městě, zastavil v Rambergově ulici, aby se zas jednou pozdravil s Robbovými, a od dcer paní senátorové se přátelé malíři dozvěděli, že se vrátil, a kde nyní pobývá. Podle všeho iniciativa k návštěvě v Pfeifferingu vzešla od Spenglera, Zink, jako malíř nadanější a aktivnější než Spengler, lidsky však zdaleka ne tak vnímavý, neměl nejmenšího porozumění pro Adriánovu povahu a vydal se na cestu dojista jen proto, že jel i jeho nerozlučný přítel – po rakousku lichotnický, samé „Rukulíbám“ a obdivné „Jéžiši!“ vůči všemu, co mu kdo ukázal, v podstatě však člověk nevraživý. Klauniády, které provozoval, žerty, jež byly jakžtakž účinné díky jeho dlouhatánskému nosu, díky očím blízko u sebe, jimiž se směšnou zarputilostí zíral na ženy, ovšem na Adriana nikterak nepůsobily, jakkoli vděčně přístupný byl jinak všemu komickému. Jenomže komika vždy utrpí ješitností; a Zink byl navíc až nudný tím, jak v hovoru zrovna číhal na každé slovo, zda se mu náhodou nedá imputovat nějaká ta obscénní dvojznačnost, aby se jí mohl hned chopit – mánie to, jež Adriana, jak si Zink zřejmě všiml, také zrovna neuváděla v nadšení.

Spengler, mhouraje, s důlkem na líci, se při takových příležitostech vždy mečivě rozesmál. Pohlavnost jej bavila v literárním smyslu; sex a duch měly podle něho těsnou souvislost – což samo o sobě není mínění nesprávné. Jeho vzdělanost (o ní již víme), jeho smysl pro zjemnělost, esprit, kritičnost kořenil v jeho nahodile nešťastném vztahu k oblasti pohlavna, v jeho tělesné fixaci na ni, jež ve vztahu k jeho jinak nevznětlivému temperamentu byla navýsost smolná, jeho vášnivosti na tomto poli tedy nikterak přiměřená. S úsměvem tlachal, tak jak to bylo typické pro ono estétské období kultury, jež nám dnes připadá tak hluboko zasuté, o všech možných uměleckých příhodách, o literárních a bibliofilských novinkách, poreferoval o mnichovských klepech a notně čtverácky, do nejmenších podrobností vykládal historku o tom, jak velkovévoda výmarský a divadelní autor Richard Voss cestovali spolu po Abruzzách a přepadla je tlupa opravdových loupežníků – což prý určitě celé zaranžoval Voss. Vyslovil Adriánovi několik chytrých komplimentů o brentanovských

Zpěvech, jeř si byl koupil a studoval u klavíru. Vyjádřil se tehdy, že zabývat se těmi písněmi znamená nebezpečně se zhýčkat:

člověku se potom těžko bude z tohoto žánru líbit kdy něco dalšího. Řekl ještě leccos docela vhodného o zhýčkanosti – ta prý postihuje i samotného věčně neukojeného umělce a i jemu je případně nebezpečná. S každým dílem totiž, které má za sebou, je pro něj, a jeho vlastním přičiněním, život těžší a posléze zcela nesnesitelný, poněvadž ona zhýčkanost výjimečným, jež mu znechucuje všechno ostatní, nakonec jej neomylně vhání do úplné rozloženosti, stavu to, kdy nic už vytvořit a zvládnout nelze.

Problémem pro člověka vysoce nadaného je otázka, jak se vzdor stále pokračující zhýčkanosti a stále se rozpínající zhnusenosti pořád udržet ve stavu takovém, aby byl schopen tvořit.

Takový chytrák to byl, Spengler – a to jen díky té své specifické fixaci, již prozrazovalo jeho mžourání a mečení. – Po oněch dvou přijela Jeanette Scheurlová a Rudi Schwerdtfeger, popít čaje a podívat se, jak Adrian bydlí.

Jeanette a Schwerdtfeger tu a tam spolu muzicírovali, před hosty staré madam Scheurlové i jen pro sebe, a tak se také dohodli, že zajedou do Pfeifferingu; Rudolf se nabídl, že je telefonicky ohlásí. Zda podnět k návštěvě byl jeho, nebo zda vyšel od

Jeanetty, to se nevyjasnilo. Přeli se o to dokonce i před Adriánem a zásluhu na té pozornosti, jež mu prokázali, sváděli jeden na druhého. Jeanettina šibalská impulzívnost mluvila pro to, že autorkou onoho nápadu je ona; leč stejně tak dobře ladil ten nápad s Rudiho překvapivou příchylností. Schwerdtfeger byl zjevně přesvědčen, že si s Adriánem přede dvěma lety tykali; přitom se tak dělo jen a jen příležitostně, za karnevalu, a i tak šlo o záležitost jednostrannou, totiž Rudiho. A nyní se tykání s bezelstností sobě vlastní znova chopil a upustil od něho –

mimochodem aniž byl jakkoliv dotčen –, teprve když Adrian již podruhé nebo potřetí odmítl splácet mu stejným. Že se Scheurlová neskrývaně bavila, jakou to sklidila porážku jeho snaživost, ani v nejmenším jej nerozladilo. Sebemenší náznak zmatku nezasvítí v těch jeho modrých očích, které se uměly s tak naléhavou naivitou zarýt do očí kohokoliv, kdo zrovna říkal cosi chytrého, učeného nebo vzdělaného. Ještě dnes přemítám o Schwerdtfegerovi a kladu si otázku, jak dalece vlastně chápal

Adriánovu osamocenost, to jest jak roztoužená, jak svádivá je taková samota, nakolik tedy bažil, abych se vyjádřil drsně, osvědčit svůj talent kdekoho zlákat a získat. Bezpochyby se narodil k tomu, aby dobýval a nabýval; musel bych se však obávat, že k němu nebudu spravedlivý, kdybych jej viděl jenom z této jedné stránky. On to byl také chlap jaksepatří a umělec, a že Adrian a on si posléze navzájem skutečně tykali, že se oslovovali křestními jmény, to bych nerad považoval za opovrženíhodný úspěch nějaké Schwerdtfegerovy koketnosti; spíše bych to přičítal faktu, že upřímně, bez postranních úmyslů vnímal výjimečné hodnoty toho člověka, pociťoval vůči němu opravdovou náklonnost a z toho všeho že se napájelo jeho neuvěřitelné odhodlání, jež nakonec triumfovalo – ostatně osudně triumfovalo – nad chladem Adriánovy melancholie. Ale to už zas předbíhám, podle svého notorického nechvalného zvyku.

Ve svém rozlehlém klobouku, od jehož okraje se napínal ke špičce nosu jemný závojík, hrála Jeanetta Scheurlová v selském salóně Schweigestillových na rozlehlém klavíru Mozarta, a Rudi

Schwerdtfeger si do toho pískal s obratností tak útěšnou, že se člověk až musel zasmát. Slýchal jsem to pohvizdování později i u Roddových a Schlanginhaufenových; vyprávěli mi, jak Rudi už jako malý chlapec, ještě než se začal učit hrát na housle, pustil se do zvládání téhle techniky a neustále se pocvičoval v pohvizdování skladeb, které někde slyšel; že hvízdal, kudy chodil, a že se i později tady neustále zdokonaloval v tom, co se už naučil.

Byla skvostná, ta až kabaretní dovednost, jež imponovala téměř ještě víc než jeho hra na housle a pro niž měl určitě jakési zvláště příznivé vrozené organické vlohy. Kantiléna byla nanejvýš příjemná, charakteru spíše houslového než flétnového, frázování mistrovské, a krátké noty, ať staccatové nebo legatové, mu vycházely bez jediného nebo téměř bez jediného lapsu, tak přesně, až to uvádělo v nadšení. Zkrátka bylo to něco skvostného, a ona klukovská otveračivost, která z téhleté techniky zrovna vyzařuje, snoubící se tu navíc s uměleckostí, kterou nebylo lze nebrat vážně, budily v posluchačích nevšední rozjaření. Bezděky se pak vždy smíchem roztleskali, a také Schwerdtfeger se chlapecky zasmál a při tom si škubavě narovnal v kabátě rameno a koutek úst našklebil do známé krátké grimasy. –

Tohle tedy byli v Pfeifferingu Adriánovi první hosté. A záhy nato jsem přijel i já a putoval s ním pak o nedělích kolem jeho rybníka a nahoru na Podmáselník. Jedině ještě zimu, poté co se vrátil z Itálie, jsem prožil daleko od něho; o velikonocích roku

1913 jsem dostal učitelské místo na freisingském gymnáziu;

nemálo mi tu bylo na prospěch katolické vyznání mé rodiny.

Odjel jsem z Kaisersaschernu a se ženou i děckem přesídlil na břeh Isary, do onoho ctihodného města, po mnoho století biskupského sídla; tady jsem, maje příhodné spojení s hlavním městem a tedy i s přítelem, mimo ovšem těch několik měsíců, kdy jsem byl na frontě, prožil svůj život a hleděl otřesen, protože jsem Adriana měl rád, na tragédii, jíž jeho život vyvrcholil.

XXVII

FAGOTISTA GRIEPENKERL OPISEM PARTITURY „Marné lásky snahy“ odvedl úctyhodné dílo. Snad první, co Adrian řekl, když mě znovu uviděl, platilo oné takřka dokonale bezchybné kopii a tomu, jakou má z toho radost. Ukázal mi rovněž list, který mu ten muž napsal uprostřed oné puntičkářské práce a v němž inteligentně vyjádřil něco jako starostlivé nadšení vůči předmětu svého namáhavého úsilí. Nedokáže ani říci, zvěstoval autorovi, jak mu dílo svou smělostí, novostí svých myšlenek vyráží dech. Ani neví, jak by vyjádřil obdiv nad jemným členěním faktury, rytmickou různorodostí, instrumentační technikou, díky níž často složité předivo hlasů nepřestává být přehledné, a především nad skladatelskou obrazností, jak se projevuje v obměňování všeho předem daného, v nesčetných mnohotvárných variacích: tak třeba krásná a přitom téměř komická hudba, již přisoudil postavě Rosalindy, nebo spíš která vyjadřuje

Bironův zoufalý cit vůči té dívce, anebo střední část trojdílné bourrée v posledním dějství, té vtipné renesance starofrancouzské taneční formy; je možno říci, že je výjimečně duchaplná a ve výsostném smyslu tvárná. A dodal ještě: Tato bourrée je nad jiné příznačná pro již překonaný, již archaický prvek společenské podmíněnosti, prvek, jenž ovšem takto sice rozkošně, také však provokativně kontrastuje s „moderními“, nezávislými, přehnaně nezávislými, vzpurnými, i tonální vázanost zavrhujícími místy díla; a tady nemůže než vyslovit obavu, že tyto pasáže v partituře svou naprostou distancovaností a jakousi spikleneckou kacířskostí budou se pochopení publika vzpírat možná více než ty jednoduché a přísné. Tohle tady je začasté prý jakási utkvělá, spíše myslitelská nežli umělecká spekulace v notách, jakási hudebně již téměř neúčinná tónová mozaika, která člověku připadá spíše vhodná ke čtení než poslechu, – atd.

Rozesmáli jsme se.

„Zas už slyším o poslouchání!“ řekl Adrian. „Podle mého úplně stačí, když něco někdo slyšel jednou, totiž skladatel, když si to vymýšlel.“

Po chvíli dodal:

„Jako kdyby lidi někdy slyšeli, co se slyší tady v tom. Skládat, to znamená zadat Zapfenstosserovu orchestru, aby provedl nějaký ten sbor andělů. Mimochodem považuju sbory andělů za něco pořádně spekulativního.“

Pokud mne se týče, nedával jsem Griepenkerlovi za pravdu, tam kde tak příkře rozlišuje mezi „archaickými“ a „moderními“

prvky díla. Jedno přece přechází do druhého, jedno s druhým se tu navzájem prostupuje, řekl jsem, a Adrian na to nic nenamítal, také však neprojevil nejmenší snahu jednou dotvořené objasňovat; zřejmě takovým věcem pak už nevěnoval pozornost, považoval je za odbyté a dál jej nezajímaly. Úvahy toho druhu, jako co s tím nebo oním počít, kam to poslat, komu to předložit, to ponechával na mně. Záleželo mu na jediném, aby totiž partituru dostal k přečtení Wendell Kretzschmar. Poslal mu ji do Liibecku, kde koktavec dosud vykonával svou funkci, a ten ve městě operu o rok později, to už byla válka v proudu, skutečně uvedl, v německé verzi, na níž jsem měl svůj podíl i já –? s tím výsledkem, že ještě za představení dvě třetiny obecenstva z divadla odešly –

přesně tak jako se to prý stalo šest let předtím v Mnichově při premiéře Debussyho „Pelléase a Melisandy“. Konaly se pouze

dvě reprízy, a dílo za hranice onoho hansovního města na řece

Trávě dosud neproniklo. I místní kritika se přidala téměř jednohlasně k úsudku laického posluchačstva a trousila uštěpaěnosti, jaké prý „decimujici hudby“ se to pan Kretzschmar ujal. Pouze v „Liibeckém burzovním zpravodaji“ jeden starý, mezitím bezpochyby již dávno zesnulý profesor hudby mluvil o justičním omylu, který čas napraví, a prapodivně starobylými výrazy prohlásil operu za dílo plné hluboké hudebnosti, za dílo, jemuž patří budoucnost; že jeho autor je možná člověk uštěpačný, avšak s „duchem od Boha“. Tento jímavý slovní obrat, který jsem předtím dosud nikdy neslyšel ani nečetl a se kterým jsem se ani poté už nikdy nesetkal, mě nějak zvláštně nadchl, a jako jsem já nikdy nezapomněl tomu vědoucímu mrzoutovi, že ho užil, tak také, domnívám se, připočtou mu jej ke cti i ti, co přijdou po nás a kterých se dovolával za svědky proti svým kriticky nemohoucím a otupělým kolegům pisatelům.

Adrian se v době, kdy jsem přijel do Freisingu, zabýval skládáním písní a rozsáhlejších zpěvů, německých i na cizojazyčné, to jest anglické texty. Nejprve se vrátil k Williamu Blakeovi a zhudebnil velice neobvyklou báseň onoho sobě tak milého autora, „Silent, silent night“, skládající se ze čtyřverší, kde se stejně rýmují vždy tři řádky; poslední trojverší, dost zvláštní, zní:

But an honest joy

Does itself destroy

For a harlot coy.

Tyto tajuplně odpudivé verše skladatel opatřil velice jednoduchými harmoniemi, jež porovnány se zvukovou řečí celku působily „nesprávněji“, rozervaněji, nepříjemněji než ty nejodvážnější vypjatosti a skutečně dávaly posluchači zakusit, k jakým až nestvůrnostem může dospět trojzvuk. – „Silent, silent night“ je napsána pro klavír a zpěvní hlas. Naproti tomu Adrian dva Keatsovy hymny, osmislokovou „Ode to a nightingale“ a kratší „Na melancholii“ opatřil doprovodem smyčcového kvartetu, doprovodem ovšem, jaký sám tento pojem v jeho obvyklém významu neskonale předčil a překonával. Vlastně tu šlo o nejvýš umnou skladbu variační, kde jediný tón jak zpěvního hlasu, tak i čtyř nástrojů nebyl bez vlastního tématu. Mezi jednotlivými hlasy je tu nepřestajně velice úzký vztah, takže tu nejde o poměr melodie – doprovod, nýbrž ve vší striktnosti o poměr neustále se navzájem střídajících hlavních a vedlejších hlasů.

Jsou to skladby nádherné – a téměř nikde dosud nezazněly, vinou jazyka textu. Až jsem se usmíval, jak neobvyklý byl pro mne intenzívní výraz, k němuž skladatel dospívá v „Nightingale“, jak úchvatně se tu dokázal vcítit do touhy po slastech života na jihu, již básníkově duši připomíná zpěv onoho „immortal bird“ – kdyžtě přece Adrian v Itálii nikdy neprojevoval nijaký nadšený vděk za útěšnost toho prosluněného světa, jenž dává zapomenout – „The weariness, the fever, and the fret Here, where the men sit and hear each other groan“. Hudebně nejskvostnější a nejumnější je bezpochyby závěr, kde se sen rozpouští a vytrácí:p>

Adieu! thefancy cannot cheat so well

As shc is fame,d to do, deceiving elf.

Adieu! adieu! thy plaintive anthem fades…

Fled is that music: – Do I wake or sleep?

Dovedu pochopit, jaká to byla výzva skladateli, jež prýštila z těch ód, sličných jako nějaká útlá váza, výzva, aby je ověnčil hudbou: ne proto, aby tak byly ještě dokonalejší ve své kráse –

nýbrž aby podtrhl jejich hrdý půvab plný zádumčivosti a učinil jej plastickým, aby drahocennému okamžiku jejich jednotlivostí propůjčil delší trvání, než je dopřáno slovu, které se jen tak vydechne: takovým okamžikům koncentrované názornosti jako ve třetí sloce „Melancholie“, oné zmínce o „sovran shrine“, jímž je obdařena tajená trudnomyslnost dokonce ve svatyni nadšení – nezahlédne ji arci nikdo než ten, jehož smělý jazýček dokáže rozdrtit vinné zrníčko slasti na jemném patře –, to je prostě skvělé a těžko ještě tu hudbě zbývá co dodat. Možná že dokáže jenom vyhnout se tomu, aby slovu škodila, tím že promlouvá s ním, zpomalujíc jeho vyslovení. Často jsem slýchal, že báseň nesmí být příliš dobrá, protože pak by nevznikla dobrá píseň.

Hudba že se daleko lépe uplatní, má-li pozlacovat prostřednost.

Tak také září virtuózní herectví nejvíce ve špatných dílech. Jenže

Adriánův vztah k umění byl příliš hrdý a kritický, aby snad měl kdy zálusk dát zářit ve tmách vlastnímu světlu. Byl vždy niterně prodchnut úctou, kdykoli se měl cítit povolán cosi zhudebnit, a tak i německé básně, jimž se tvořivě oddal, byly nejvyšší úrovně, i když neoplývaly intelektuální jemností Keatsovy lyriky. Místo oné lyrické vybranosti zaujalo posléze dílo monumentálnější, zaujal je vysoce vzedmutý a hučící patos religiózně hymnické velebivosti, jež svým zvěstujícím líčením mírného majestátná skýtala hudbě dokonce víc, vycházela jí vstříc dobrodušněji než řecká ušlechtilost oněch britských výtvorů.

Byla to Klopstockova óda „Oslavení jara“, proslulý zpěv o „krůpěji na vědru“, jejž Leverkiihn s nepatrnými textovými úpravami zhudebnil, pro baryton, varhany a smyčcový orchestr

– strhující hudba, jež za první německé světové války a několik let po ní byla díky odvážným a nové hudbě přejícím dirigentům uváděna v několika německých hudebních centrech a také ve

Švýcarsku, za nadšeného souhlasu menšiny a samozřejmě arci i za nízce poťouchlého nesouhlasu, a velice přispěla k tomu, že nejpozději ve dvacátých létech jméno mého přítele začala obklopovat stále mohutnější aura ezoterické proslulosti. Rád bych však řekl toto: jakkoli hluboce jsem byl pohnut – i když vlastně ne překvapen – oním výbuchem religiózního cítění, který působil o to upřímněji a ryzeji, že přítel se tu zdržel všech laciností (žádné luzné harfy tóny, a k nim slova přímo vybízela; žádné tympány k ilustraci hromovládného Boha), jakkoli mi pronikaly až k srdci některé pasáže výsostné krásy, jíž nikterak nedociloval nějakou omšelou zvukomalbou, nebo některé velkolepé pravdy onoho chvalozpěvu, tak jako tísnivě pomalá proměna onoho černého mraku, dvojnásobný hlahol hromu „Jehova!“, když „drcený dýmá les“ (velice silné místo), onen tak nový a zářivý souzvuk vysokých rejstříků varhan se smyčci na konci skladby, kdy božstvo už nepřichází s bouří, nýbrž s tichým svistem a pod ním „duha se míru sklání“ – přesto jsem tehdy dílo nepochopil v jeho pravém duchovním smyslu, v jeho nejskrytější tísni a nejtajnějším úsilí, v úzkosti, jež se pídí po milosrdenství, tím že velebí.

Copak jsem již znal onen dokument, který nyní znají už i čtenáři, zápis „rozhovoru“ v kamenném sále? Jenom podmíněně bych se byl mohl nazvat vůči němu „a partner in your sorrow’s mysteries“, jak se praví v „Ode on Melancholy“; jenom právem nejasné obavy o jeho duševní zdraví, obavy pocházející již z doby dětství, nikoliv proto, že bych věděl něco určitého, věděl, jak se skutečně věci mají. Teprve později jsem se poučil, že skladbu „Oslavení jara“ nutno chápat jako kajícnickou oběť Bohu na usmířenou; a ona jí také byla: dílem attritionis cordis, vytvořeným, jak se s hrůzou domýšlím, pod hrozbami onoho návštěvníka trvajícího na reálnosti svého zdání.

Avšak ještě v jiném smyslu jsem tehdy nechápal osobní a duchovní pozadí onoho výtvoru opírajícího se o Klopstockovu báseň. Byl bych si ji měl spojit s debatami, jež jsem v té době s Adriánem měl, nebo spíše které měl on se mnou a při nichž mi velice živě, velice horlivě vyprávěl o studiích a bádáních, jež mé zvídavosti, mému pojetí vědeckosti byla vždy velice vzdálena:

o tom, jak se vzrušivě obohatilo jeho vědění o přírodě a o vesmíru; velice mi tu připomínal svého otce a jeho hloubavou mánii

„spekulovat o elementech“.

Na skladatele „Oslavení jara“ se totiž nehodil výrok básníkův, že „nemíní vrhnout se do světa oceánů všech“ a pouze hodlá vznášet se kolem „krůpěje na vědru“, kolem země, a vroucně ji vzývat. Adrian se sám ponořil do oné nezměrnosti, již se pokouší astrofyzika změřit jen proto, aby dospěla k mírám, číslům, velikostem, k nimž lidský duch už nemá žádný vztah a které se ztrácejí v teoretičnu a v abstraktnu, v naprosté nesmyslovosti, neřkuli nesmyslnosti. Ostatně nezapomínám, že pokud jde o ono vznášení kolem „kapky“, výraz to nikoliv nepřípadný, poněvadž se planeta skládá převážně z vody, z vodstev moří a za tvoření obecné podoby všehomíra „též vyklouzla z dlaně Bohu všemohoucímu“ – že všechno začalo zkoumáním zmíněné „kapky“, toho, co se skrývá v jejích temnotách; Adrian mi nejdříve ze všeho totiž vyprávěl o zázracích mořských hlubin, o tom, jak neuvěřitelný život je tam dole – a vyprávěl mi to všechno tak zvláštně, tak podivně, že mě to současně bavilo i uvádělo ve zmatek; tak, jako kdyby to všechno sám byl pozoroval a odehrávalo se to za jeho přítomnosti.

Samozřejmě že o těch věcech pouze četl, obstaral si o nich knihy a tak živil svou obraznost: ale ať už to bylo proto, že se do všeho tak ponořil, že všechny ty představy se mu vyjevovaly tak ostře, nebo snad z nějakého vrtochu: předstíral, že sám se potápěl ke dnu, někde v oblasti Bermudských ostrovů, několik námořních mil východně od St. George, a dal si tamní fantastické výtvory přírody ukázat od průvodce, jejž vylíčil jako amerického učence a který se údajně jmenoval Capercailzie; vytvořil prý s ním nový rekord v hloubce potápění.

Vzpomínám si na tuhle naši debatu velmi živě. Oddávali jsme se jí o jednom víkendu, který jsem trávil v Pfeifferingu, po prosté večeři, již nám Clementina Schweigestillová naservírovala

ve velkém klavírním pokoji. Ta dívka ve strohém šatě laskavě pak donesla každému půllitrový hliněný džbánek piva do opatovy jizby, a tam jsme tedy seděli, pokuřovali Zechbauerovy doutníky, lehké a dobré. Dělo se tak v čase, kdy pes Suso, tedy Rek, už nebýval na řetěze a volně se potuloval kolem dvorce.

A Adriánovi se zachtělo ztropit si ten žert, že mi bude nejvýš názorně vyprávět, jak se s panem Capercailziem zavřeli do kulovité potápěcí gondoly o průměru pouhých 1,20 metru a vybavené asi tak jako stratosférický balón a jak se dali jeřábem doprovodné lodi spustit v gondole do moře, v těch místech nesmírně hlubokého. Bylo to více než vzrušující – alespoň pro něj, i když ne pro jeho mentora nebo ciceróna, na němž si onen zážitek vyprosil;

toho celá ta věc prý nikterak nevzrušovala, protože se nepotápěl poprvé. Měli to v oné dvoutunové duté kouli nadmíru nepohodlné, zato je však bohatě odškodňovalo vědomí, že jejich útulek je absolutně spolehlivý: naprosto vodotěsný, odolávající obrovskému tlaku, opatřený vydatnými zásobami kyslíku, telefonem, silnoproudými světlomety a okénky z křemenného skla, aby bylo vidět na všechny strany. Všehovšudy strávili pod hladinou v gondole o něco víc než tři hodiny, připadalo jim však, že uběhly jak voda, díky různotvárným pohledům, jaké se jim naskytly na svět, jehož tichá, šílená až cizota se dala vysvětlit tím, že je mu souzeno nemít žádný kontakt se světem naším, a tím dala se i obhájit.

Tak nebo tak byl to jistě zvláštní okamžik; srdce trochu vázlo, když se jednou ráno v devět hodin za nimi zavřely dvoucentové pancéřové dveře a oni se vznesli z paluby lodi a poté ponořili do vodního živlu. Zpočátku je oblévala voda křišťálově čirá, prozářená sluncem. Jenomže tato projasněnost nitra té naší „krůpěje na vědru“ světlem padajícím seshora dosahuje pouze asi do hloubky 57 metrů; pak všechno přestává, lépe řečeno začíná svět nový, k němuž nemáme žádný vztah, v němž nejsme již doma;

do něho pronikl Adrian se svým vůdcem, téměř čtrnáctkrát hlouběji ještě, až do 2 500 stop, a tam prý setrvali přibližně půlhodinu, a ani na okamžik nezapomněli, že na jejich příbytek dotírá tlak o síle 500 000 tun.

Jak sestupovali dolů, voda zvolna nabývala šedé barvy –

barvy, jakou má temnota, do níž se vmísil pouze nepatrný hlouček neohrožených paprsků světla. Nebylo pro ně snadné vzdát se každého dalšího pronikání; neboť bylo v jejich povaze a jejich

touhou osvětlovat, a činily tak do posledních sil, a stavu, který přišel vzápětí, znavenost a ustrnutí, propůjčily dokonce barvy pestřejší než kdy dříve: křemennými okny poutníci pohlíželi nyní na těžko popsatelný modročerný svět, jenž se dal nejlépe ještě přirovnat k soumračnému obzoru na jasné obloze, v čase, kdy vane fohn. Pak arci, a dlouho předtím, než se na ukazateli hloubky objevilo 750,765 metrů, vládla již kolem dokola naprostá čerň, temno mezihvězdného prostoru, do něhož už mnoho věčností nepronikl sebeslabší paprsek slunce, noc věčně tichá a panenská, a ta si ted musela dát líbit, že ji brutálně prosvěcuje a prohledá jí umělé světlo nikoli vesmírného původu, světlo, jež kdosi přivezl ze světa tam nad ní.

Adrian mluvil o tom, jak ho až svědilo z faktu, že se tu odhalovalo pohledu něco dosud nespatřeného, něco, co spatřeno být nemělo, co vůči spatření nebylo obrněno. Pocity jakési indiskrece, ba hříšnosti, které se s oním faktem pojily, patos vědy, jíž musí být dovoleno prodírat se až tak daleko, jak je prostě dáno jejímu důvtipu, nebyl s to ani úplně zaplašit, ani beze zbytku vyvážit. Bylo až příliš zřejmé, že ony neuvěřitelné, dílem hrůzné, dílem směšné výstřednosti, jež si tu příroda a život dovolily a jež asi těžko mají i jen stopu příbuznosti s tvary a fyziognomiemi pozemními a spíš vypadají, jako kdyby byly z jiné planety, jsou produktem oné skrytosti, oné touhy po zahalenosti věčnou tmou.

Kdyby nějaké vesmírné plavidlo s lidmi přistálo na Marsu nebo řekněme raději na straně Merkura Slunci věčně odvrácené, vzbudilo by to mezi obyvateli onoho „blízkého“ tělesa, kdyby nějací byli, nemenší senzaci než to, že se tady dole objevil onen Capercailzieho ponorný zvon. Zvědavost, s jakou se ten nárůdek abstrúzních živočichů ze dna oceánu tísnil kolem onoho obydlí vetřelců, se nedala popsat – a nedalo se popsat, co všechno tu zmateně svištělo, jaké neznámé divé grotesky organické přírody, roztodivné loupežnické chřtány, nestydaté tlamy, všelijaké teleskopické oči, rybky podobné papírovým lodkám, stříbrné sekery s očima na dlouhých stopkách namířených nahoru, kýlonožci a ploutvonožci až dvoumetroví prosmýkávali se kolem oken gondoly. Dokonce i jen tak bezvládně proudem unášené chapadlovité jakési nestvůry ze slizu, hejna obrovitých slimejšů, chobotnic a skyfomedúz jako by posedlo křečovitě škubavé vzrušení.

Ostatně třeba to bylo tak, že všichni tihle „domorodci“ hlubiny onoho světlo metajícího vetřelce, který se k nim snesl, měli za nějakou nadměrně velikou odrůdu sebe sama; většina z nich totiž dovedla to co on, z vlastních sil svítit. Stačilo, vyprávěl

Adrian, aby návštěvníci vypnuli své světlo napájené z dynama, a vzápětí se jim naskytla jiná neobyčejná podívaná. Široko daleko se pak mořské temnoty rozzářily krouživými a střelhbitě kolem průzorů proplouvajícími bludičkami, rybami, z nichž valná většina byla obdařena schopností vlastního světla, takže některé světélkovaly po celém těle, jiné pak měly přinejmenším nějaký svítivý orgán, jakousi elektrickou lucerničku, jíž si pravděpodobně nejen svítily na cestu v té věčné noci, ale přilákávaly tak i kořist nebo vysílaly jí i milostné signály. Některé větší prý skutečně tu a tam zazářily bílým světlem tak intenzívním, až naše pozorovatele oslepovalo. Rourovitě kupředu vysunuté stopkaté oči některých z nich prý pak pravděpodobně byly uzpůsobeny, aby na vzdálenost co největší rozpoznaly i ten nejslabší zásvit, varující je nebo lákající.

Přítel vyprávěč zalitoval, že není myslitelné, aby se některé tyto hlubinné obludy, alespoň ty nejneznámější, pochytaly a vytáhly nahoru. K tomu by bylo zapotřebí zařízení, které by i nad hladinou uchovalo pro ně onen obrovitý atmosférický tlak, na nějž jsou zvyklé a jemuž jsou přizpůsobeny –• stejný tlak, jaký, když se na to pomyslí, doléhal na stěny gondoly s takovou drtivostí vzbuzující až tíseň. Ty příšery jej vyrovnávají stejně silným vnitřním pnutím svých tkání a tělesných dutin, takže kdyby tlak povolil, nutně by se roztrhly. Některým se to žel přihodilo, už když potkaly ono vozidlo shůry – tak jako onomu obzvlášť rozměrnému, téměř ušlechtile utvářenému rusalčímu stvoření barvy lidského těla, jež spatřili a jež, jakmile se jen nepatrně dotklo gondoly, okamžitě se rozlétlo na tisíc kusů…

Takhle mi to vykládal Adrian kouře doutník, úplně jako kdyby opravdu se sám byl také spustil na dno a všechno si tam dal ukázat – žert, který, pouze nepatrně se usmívaje, provozoval tak důsledně, že jsem nemohl než mezi smíchem a podivem pohlížet na něj i tak trochu s úžasem. Jeho úsměv byl možná i výrazem dobíravé pobavenosti nad tím, že se poněkud vzpírám jeho líčení, což nemohl nepostřehnout; věděl totiž dobře o mém nezájmu o všelijaké šprýmy a tajuplnosti přírody, o „Přírodu“

jako takovou, a o mé připoutanosti ke sféře jazykové a humanistické. Zřejmě v neposlední řadě i tohle vědomí jej vyprovokovalo, aby ten večer na mne znovu a znovu dotíral se svými zkoumáními nebo, jak se tvářil, zážitky z oněch nestvůrně mimolidských oblastí a přece jen se „vrhal do světa oceánů všech“, a mne přitom strhával s sebou.

Přemístění do zmíněného světa nebylo pro něj obtížné, usnadnil si je právě líčením, které jsem tu uvedl. Ona groteskní cizorodost života v mořských hlubinách, které jako kdyby nepatřily už k naší planetě, to byl bod, kde navázal na věci další. Druhým bodem byl Klopstockův obrat „krůpěj na vědru“, který ve své obdivuhodné pokoře byl nanejvýš výstižný; mluvila proň nepatrnost toho, čeho se týkal, obšírnějšímu pohledu téměř nevypátratelné umístění nejen Země, ale veškerého našeho planetárního systému, to jest Slunce s jeho sedmi oběžnicemi, ve spirále

Mléčné dráhy, do níž tento systém patří, „naší“ Mléčné dráhy –

o miliónech dalších ani nemluvě. Výraz „naše“ obdaruje onu nesmírnost, k níž se vztahuje, jistou intimitou, zveličuje až komicky pojem domáckosti do dimenzí, jaké až omamují smysly, ačkoliv my se přece musíme považovat za obyvatele této Mléčné dráhy, ubytované pravda skrovně, leč bezpečně. V tomto bezpečí, hluboce niterném bezpečí, jako kdyby se uplatňovalo tíhnutí přírody ke sféričnu – a to byl třetí bod, na nějž Adrian navázal své kosmické vývody: zčásti se k onomu tíhnutí dostal díky neobyčejnému zážitku pobývání v jisté rovněž kulovité dutině, totiž v Capercailzieově hlubinné gondole, v níž podle svého tvrzení byl spolucestujícím po několik hodin. V podobné kulovité dutině, takového se mu dostalo poučení, žijeme po celý čas, neboť s onou galaktickou oblastí vesmíru, v níž nám bylo vykázáno někde stranou titěrné místečko, se to má tak:

Má prý přibližně tvar plochých kapesních hodinek, to znamená je oblá, leč daleko méně silná než rozlehlá – nikoli nezměrná, avšak nesmírná spirála koncentrované hmoty hvězd, hvězdokup, hvězdných rojů, dvojhvězd, které obíhají kolem sebe navzájem po eliptických drahách, mlhovin, svítících mlhovin, spirálových mlhovin, hvězdných mlhovin a tak dál. Tento kotouč pak se podobá rovné oblé ploše, jaká povstane, když se rozřízne pomeranč uprostřed; je totiž kolem dokola uvězněn do jakéhosi prachového pláště ostatních hvězd, jejž opět nelze nazvat nezměrným, zato nesmírným, s několikerým umocněním, a v jehož prostorách, převážně prázdných prostorách, jsou příslušné objekty rozptýleny tak, že celá struktura tvoří kouli. Nuže, hluboko uvnitř této nesmyslně prostorné kulovité dutiny, jako nepatrná součást onoho kotouče zhuštěného roje nespočetných světů, existuje jako cosi zcela vedlejšího, stěží objevitelného a snadno pominutelného jistá stálice, kolem níž krom větších i menších souputníků kolotá Země a její titěrný Měsíc. „Slunce“, skoro si ani nezaslouží ono velké písmeno na začátku, koule z plynů o teplotě 6000 stupňů, v průměru mající chatrných půldruhá miliónu kilometrů, je od středu galaktického vnitřního kotouče stejně daleko, jak silný je tento kotouč, totiž 30 000 světelných let.

Díky všeobecnému vzdělání jsem byl s to spojit si s výrazem

„světelný rok“ jistou přibližnou představu. Byla to samozřejmě představa prostorová, a zmíněné slovo označovalo vzdálenost, již urazí světlo za celý jeden pozemský rok – při rychlosti, jakou letí; pro mne to bylo cosi vágního. Adrian však z hlavy věděl, že ona rychlost činí přesně 297 600 kilometrů za vteřinu. Takže jeden světelný rok bylo zaokrouhleno takových 9,5 bilionu kilometrů, a když se to třicettisíckrát znásobilo, měli jsme výstřednost naší sluneční soustavy; celkový průměr kulovité dutiny galaxie činil pak 200 000 světelných let.

Ne, není nezměrný, ale dá se změřit jen takto. Co se dá říci podobnému útoku na lidský rozum? Já jsem, to přiznám, založení takového, že pro něco tak neskutečně ultraimpozantního nemám nic než rezignující, ale i trochu opovržlivé pokrčení ramen. Chovat obdiv vůči velikosti, nadšení pro ni, ba být jí podmaněn, což všechno je bezpochyby jistá duševní slast, to lze jen a jen v rozměrech pochopitelných, pozemských, v relacích lidských. Pyramidy jsou velké, Mont Blanc a vnitřek chrámu svatého Petra jsou velké, pokud nechceme tento přívlastek vůbec přenechat spíše jen světu morálnímu a duchovnímu, vznešenosti srdce a myšlenky. Data výtvorů vesmírných nejsou než ohlušujícím bombardováním naší inteligence čísly, jež jsou jak kometa vybavena ohonem o dvou tuctech nul, čísly, jež se tváří, jako kdyby ještě měla co společného s mírou a rozumem. Není v téhle nestvůrnosti nic, v čem by člověk mého ražení mohl nalézat laskavost, krásu, velikost, a nikdy nebudu rozumět jásavé náladě, do jaké upadají někteří lidé tváří v tvář takzvaným „dílům Božím“, pokud ta patří do kosmické fyziky. Dá se vůbec mluvit o díle Božím tam, kde se nad něčím takovým dá vyřknout jak „Hosanna“, tak i „No budiž“? Mně se spíš zdá, že jak prvé, tak druhé je oprávněnou odpovědí na ony dva tucty nul za jedničkou nebo také za sedmičkou, protože na tom stejně už pramálo záleží, a nevidím žádného důvodu, proč by se mělo zbožně padat na kolena před nějakým kvintiliónem.

Bylo také příznačné, že onen básník patetična, Klopstock, se omezil na věc zhola pozemskou, na „krůpěj na vědru“, když chtěl vyjádřit a u jiných vzbudit nadšení a hlubokou úctu, a nějaké kvintilióny pominul. Skladatel zhudebnivší jeho hymnus, přítel Adrian, se jak už řečeno nad kvintilióny rozplýval; avšak křivdil bych mu, kdybych snad budil dojem, že tak činil s nějakým dojetím nebo emfatičností. On s těmi strašlivými čísly nakládal chladně, ležérně, a bylo v tom i trochu veselí, že já k něčemu podobnému mám neskrývaný odpor; při tom ovšem i jistá vznícená důvěrná znalost oněch vztahů, to jest jistá trvalá fikce, tak jako kdyby svých znalostí nenabyl z druhé ruky, četbou, nýbrž se jich dostalo jemu osobně, jako by o nich byl on sám informován, byly mu předvedeny, sám je zažil, třeba i za spoluúčasti svého svrchu uvedeného mentora, profesora Capercailzieho, který, jak se Adrian prozradil, vydal se s ním nejenom do noci hlubokého moře, ale i do jednoho souhvězdí… Tak napůl se tvářil, jako kdyby měl od profesora, a víceméně i na vlastní oči se přesvědčil, že fyzikální vesmír – slovo to v celém svém významu, zahrnujícím i věci nejvzdálenější – nelze nazývat ani konečným, ani nekonečným, protože oba výrazy označují cosi tak nebo onak statického, a přitom skutečnost je tu skrznaskrz dynamická a kosmos se přinejmenším již hodně dlouho, přesněji řečeno již

1900 miliónů let, bouřlivě rozpíná, to jest exploduje. To nade vši pochybu dokládá rudý posuv světla zalétajícího k nám z nesčetných Mléčných drah, jejichž vzdálenost od nás je zhruba známa a tato změna barvy světla směrem k červenému konci spektra je o to výraznější, oč dále jsou ony mlhoviny. Zřejmě letí od nás pryč, a u nejvzdálenějších soustav, tak na 150 miliónů světelných let, rychlost, jíž od nás letí, rovná se rychlosti, již vyvinou alfa částice radioaktivních látek a která činí 25 000 kilometrů za vteřinu, čilost to, oproti niž let střepin vybuchujícího granátu je hlemýždím plazením. Jestliže tedy se všechny Mléčné dráhy ženou od sebe rychlostí tak závratnou, pak k tomu, aby se vystihlo, jaký je tento svět a jak je rozestřen, slovo „exploze“ taktak stačí, ba možná již vůbec nestačí. Ona rozestřenost třeba kdysi byla statickou a dejme tomu měla v průměru jednu miliardu světelných let. Jenže podle toho, jak je tomu nyní, dá se prý mluvit sice o rozpínání, ne však o nějaké strnulé rozestřenosti, „konečné“ nebo „nekonečné“. Jak se zdálo, Capercailzie mohl

Adriánovi, když ten se ho ptal, dát jistotu pouze o tom, že celkový počet všech existujících galaktických útvarů se pohybuje řádově kolem čísla sto miliard, a z nich jen jeden slabý milión je v dosahu našich dalekohledů.

Tolik pokuřující a usmívající se Adrian. Nato jsem se do něho pustil a požadoval na něm, aby uznal, že celé tohle strašení s čísly, které se vytrácí někde v nicotě, nedokáže probudit v člověku pocit božské nádhery, nedokáže obdařit jej mravní povzneseností.

Všechno se to spíš podobá nějakému čertovskému taškářství.

„Uznej,“ řekl jsem mu, „že tahle obludná fakta stvoření jako fyzikální skutečnosti nejsou religiózně produktivní ani tak, ani onak. Jakou hlubokou úctu, jakou umravněnošt mysli vyvěrající z takové hluboké úcty může zplodit představa jakéhosi nezměrného neřádstva, takového, jakým je explodující vesmír? Absolutně žádnou. Zbožnost, hluboká úcta, duševní řádnost, religiozita mohou existovat jen v člověku a skrze člověka, v omezení na věci pozemské a lidské. Jejich plodem by měl být, může být a bude religiózně odstíněný humanismus, determinovaný tušivou náklonností k tajemství transcendentnosti člověka, hrdým vědomím, že člověk není pouhou nějakou biologickou podstatou, nýbrž náleží rozhodující částí své podstaty světu duchovnímu; že mu je dáno absolutno, myšlenky pravdy, svobody, spravedlnosti, že je zavázán, aby tíhl k dokonalosti. V tomto patosu, v tomto závazku, v této hluboké úctě člověka před sebou je Bůh;

v oněch stech miliardách Mléčných drah jej nenacházím.“

„Tak to jsi proti jeho výtvorům,“ odpověděl, „a proti fyzické přírodě, z níž vzešel člověk a s ním i jeho duchovno, jež se nakonec vyskytuje i na jiných místech vesmíru. Fyzikální skutečnost stvoření, obludná nesmírnost uspořádání světa, která tě tak zlobí, je bezesporu předpokladem vší mravnosti, bez ní by neměla pro sebe úrodnou půdu, a možná není zbytí než dobro nazvat květem zla – une fleur du mal. Tvůj homo Dei je přece koneckonců –

nebo ne koneckonců, prosím za prominutí, nýbrž především – kus hnusné přírody s jistým množstvím potenciálního zduchovění vyměřeným mu ne zrovna příliš štědře. Mimochodem je zábavné dívat se, nakolik ten tvůj humanismus, a možná veškerý humanismus, tíhne ke středověké geocentričnosti – a zřejmě nemá jiné možnosti. Populární podání líčí humanismus jako nakloněný vědám; jenomže takový být nemůže, protože nelze považovat objekty vědy za dílo ďáblovo, abychom je neviděli zároveň i v ní.

Což je středověk. Středověk byl geocentrický a antroposofický.

Církev, v níž posléze žil dál, postavila se na odpor astronomickým poznatkům uplatňovaným v duchu humanismu, přiřkla ony poznatky ďáblovi a zakázala je, ku cti člověka; z humanity trvala na nevědomosti. Vidíš, tvůj humanismus je čirý středověk. Jeho věcí je kosmologie a la kaisersaschernské kostelní věže, která vyúsťuje do astrologie, do toho, že se pozoruje postavení planet, jejich konstelace, a zda z ní vyplývají předpovědi slibné nebo zhoubné – naprosto přirozeně a právem; je totiž nasnadě, že tělesa tak těsně soudržné skupinky kdesi v zákoutí vesmíru, jako je naše sluneční soustava, až intimně závisí jedno na druhém, že mají k sobě navzájem vřele sousedský vztah.“

,,0 astrologické konjunktuře jsme už jednou mluvili,“ vpadl jsem mu do řeči. „Už je to dávno, šli jsme procházkou kolem Kravích necek, a byla to debata hudební. Tehdys konstelaci hájil.“

„Já ji hájím i dnes,“ odpověděl. „Doba, kdy vládla astrologie, toho věděla velmi mnoho. Věděla nebo tušila věci, na něž připadá nejvyspělejší věda i dnes. Že nemoce, nákazy, epidemie mají něco společného s postavením hvězd, to byla pro onu dobu intuitivní jistota. Dnes jsme tak pokročili, že debatujeme o tom, zda zárodky, baktérie, organismy, které působí na Zemi řekněme epidemii chřipky, nepocházejí z jiných planet, z Marsu, Jupiteru nebo z Venuše.“

Nakažlivé choroby, nákazy jako mor, černá smrt, nejsou nejspíš z téhleté hvězdy, kdyžtě navíc sám život téměř jistě nepovstal na Zemi, nýbrž připutoval odněkud zvenčí. To prý má z velmi suverénního pramene, že život pochází ze sousedních hvězd, které obklopuje atmosféra pro něj nesrovnatelně příznivější, obsahující hodně metanu a čpavku, jako jsou třeba Jupiter, Mars a Venuše. Z nich, nebo z jedné z nich, to ať si prý vyberu, kdysi dospěl život na naši spíše sterilní a panenskou dosud planetu, v meteoritech nebo prostě díky záření. Můj humanistický homo Dei i s tím svým závazkem vůči duchovnu je tedy nejspíš produktem nějakého toho plodného bahenního plynu z některé sousední planety…

„Květ zla,“ opakoval jsem a přikývl.

„A vykvétající ponejvíce ve zlu,“ dodal Adrian.

A. tak mě škádlil, nejen mým blahovolným světovým názorem, ale i tím, jak za téhle debaty neustále čtveračivě předstíral, že je nějak speciálně, osobně, bezprostředně informován, jak je to vlastně s nebem a zemí. Nevěděl jsem, mohl jsem si však domyslet, že tím vším míří na dílo, jež zamýšlel vytvořit, totiž na kosmickou hudbu; jí se tehdy zanášel, po epizodě s novodobými písněmi. Šlo o úžasnou jednovětou symfonii nebo možná orchestrální fantazii, kterou skládal v posledních měsících roku

1913 a v prvních roku 1914 a která dostala název „Zázraky všehomíra“ – v notném rozporu s tím, co jsem požadoval a navrhoval já. Byl jsem vyplašen frivolností takového pojmenování, a radil jsem titul „Symphonia cosmologica“. Avšak Adrian se tomu vysmál a trval na druhém, pseudopateticky ironickém přízvisku, jež arci člověka, který ví, oč tu jde, lépe připraví na totální a naprostou pitvornost a grotesknost, třebaže často jaksi stroze slavnostní, matematicky obřadnou grotesknost oněch líčení věcí nezměrných. S duchem „Oslavení jara“, které v jistém smyslu bylo i jakousi přípravou na toto dílo, tedy s duchem pokorného velebení nemá tato hudba nic společného, a kdyby jisté osobní rysy hudebního rukopisu neukazovaly na téhož autora, člověk by nejspíš těžko uvěřil, že obé vzešlo z téže duše. Podstatou a trestí oné asi tak třicet minut trvající orchestrální podobizny světa je výsměch – výsměch, jenž názor, který jsem vyslovil v debatě, že obcování s věcmi bezuzdně mimolidskými neskýtá nikterak úrodnou půdu zbožnosti, stvrzuje až příliš výrazně; luciferská sardoničnost, travestující, uštěpačná chvála, jež jako kdyby platila nejen onomu hrozivému, jak hodiny přesnému soustrojí stavby vesmíru, ale i médiu, jímž se portrétuje, ano opět hudbě, kosmu tónů, ta vydatně přispěla k tomu, že se na přítele snesly výčitky o virtuózně protiuměleckém smýšlení, o rouhavosti, o nihilistické opovážlivosti.

Ale o tom již dosti. Příští dvě kapitoly hodlám věnovat některým společenským zkušenostem, jež jsem učinil spolu s Adriánem

Leverkuhnem v údobí kolem onoho zvratu jak v letopočtu, tak i v charakteru doby, v letech 1913-1914, za posledního mnichovského masopustu před vypuknutím války.

XXVIII

ŽE SE PODNÁJEMNÍK SCHWEIGESTILLOVÝCH ÚPLně neuzavřel za hradbami své klášternické samoty, střežené Rekem-Susem, nýbrž pěstoval i jistý družný styk s městem, to jsem tu již řekl. Zamlouvalo se mu však, ba uklidňovalo jej nezměnitelné nezbytí včas se vždy vydat zpět, to, že byl vázán na vlak v jedenáct hodin. Setkávali jsme se u Roddových v Rambergově ulici; s tamními hosty, s Knoterichovými, s doktorem

Kranichem, s Zinkem a Spenglerem, s houslistou a hvízdalem

Schwerdtfegerem jsem vesměs byl v přátelských vztazích; a také u Schlaginhaufenových, rovněž u Schildknappova nakladatele

Radbrucha v Knížecí ulici a v elegantním mezipatře u papírnického podnikatele Bullingera (ten mimochodem pocházel z Porýní), k němuž nás zavedl rovněž Riidiger.

U Roddových i v sloupovém salóně u Schlaginhaufenových rádi poslouchali mou hru na violu ďamore; to byl ovšem jediný příspěvek ke společenské zábavě, jaký jsem já, střízlivý a v konverzaci nikdy nepříliš čilý učenec a učitel, mohl poskytnout.

V Rambergově ulici měli mě ke hraní zejména astmatický doktor

Kranich a Baptist Spengler; první ze zájmu numismaticky starožitnického (rád se se mnou bavil svým příznačným způsobem, s řádnou artikulací a zřetelností řeči, o vývojových podobách houslové rodiny), druhý, protože choval obecné sympatie ke všemu nikoli všednímu, ba k výstřednímu. Avšak musel jsem také brát ohledy na to, že Konrád Knoterich prahne předvádět to své frkavé krocení violoncella, jakož i na přízeň, jíž ono nepočetné publikum obdaruje Schwerdtfegerovu jímavou hru na housle, ostatně přízeň oprávněnou. O to více lichotilo mé ješitnosti (ani to nikterak nepopírám), že přání hostů daleko početnějších a vznešenějších, jež kolem sebe a svého s lehce švábskou výslovností hovořícího a notně nedoslýchavého manžela uměla shromáždit ctižádostivá paní doktorová Schlaginhaufenová, rozená von Plausigová, slyšet mou produkci, již jsem arci pěstoval jen ze záliby, bylo vždy velmi naléhavé a téměř pokaždé mě přimělo, abych si do Briennské ulice vzal s sebou svůj nástroj a počastoval hosty nějakou tou chaconnou ze sedmnáctého století, nějakým tím „Plaisir ďamour“ z osmnáctého nebo jim předvedl některou ze sonát Ariostiho, přítele Hándelova, nebo některou Haydnovu,

napsanou pro violu da bardone, která se však dala docela dobře zahrát i na violu ďamour.

Podnět vzcházel ne vždy pouze od Jeanetty Scheurlové, ale i od generálního intendanta, Excelence von Riedesela, jehož náklonnost ke starým nástrojům a ke staré hudbě ovšem nepramenila z nějakého starožitnického učenectví, nýbrž z ryzího konzervatismu. V tom je samozřejmě veliký rozdíl. Tenhleten dvořan, někdejší plukovník u jezdectva, který byl do svého současného postavení prostě a jednoduše odvelen, poněvadž se o něm vědělo, že umí trochu hrát na klavír (o kolik století zpátky v minulosti zdá se být doba, kdy se někdo stal generálním intendantem, jen proto, že byl šlechtic a navíc poněkud svedl trápit klavír!) – nuže baron Riedesel spatřoval ve všem starém a historickém tvrz proti všemu novodobému a převratnému, něco jako feudální polemiku s ním, a z tohoto svého postoje to vše podporoval, aniž ovšem ve skutečnosti tu vůbec něco chápal. Neboť jako se nedá pochopit nic nového a mladého, není-li člověk současně doma v tradici, stejně tak bude láska ke všemu starému vždy neopravdová a sterilní, pokud se uzavírá čemukoliv novému, co ze starého povstalo, protože taková je dějinná nutnost. A tak Riedesel oceňoval a protěžoval balet, poněvadž prý je „graciézní“. Slovo

„graciézní“ pro něj bylo poznávacím znamením výbojné obrany konzervatismu proti čemukoli vzpurně modernímu. O tom, že existuje nějaká umělecká tradice ruského a francouzského baletu, který reprezentují takový Čajkovskij, Ravel nebo Stravinskij, neměl ani tušení a byl dalek myšlenek, jež později vyslovil o klasickém baletu posledně jmenovaný ruský hudebník: že balet jako triumf uměřeného záměru nad blouznivým citem, řádu nad nahodilostí, jako příklad apollinsky vědomého jednání je paradigmatem veškerého umění. Barona u toho výrazu spíš prostě napadaly gázové sukničky, cupkání v krajkách a paže „graciézně“

pozvednuté nad hlavu – před očima dvorské společnosti v lóžích, důrazně se dožadující jakéhosi „ideálu“ a zapovídající si všechno ošklivé a problematické, a ochočeného měšťanstva v parteru.

Samozřejmě se u Schlaginhaufenových holdovalo hodně

Wagnerovi, kdyžtě tu zhusta bývala návštěvou dramatická sopranistka Tanja Orlandová, mohutná to postava, a hrdinný tenor Harald Kjoejelund, tělnatý již muž se skřipcem a kovového hlasu.

Jenže Wagnerovo dílo, bez něhož by přece jeho dvorní divadlo jinak neobstálo, pan von Riedesel s hlučnou prudkostí jemu

vlastní zahrnoval více nebo méně do sféry oné feudální graciéznosti a vzdával mu pocty, o to ochotněji, že bylo tu již leccos nového, co Wagnera v mnohém překonávalo a na co se dal tento skladatel použít jakožto konzervativní zbraň. A tak se dokonce stávalo, že Jeho Excelence zpěváky sama doprovázela na klavír, což jim lichotilo, vzdor tomu, že jeho pianistický um nedosahoval úrovně klavírního výtahu a nejednou ohrozil výsledek produkce.

Dosti se mi protivilo, když komorní pěvec Kjoejelund břeskně hlaholil Siefgriedovy nekonečné a notně slaboduché kovářské popěvky, až se choulostivější ozdoby sálu, vázy a umělecké sklo, vzrušeně rozechvěly a rezonovaly. Leč přiznám se, že těžko odolám, aby si mě podmanil heroický ženský hlas, jakým tehdy vládla Orlandová. Osobní razance, mohutnost orgánu, jeho oblomenost v umění dramatického důrazu nám skýtaly iluzi navýsost vzepjaté duše jakési královny mezi ženami, a když Orlandová dozpívala třeba Isoldino: „Paní lásku že neznáš?“ i s oním extatickým

„Pochodeň, ač je mi světlem vším, se smíchem zhasit se nestydím“ (přičemž pěvkyně energicky sráživým pohybem paže naznačila hereckou akci), mnoho nechybělo, abych, oči plné slz, poklekl před tou vítězoslavně se usmívající ženou, již zasypával potlesk. Ostatně to tentokrát Adrian se ochotně uvolil ji doprovázet, a i on se usmíval, když vstal ze stoličky u klavíru a pohledem střetl se s mou tváří uchvácenou až ke stkaní.

Člověku dělá dobře, když za takového pohnutí sám může přispět něčím k uměleckému pobavení shromážděných hostů, a tedy jsem byl dojat, když mě vznešený pan von Riedesel, k němuž se vzápětí přidala i vysokonohá elegantní domácí paní, tou svou sice jihoněmecky zbarvenou, leč důstojnicky příkrou řečí vybídl, abych jim znovu zahrál andante a menuet Milandrův (1770), skladby, jež jsem tu nedávno na těch svých sedmi strunách již dával k lepšímu. Jaký slaboch je člověk! Byl jsem mu vděčný, že mě ke hře vyzval, zcela jsem zapomněl, jak je mi protivná ta jeho hladká a prázdná aristokratická fyziognomie, ano skvicí se dokonce jakousi zřejmou nezdolnou nestydatostí, s tím nakrouceným plavým knírem trčícím z oholených oblých líček a s blýskavým monoklem na oku pod bělavým obočím. Pro Adriana, to jsem dobře věděl, byla osoba toho rytíře jaksi vně jakéhokoliv hodnocení; nestál mu ani za pokrčení ramen, a něco podobného jsem vlastně pociťoval i já. V takové chvíli ovšem, kdy mě žádal, abych společnosti poskytl něco, „graciézního“, čím by se zotavila

ze zteče té úspěšné revolučnosti, nemohl jsem jinak než mu vyhovět.

Bylo nyní ovšem zvláštní, zčásti trapné a zčásti komické, když konzervativnost von Riedeselova střetla se s jinou, u níž nešlo ani tak o „ještě“, jako spíše o „už zase“, o konzervativnost porevoluční a antirevoluční, o společenství proti měšťansko-liberální konzervativnosti z jiné strany, nikoli z minula, nýbrž z budoucna.

K takovému střetnutí, pro starou a nekomplikovanou konzervativnost povzbudivému, alé i ohromujícímu, duch doby zrovna skýtal příležitost, a i v salóně paní Schlaginhaufenové, jejž její ctižádost vybavila nadmíru pestře, se k něčemu podobnému příležitost zrovna nabízela: v osobě soukromého učence doktora Chaima Breisachera, nadmíru temperamentního a duchovně vyspělého, ba na tomto poli až ztřeštěně odvážného člověka fascinující ohyzdnosti, který tu, zjevně s jistým zlomyslným potěšením, hrál úlohu jakéhosi fermentačního cizího tělesa. Hostitelka si cenila jeho dialektické pohotovosti v rozhovorech, do nichž ostatně vpadal výslovností silně falckou, a jeho smyslu pro paradoxy, nad nimiž dámy s jakýmsi prudérním jásotem vždy lomily rukama. Pokud běželo o něj, tahle společnost se mu zamlouvala proto, že sám byl asi snob, a také proto, že měl potřebu uvádět v úžas veškeru tu elegantní prostoduchost všude kolem myšlenkami, jež by u literátského stolu v nějaké hospůdce byly nejspíš budily senzaci menší. Já jej v oblibě neměl ani za mák, vždy jsem v něm viděl jakéhosi intelektuálního kverulanta a byl jsem neustále přesvědčen, že je protivný i Adriánovi, i když z důvodů mně ne zcela jasných jsme o Breisacherovi nějakou podrobnější debatu mezi sebou nikdy nevedli. Ale že vždy správně zavětří, co právě duchovně hýbe dobou, že má nos na nejnovější názorové směřování, to jsem nikdy nepopíral; leccos z toho jsem vlastně poznal poprvé teprve až v jeho osobě, z jeho salonních debat.

Byl to polyhistor, který uměl mluvit o všem a všude, kulturní filozof, jehož mínění však bylo zaměřeno proti kultuře, protože se tvářil, jako že celé její dějiny nejsou než procesem rozpadání.

Nejpohrdavěji zněl v jeho ústech výraz „pokrok“; dovedl jej vyslovit způsobem naprosto zdrcujícím, a člověk měl pocit, že onen konzervativní výsměch, jejž má pro jakýkoliv pokrok, považuje za tu nejopravdovější legitimaci, jaká opravňuje jeho pobývání v této společnosti, za značku jeho salónnosti. Bylo vtipné, nikterak však sympatické, jak zesměšňoval pokrok, jejž učinilo malířství na cestě od zobrazení primitivně plošného k perspektivnímu.

Odmítání perspektivní optické šalby ve prospěch předperspektivního umění pokládat za neschopnost, za bezradnost, za neohrabaný primitivismus a dokonce nad něčím takovým soucitně krčit rameny, to, prohlašoval, je vrchol pošetilé arogance nové doby.

Odmítání, rezignace, nedoceňování nejsou neschopností, nepoučeností, nejsou vysvědčením ubohosti. Jako kdyby iluze nebyla tím nejničemnějším, luze nejvíce hovícím principem umění, jako kdyby nebylo prostě příznakem ušlechtilého vkusu nechtít o ní nic vědět! Nechtít nic vědět o jistých věcech, tato schopnost, jež je velmi blízko moudrosti nebo, spíše její součástí, žel se vytratila, a dneska si říká pokrok órdinární všetečnost.

Osazenstvo salónu paní rozené von Plausigové si v oněch názorech jaksi připadalo doma, a domnívám se, že spíše ještě mělo pocit, jako by Breisacher nebyl tak docela ten, kdo je má přednášet, než že by třeba oni nebyli tak docela ti, kdo jim mohou aplaudovat.

Podobně, řekl, je to s přechodem hudby od monodické k vícehlasé, k harmonii, jež se s takovou oblibou pokládává za kulturní pokrok, a přitom právě tohle je výdobytkem, kterého dosáhlo barbarství.

„To znamená… pardon… barbarství jste řekl?“ zakrákoral pan von Riedesel, asi že byl zvyklý vidět v barbarství jistou podobu konzervatismu, i když podobu poněkud kompromitující.

„Zajisté, Excelence. Prapočátky vícehlasé hudby, to znamená zpěvu v kvintových nebo v kvartových souzvucích, jsou daleko od centra hudební civilizace, od Říma, kde byl domovem krásný hlas a jeho oddané pěstování; ty jsou až na severu, kde žily jenom drsné hrtany, a zjevně jsou něčím jako kompenzací právě oné drsnosti hrtanu. Tyhle počátky jsou v Anglii a ve Francii, zejména v divoké Británii, jež do harmonie dokonce kooptovala i tercii.

Ten takzvaný vývoj od nižšího k vyššímu, od jednoduššího ke složitějšímu, takzvaný pokrok je tu a onde zásluhou právě barbarství. Ať si každý sám odpoví na otázku, zda se za to má chválit…“

Bylo zřejmé a nepochybné, že si z Excelence a ze všech hostů tropí šašky, tím že se jim zároveň vnucuje co konzervativec.

Zřejmě se necítil dobře, dokud ještě kdo věděl, co si má myslet.

Samozřejmě v konzervativním duchu upřednostňoval polyfónní vokální hudbu, tento vynález pokrokového barbarství, od chvíle,

kdy se v dějinách dokonal její přechod k harmonicko-akordickému principu a tím k instrumentální hudbě posledních dvou století. Nyní byla tahle hudba úpadkem, to jest úpadkem velkého a jedině pravého umění kontrapunktu, posvátně chladné hry čísel, jež bohudík ještě neměla nic společného s citovou prostitucí a dynamickou svévolností; a k tomuto úpadku nutno zařadit už i velkého Bacha z Eisenachu, kterého Goethe zcela po právu nazval harmonikem. Jestliže jednou někdo vynalezne temperovaný klavír, to jest-možnost chápat každý tón v několika významech a enharmonicky jej obměňovat, tedy harmonickou modulační romantiku, která je čímsi novým, zaslouží si onen příkrý název, jímž ho obdařil ten výmarský vševěd. Harmonická kontrapunktika? Nic takového neexistuje. To je cosi jako napůl člověk, napůl zvíře. Změkčovat, rozplizávat, falšovat, zkreslovat význam staré a pravé polyfonie, chápané jako splývání různých hlasů vjedno, ve smyslu harmonické akordičnosti, začali už v šestnáctém století, a na téhle hanebnosti se už čile podíleli takoví lidé jako Palestrina, oba Gabrieliové a náš milý Orlando di Lasso tady u nás ve městě.

Tihleti pánové nám ze všech nejvíc „lidsky“ přiblížili pojem vokálně polyfónního umění, ano ano, a proto nám připadají jako největší mistři tohohle stylu. Tohle zdání ovšem pochází z toho, že většina z nich už měla značnou zálibu ve skládání ryze akordickém; jak oni zacházeli s polyfónním stylem, je už technika až trapně rozbředlá, a mají ji na svědomí právě ohledy na harmonický souzvuk, na vztah konsonance a disonance.

Všichni byli udivení a rozjaření a plácali se do stehen; já jsem při těch nemilých řečech pátral po Adriánových očích, ale on mi svůj pohled neposkytl. Co se týče pana von Riedesela, zmocnil se ho dokonalý zmatek.

„Pardon,“ řekl, „dovolte… Bach, Palestrina…“

Ta jména pro něj byla oblita svatozáří konzervativní autority, a tady se odkazovala někam, kde řádil modernistický rozklad.

Baron propukal v souhlas – a zároveň byl tak nepříjemně dotčen, že si dokonce vyňal z oka monokl, čímž oloupil svůj obličej o jakýkoliv i jen záblesk inteligence. A o nic lépe se mu nevedlo, když se Breisacherovo kulturněkritické krupobití sneslo na končiny starozákonní, tedy když zamířil do sféry, z níž sám pocházel, k židovskému kmeni nebo řekněme národu a jeho duchovním dějinám, a také tady projevil nanejvýš dvojznačný, ba neurvalý a přitom zlomyslný konzervatismus. Když ho tak člověk poslouchal, byly kořeny všeho toho úpadku, zhloupnutí a ztráty spojitosti s tím, co je staré a pravé, v době tak rané a v místech tak úctyhodných, že by něco takového nikoho ani ve snu nenapadlo.

Mohu jen říci, že všechny jeho výroky byly neuvěřitelně prapodivné. Pro něj biblické postavy, jež ctí každý křesťan, jako králové

David a Šalomoun, proroci se svým blábolením o milém Pánubohu na nebesích, byly už zchátralými reprezentanty vyšumělé pozdní teologie, jež už neměla ponětí o opravdovosti starohebrejského lidového božstva Jahve a v ritech, jimiž se v časech opravdové lidovosti sloužilo tomuto národnímu bohu, nebo spíše se za jejich pomoci nutil, aby se tělesně zpřítomnil, už viděla jen jakousi

„záhadu pravěku“. Obzvláště měl Breisacher spadeno na Šalomouna; o něm se vyslovoval tak, až pánové užasle hvízdali a dámy ze sebe vydávaly zkoprnělé výskání.

„Pardon!“ pravil von Riedesel. „Jsem, mírně řečeno… Král

Šalomoun, ten skvělý vládce… Neměl byste…“

„Ne, Excelence, neměl bych,“ opáčil mu Breisacher. „Ten člověk byl estét zneurotizovaný erotickým požitkářstvím a co do religiozity pokrokářský hlupec, tak typický pro vývoj od kultu působivé přítomnosti národního boha, toho ztělesnění metafyzické lidové síly, ke kázání abstraktního a obecně lidského Boha na nebesích, tedy pro krok zpátky, od národního náboženství k náboženství pro celý svět. Abychom to doložili, na to si stačí přečíst onen skandální proslov, který Šalomoun měl po dostavění prvního chrámu a v němž se ptá: ,Můžeť Bůh přebývat s lidmi na zemi?’ – jako kdyby nebylo veškerým a jediným úkolem Izraelitů zbudovat Bohu obydlí, stan, a všemi prostředky usilovat, aby byl neustále přítomen. Jenže ten tupec Šalomoun se neostýchá recitovat: ,Nebesa nepojmou tě, o to méně pak dům, jejž jsem vztyčil!’ Což je blábol a počátek konce, to jest oné zvrhlé představy o Bohu, kterou měli poetové žalmů; u nich žije již Bůh nastálo ve vyhnanství na nebesích, a také bez ustání pějí o Bohu na nebesích, ačkoliv pět knih Mojžíšových nebesa jako sídlo božstva vůbec nezná. V Pentateuchu Bůh kráčí lidu v čele na ohnivém sloupu, na něm chce bydlet uprostřed lidu, mezi lidem putovat a mít svůj jatečný stůl – abych se vyhnul slabému výrazu, jejž užívá až pozdní lidstvo, ,oltář’. Dá se snad považovat za udržitelné, když jeden autor žalmů vkládá Bohu do úst otázku: ,Což jím maso býků a piji krev beranů?’ Něco takového Bohu připisovat je jednoduše neslýchané, je to rána, kterou nestydatá osvícenost zasadila do tváře Pentateuchu; ten oběť pojmenovává výslovně jako ,chléb’, tedy jako skutečný Jahvův pokrm. Od oné otázky, ale i už od prúpovídek Šalomounových je jenom krok k Maimonidovi, tomu údajně největšímu středověkému rabínovi, ve skutečnosti aristotelovskému přizpůsobivci, který se odvažuje vysvětlovat oběť jako ústupek Boha pohanským instinktům lidu, ha ha! Takže dobře, oběť z poctivého masa a krve, která kdysi osolená a okořeněná dráždivými vůněmi byla Bohu potravou, byla mu tělem, měla ho k tomu, aby byl přítomen, ta je pro autora žalmů už pouhým ,symbolem’„ (ještě mi zní v uších, s jakým nepopsatelným pohrdáním to doktor Breisacher vyslovil); „už se neporazí zvíře, nýbrž, těžko věřit, vděk a pokora. ,Kdo dík porazí,’ praví se ted už, ,ten mne ctí.’ A jindy: Jatečné oběti boží, toť kajícná mysl.’ Zkrátka už to dávno není lid a krev a religiózní skutečnost, nýbrž jakýsi humánní odvar…“

To jako ukázka Breisacherových arcikonzervativních výronů.

Bylo to zábavné, leč stejně tak i odpudivé. Nemohl se dost navykládat, že opravdový ritus, kult reálného, nikterak abstraktně všeobecného, a proto ani „všemohoucího“ a „všudypřítomného“

lidového boha je ve skutečnosti jakousi kouzelnickou technikou, jakýmsi tělesně nemálo nebezpečným manipulováním dynamičností, při němž snadno může dojít k nehodě, ke katastrofálnímu zkratu, protože nelze se tu vyvarovat chyb a přehmatů. Synové Aronovi zemřeli, poněvadž přinesli „krev jinorodou“. To byla taková nehoda, kauzální důsledek jistého pochybení. Jiný, jmenoval se Usa, nerozvážně popadl truhlici nazývanou Archa úmluvy, když se při přepravování užuž svážela z vozu, a na místě se skácel mrtev. To byl rovněž takový výboj transcendentální dynamiky, jejž podnítila nedbalost, a to nedbalost krále Davida příliš se věnujícího hře na harfu; ten totiž už také ničemu nerozuměl a po šosáckém zvyku dal truhlici dopravovat na voze, namísto aby ji dal nést na tyčích, podle toho, jak to z důvodů až příliš pádných kázal Pentateuch. David byl totiž už právě tak odcizený svému prapůvodu a právě dost zhlouplý, neřkuli zhrublý, jako Šalomoun. Tak třeba už vůbec nevěděl, jaká se skrývají nebezpečí ve sčítání lidu, a tím, že je uspořádal, vyvolal kruté biologické pustošení, epidemii, umírání, reakci to metafyzických lidových sil, jakou bylo lze předvídat. Onen opravdový lid totiž už prostě nesnesl takové mechanické registrování, nějaké numerické rozkládání dynamického celku na stejnoiodé jednotliviny…

Breisacherovi bylo jenom vhod, že se do jeho proslovu vložila jedna dáma s podotknutím, že neměla tušení, jakým hříchem je takové sčítání lidu.

„Hříchem??“ namítl přepjatě tázacím tónem. Ne, u opravdové nábožnosti opravdového lidu se takové mdle teologické pojmy jako „hřích“ a „trest“ ve smyslu už pouze etické příčinné souvislosti prý vůbec nevyskytují. Tady běží o příčinnost chyby a provozní nehody. Nábožnost a etika mají tu spolu co dělat jenom do té míry, nakolik etika je tady úpadkem nábožnosti. Cokoliv morálního bylo „ryze duchovním“ nepochopením rituálnosti.

Existovalo něco víc bohem opuštěného než „ryzí duchovnost“?

Bylo prý výsadou světových náboženství strádajících nedostatkem jakéhokoliv charakteru, aby „modlitbu“, sit venia verbo, neustále obráběla na cosi jako žebrání, na škemrání o milost, na cosi jako

„Ach, můj Pane“ a „Bože, smiluj se“ a „Pomoz“ a „Dejž“

a „Buď tak dobrotivý“. Takzvaná modlitba…

„Pardon!“ děl von Riedesel, tentokrát opravdu důrazně. „Jen co je pravda, ale ,Přilbu sejmout k modlitbě’ bylo pro mě vždycky…“

„Modlitba,“ dokončil neúprosný doktor Breisacher, „je zvulgarizovanou a racionalisticky zředěnou pozdní formou něčeho kdysi velmi energického, aktivního a silného: magického vyvolávání, vynucování Boha.“

Bylo mi barona opravdu líto. Muset zakoušet, že jeho kavalírská konzervativnost prohrává se strašlivě zchytralým obmyslným atavismem, s jakousi radikální záchovností, jaká v sobě neměla už za mák kavalírství, nýbrž spíše něco revolučního a působila dojmem rozvracivějším než jakýkoliv liberalismus, přitom však přece jen se vyznačovala, jakoby na posměch, jakousi chvályhodně konzervativní apelativností, jej muselo uvádět v obrovský zmatek – představoval jsem si, že bude mít bezesnou noc; ale to jsem možná v soucitu zacházel už moc daleko. Přitom v Breisacherově řečňování zdaleka nebylo všechno v pořádku; snadno se mu dalo odporovat, třeba poukázat na to, že spirituální opovržení vůči oběti lze najít ne teprve až u proroků, ale už v samém Pentateuchu, totiž u výroků Mojžíšových, který oběť bez obalu prohlašuje za cosi vedlejšího a veškerou váhu klade na poslušnost vůči bohu, na to, aby se dodržovala jeho přikázání. Jenže člověku jemných citů je proti mysli někoho vyrušovat; je mu proti mysli vpadat někomu do vybudovaného myšlenkového řádu logickými nebo historickými námitkami a podotknutími, a dokonce i v antiduchovnu ctí duchovno a chová se vůči němu šetrně. Dneska se ukazuje, že bylo chybou naší civilizace pěstovat onu šetrnost a respekt tak velkoryse – kdyžtě měla co činit s protivníkem neskrývaně drzým a nanejvýš odhodlaně intolerantním.

Na všechny tyto věci jsem myslel, hned když jsem na počátku těchto poznámek konfesi své náklonnosti vůči Židům ohraničil výhradou, že jsem se setkal i s notně neblahými reprezentanty tohoto plemene, a předčasně mi uklouzlo z pera jméno soukromého učence Breisachera. Lze ostatně mít za zlé židovskému duchu, že jeho jasnozřivá vnímavost vůči všemu vzcházejícímu, novému neselhává ani ve spletitých situacích, kde avantgardnost splývá s reakcionářstvím? Buď jak bud jsem se o novém, antihumánním světě, o němž má dobromyslnost neměla dosud ponětí, poprvé něco dozvěděl tehdy u Schlaginhaufenových právě díky doktorovi

Breisacherovi.

XXIX

MNICHOVSKÝ MASOPUST ROKU 1914, TY TÝDNY mezi svátkem Tří králů a Popeleční středou, kdy všichni odhazují zábrany, bratří se a líce jim navýsost planou, čas rozličných veřejných i soukromých slavení, jichž jsem se, pořád ještě mladý profesor na gymnáziu ve Freisingu, účastnil sám nebo spolu s Adriánem, mám stále v živé, lépe řečeno v osudovostí obtěžkané vzpomínce. Byl to přece poslední masopust před vypuknutím čtyřleté války, masopust, jenž našemu pohledu na dějiny splývá do jediné epochy s hrůzami, které prožíváme v této době: před údobím takřečené první světové války, která jednou provždy učinila konec estétské panenskosti toho města na Isaře, jeho dionýské pohodlnosti, smím-li se tak vyjádřit. Byl to přece také čas, za něhož se před mýma očima počaly divně zaplétat individuální osudy několika nám dobře známých lidí a posléze, ač okolní svět nic z toho nepostřehl, vyústily do katastrof, a o těch musí se na těchto stránkách promluvit, poněvadž se zčásti dotkly i života a osudu mého hrdiny, Adriana Leverkuhna, ba poněvadž

Adrian, a o tomhle dosti vím, v jedné z nich tajemně, avšak smrtonosně sám figuroval.

Nemá se tu na mysli úděl Clarissy Roddové, té pyšné a uštěpačné vysoké plavovlásky, která si ráda zahrávala s věcmi makabrózními; tehdy ještě byla mezi námi, žila u matky a účastnila se karnevalových veselíc, už se však připravovala odejet z města a nastoupit angažmá na jedné provinční scéně, hrát mladistvé milovnice, kteroužto roli jí opatřil její učitel, postarší již představitel hrdinských postav u Dvorního divadla. Později se ukázalo, že ten krok byl nešťastný, a její divadelní mentor, jmenoval se Seiler, muž to zkušený, nenese tu žádnou odpovědnost. Jednou paní senátorové Roddové napsal list, v němž prohlašoval, že jeho žačka je sice výjimečně inteligentní a plna nadšení pro divadlo, leč její přirozené nadání nestačí k tomu, aby jí umožnilo úspěšnou hereckou kariéru; chybí jí prý primitivní základ všeho dramatického umění, totiž komediantský pud, to, čemu se říká divadelnická krev, a podle svého svědomí prý nemůže než jí poradit, aby dále nepokračovala v cestě, na niž vykročila. To ovšem mělo za následek, že Clarissa propukla v slzy, upadla do velmi nebezpečného zoufalství, nad nímž se matce svíralo srdce, a herec dvorního divadla Seiler, protože ten se oním dopisem očividně kryl, dostal pokyn, aby s vyučováním skončil a dopomohl svými styky děvčeti k počinku nějakého toho elévského místa.

Nyní již je tomu dvaadvacet let, co se naplnil žalostný Clarissin osud, a vylíčím tu po pořádku, jak se všechno zběhlo. Tady se mi dere na mysl úděl její jemné a obolavělé sestry pečlivě se oddávající minulosti a utrpení – spolu s údělem nebohého Rudiho Schwerdtfegera; na něj jsem před chvílí s úlekem pomyslel, když jsem si nemohl odpustit, abych se předběžně zmínil, že osamělec Adrian Leverkuhn měl na oněch událostech svůj podíl. Na podobné anticipace si čtenáři u mne již zvykli, a nechť si je nevykládají jako nějakou spisovatelskou bezuzdnost a změtenost mysli.

Já prostě některé věci, o nichž postupně budu muset vyprávět, již zdáli vyhlížím se strachem a obavami, ba s hrůzou, už pomyšlení, že je budu muset líčit, mě plní úzkostí a snažím se jejich tíhu nějak rozprostřít, tím že jim dávám slovo, ještě než nadejde jejich čas, v narážkách a samozřejmě tak, že srozumitelné je to pouze pro mne – že je zčásti už nyní vypouštím z láhve. Takto, domnívám se, bude se mi o nich posléze snadněji referovat, ulomím hrot jejich hrůzyplnosti, jejich nepříjemnému dojmu uberu poněkud na hutnosti. Tolik na omluvu, že technika mého přednesu „není bez vady“, a na pochopení mé tísně. –• Že Adrian byl zcela vzdálen počátkům vývoje, o němž se tu mluví, že mu téměř nevěnoval pozornost a že byl k němu do jisté míry upoután mým prostřednictvím, ježto mně je vlastní daleko větší společenská zvídavost, nebo snad by bylo možno říci lidské účastenství, není zapotřebí dodávat. Věc se má takhle.

Jak už se tu dříve naznačilo, obě sestry Roddových, Clarissa ani Ines, nežily s matkou, paní senátorovou, v nějakém přílišném souladu, a nezřídka dávaly najevo, že jim to krotké, lehce neřestné polobohémství jejich salónu, jejich vykořeněného existování, i když oplývajícího zbytky patricijského měšťanství, jde poněkud na nervy. Obě se snažily vymknout se onomu hybridnímu stavu, každá jiným směrem: hrdá Clarissa do odhodlaného umělectví, k němuž jí arci, jak byl její učitel nucen po jisté době konstatovat, chyběla vrozená povolanost; jemně melancholická a naveskrz života se obávající Ines naproti tomu zpět pod přístřeší i duchovní záštitu zabezpečeného měšťanství, k němuž skýtal cestu nějaký počestný sňatek z lásky, a pokud ne, pak i bez ní, avšak s božím požehnáním. Ines se vydala na tuto cestu pochopitelně s upřímně sentimentálním souhlasem matčiným – a ztroskotala na ní stejně jako její sestra na té své. Ukázalo se, a to bylo na věci tragické, že ani jí osobně tento ideál vlastně nevyhovuje, a ani soudobá epocha, všechno měnící a rozrývající, něco takového již nedovoluje.

Tehdy se s ní sblížil jistý doktor Helmut Institoris, estetik a historik umění, soukromý docent na Vysoké škole technické, kde přednášel teorii krásna a renesanční stavitelství, dávaje k výkladu kolovat po posluchárně fotografie; měl slušné vyhlídky, že jednoho dne bude povolán i na univerzitu a postupně bude profesorem, ordinářem, členem Akademie atd., zvláště pokud, ježto je doposud svobodný mládenec, leč z majetné wiirzburské rodiny, budoucí majitel značného dědictví, prohloubí řádnost své existence založením domácnosti, v níž bude se shromažďovat společnost. Vydal se hledat nějakou tu nevěstu; nemusel se starat, v jaké finanční situaci je děvče, jež si vyvolí –naopak, byl zřejmě z mužů, kteří touží po tom, aby v manželství oni a jen oni měli takříkajíc pod palcem knihu příjmů a vydání a pocit, že choť je na nich naprosto závislá.

O nějakém vědomí vlastní síly to zrovna nesvědčí, a Institoris opravdu žádným silným mužem nebyl – což je patrno i z toho, jaký estetický obdiv choval ke všemu, co je silné a co vzkvétá bez jakýchkoliv ohledů na všechno kolem. Byl plavý, protáhlé lebky, postavy spíše malé a notně elegantní, s hladkým, poněkud napomádovaným účesem na pěšinku. Nad ústy měl trochu převislý plavý knír a za zlatými brýlemi dívaly se na svět modré oči výrazu tak jemného a ušlechtilého, že bylo těžko pochopitelné –

nebo možná právě proto pochopitelné –, jak se může kořit brutalitě, vzdor tomu, že samozřejmě vždy šlo pouze o brutalitu sličnou. Patřil k oné čeledi, již vypěstovala tehdejší desetiletí a které, jak to jednou výstižně vyjádřil Baptist Spengler, „žhnou na lících souchotě, ale ona pořád křičí: Jak je ten život silný a sličný!“

Nuže, Institoris nekřičel, mluvil spíš tiše, šeptem, dokonce i ve chvílích, kdy prohlašoval o italské renesanci, že to byla doba, která „sálala oblaka krve a krásy“. On také žádné souchotě neměl, nanejvýš, jako téměř každý, kdysi v dětství prodělal lehkou tuberkulózu. Ale jemný a nervózní byl, trápilo ho sympatické nervstvo, nervy zažívacího traktu, které působí tolik všelijakých úzkostných stavů, za předčasné pocity umírání, a byl stálým hostem v jednom meranském sanatoriu pro mohovité pacienty.

Dojista si sliboval –a slibovali mu to jeho lékaři –•, že pravidelnost manželského života bude znamenat i posilu pro jeho zdraví.

Nuže, v zimě v letech 1913-1914 se sblížil s naší Ines Roddovou, a tak, že se dalo usuzovat na brzké zásnuby. Ty na sebe ještě nějakou chvíli daly čekat, až do prvních dnů války: úzkostnost i svědomitost obou zřejmě vyžadovaly trochu delší odpověď na otázku, zda opravdu jsou zrozeni jeden pro druhého. Avšak zdálo se, když tak člověk viděl ten „páreček“ pohromadě, ať už v salóně paní senátorové, kde se Institoris kdysi obratně uvedl, nebo na nějaké té veřejné slavnosti, hezky v závětří, kde se dalo klábosit, že právě tuhletu otázku spolu bez okolků nebo i okolkovitě probírají, a pozorný filantrop, kterému připadalo, že se tu chystá něco jako předběžné nebo snad zkušební zasnoubení, cítil bezděčné nutkání v duchu probírat tu otázku s nimi.

Že Helmut upřel pozornost právě na Ines, tomu se člověk mohl divit, nakonec to však docela i chápal. Renesanční ženou nebyla

– nic méně než to, zrovna ona, duševně tak křehká, s pohledem zastřeným, plným distingované tklivosti, s tou svou kose dopředu vysunutou labutí šíjí a ústy našpulenými do jakési nevýrazné a nejednoduché čtveračivosti. Ovšem s některým tím svým estetickým ideálem by asi ten nápadník rovněž nebyl uměl žít; jeho mužská převaha by při tom byla přišla zkrátka – stačilo, aby si jej člověk představil po boku nějaké takové hlučné hromotlucké ženštiny, jakou byla třeba Orlandová, a měl hned po ruce humorný doklad. A navíc Ines jako žena ani zdaleka nebyla nepřitažlivá; že se muž poohlížející se po nevěstě zamiloval do jejích těžkých vlasů, do těch drobných ruček, na kterých se jí dělaly dolíčky, do jejího povzneseně sebedbalého mládí, to bylo až moc pochopitelné. Mohla to být žena, jakou potřeboval. Přitahovalo jej prostředí, z něhož pocházela: její patricijští předkové, jež tak zdůrazňovala, jež však současné okolnosti, jistá zplanělost, deklasovanost, poněkud zatlačovaly do pozadí; takto ovšem zase neohrožovali jeho převahu; spíše mohl mít pocit, že ji opět pozvedne, že ji rehabilituje, pokud ji učiní svou ženou. Matka, která je vdovou, zpola zchudlá a tak trochu chtivá povyražení; sestra, která jde k divadlu; společnost, s níž se stýká, víceméně cikánská – to byly poměry, jež se mu, pro účely vlastní důstojnosti, docela zamlouvaly, obzvláště pokud se zvážilo, že uváže-li se tu, společensky si tím nikterak nezadá, neohrozí svou kariéru a bude si moci být jist, že Ines, již paní senátorova korektně a vroucně obdaří nějakým tím plátěným, možná i stříbrným věnem, bude mu chotí bezvadně reprezentující jeho dům.

Tak se mi jevily věci, díval-li jsem se na ně očima doktora

Institorise. Kdykoliv jsem se ovšem pokusil podívat se na něj pohledem toho děvčete, už tak úplně všechno neladilo. Nedokázal jsem u toho naprosto malicherného, na sebe zaměřeného muže sice jemného, výtečného vzdělání, tělesně však veskrze neskvostného (mimochodem i chůzi měl jakousi cupitavou) ani s vynaložením veškeré své obraznosti představit si, že by byl přitažlivý pro druhé pohlaví – a přitom jsem cítil, že Ines, vzdor vší strohé nepřístupnosti svého dívčího stavu, v podstatě takovou přitažlivost potřebuje. K tomu přistupovaly protichůdné filozofické názory, nestejné teoretické ladění života u těch dvou – rozpornost se tu dala nazvat diametrální, ba přímo exemplární. Byla to, formulováno co nejstručněji, rozpornost estetiky a morálky, a ta přece tehdy do značné míry vládla kulturní dialektice oné epochy a v oněch dvou mladých lidech se do jisté míry personifikovala:

svár školometské glorifikace „života“ v jeho chvástavé bezmyšlenkovitosti – a pesimistického uctívání utrpení s veškerou jeho hloubkou i vědoucností. Dá se říci, že u zdroje, který ji zplodil,

ona vědoucnost vytvořila jakousi personální unii, a ta se teprve časem rozmanitými sváry opět rozpoltila. Doktor Institoris byl –

je nutno dodat: Panebože! – člověk skrznaskrz renesanční a Ines Roddová zcela vysloveným dítkem pesimistického moralismu. Pro svět, který „sálal oblaka krve a krásy“, nemela nejmenší pochopení, a pokud se týkalo „života“, přímo bažila utéci se před ním do přísně měšťanského, vznešeného a hmotně dobře vypolštářovaného manželství, které by případně odolalo každé ráně. Bylo ironií, že muž – nebo snad mužíček –, který podle jejího domnění jí hodlal takové útočiště poskytnout, tolik horoval pro sličné hanebnictví a italské vraždění jedem.

Pochybuji, že by se ti dva snad oddávali světonázorovým kontroverzím, kdykoliv byli spolu sami. Asi mluvili o věcech, které byly více nasnadě a prostě zkoušeli, jaké to asi bude, když se zasnoubí. Filozofie se hodila spíš pro vznešenější společenskou zábavu; vzpomínám si nicméně, že bylo několik příležitostí, kdy se v poněkud větší společnosti, při odpočinku někde u vína v útulném koutě některého plesového sálu, jejich mínění v rozhovoru prudce střetla: když třeba jednou Institoris tvrdil, že pouze lidé silných, brutálních pudů mohou vytvořit veliká díla, a Ines protestovala důrazně hájíc mínění, že veliké umění vždycky vzešlo z niterného stavu výsostně křesťanského, svědomím obtíženého, utrpením zjemnělého a vůči životu chmurně zaujatého.

Mně takové antiteze připadaly jalové a dobově podmíněné, připadalo mi, že nevyhovují skutečnosti, to jest rovnováze vitality a neduživosti, rovnováze dojista vždy choulostivé, které se zřídkakdy daří dosíci, která však je vlastní genialitě. Jenomže tady zkrátka jeden part vyslovoval to, čím je, totiž životní churavost, a druhý to, co vzývá, totiž sílu, a takové je člověk musel brát.

Jednou, vzpomínám si, když jsme tak seděli pospolu (byli tam s námi i Koterichovi, Zink a Spengler, Schildknapp a jeho nakladatel Radbruch), rozproudilo se přátelské hašteření nikoliv mezi zamilovanými, jak jsme jim zvolna začínali už říkat, nýbrž, bylo to málem komické, mezi Institorisem a Rudim Schwerdtfegerem; ten zase jednou seděl mezi námi, byl oblečen velice hezky, za mysliveckého mládence. Už opravdu přesně nevím, o co tehdy šlo; bud jak bud vyplynula rozličná mínění z jedné naprosto nevinné Schwerdtfegerovy poznámky, u níž si nemyslel nic nebo myslel jen velmi málo. Týkala se jakési „zásluhy“, to vím, čehosi

vybojovaného, vydobytého, čehosi, čeho bylo dosaženo vynaložením vůle a sebepřekonáním, a Rudolf, který tu příhodu upřímně chválil a nazval ji činem záslužným, nechápal, jak

Institorise vůbec napadlo, že mu tohle vytýká a nechce uznat zásluhu, jež je prý vypocená. Z hlediska krásy, řekl Institoris, nelze chválit vůli, nýbrž nadáni, a jen to je možno obdařit přídomkem záslužnosti. Jakékoliv úsilí prý je vulgární; jedině vznešené, a tedy i jedině záslužné je to, co se děje pudově, bezděky a s lehkostí. Rudi arci nebyl vůbec hrdina ani někdo, kdo by se v něčem překonával, a v životě nečinil nic, co by nebylo pro něj lehké, jako například a hlavně ta jeho vynikající hra na housle.

Jenomže co tu říkal jeho protějšek, přece jen mu bylo proti srsti, a ačkoliv nejasně tušil, že v tomhle vězí něco „vyššího“, něco, co mu není dostupné, nechtěl si to jen tak nechat líbit. Se rty našpulenými rozhořčením se podíval Institorisovi do tváře, a jeho modré oči se střídavě zavrtávaly do jeho pravé a levé líce.

„Ne, no jak to, to je přece nesmysl,“ řekl spíše tiše a přiškrceně, z čehož bylo patrno, že si svou věcí není tak zcela jist. „Zásluha je zásluha, a dar žádná zásluha není. Ty pořád mluvíš o kráse, doktore, ale je přece hrozně krásné, když se někdo překoná a dělá ještě lépe to, co je mu dáno od přírody. Co říkáš, Ines?“ obrátil se o pomoc na ni, s dotazem, v němž se znovu zplna odhalovala jeho naivita, neměl totiž tušení, jak zásadně protichůdné mínění zastává Ines v těchto věcech oproti Helmutovi.

,,Máš pravdu,“ odpověděla mu a po tváři jí přejel lehký ruměnec. „Rozhodně dávám za pravdu tobě. Nadání je potěšující, avšak ve slově ,zásluha’ je obdiv, jaký nadání a vůbec čemukoliv pudovému nepřísluší.“

„No vidíš!“ vyhrkl Schwerdtfeger vítězoslavně, a Institoris mu to splatil úsměvem:

„Ovšem. Zašels ke správnému kováři.“

To pohříchu bylo cosi zvláštního, a nikdo to nemohl alespoň letmo nepocítit, a také se to stvrzovalo ruměncem, který na Inesině tváři ještě hodnou chvíli vytrval. Bylo naprcsto v její povaze, že svému nápadníkovi v té nebo oné otázce nedala za pravdu. Ale že dala za pravdu tomu chlapečkovi Rudolfovi, to v její povaze nebylo. Ten přece vůbec nevěděl, že existuje něco takového jako nemorálnost, a není dost dobře možné dávat za pravdu někomu, kdo vůbec nechápe protichůdnou tezi – alespoň do té doby ne, dokud mu ji někdo nevysvětlí. V Inesině ortelu, jakkoli byl ve

všem všudy logický a oprávněný, se skrývalo přesto cosi podivného, a pro mne to všechno ještě podtrhl smích, kterým její sestra Clarissa doprovodila Schwerdtfegerovo nezasloužené vítězství – ta pyšná osoba s příliš krátkou bradou, osoba, jíž jistě neušlo, že si tu převaha z pohnutek, jež nemají nic společného s převahou, poněkud zadala, a která stejně tak jistě byla názoru, že si tím nijak nezadává.

„No tak, Rudolfe,“ zahlaholila, „šup! poděkovat, vstát, mládenče, a uklonit se! Dones své zachránkyni zmrzlinu a zamluv si ji na další valčík!“

Tak si počínala vždy. Byla své sestře hrdou spojenkyní a vždycky říkala: „Šup!“, kdykoliv byla ve hře sestřina důstojnost.

„Tak šup!“ říkala i Institorisovi, uchazeči o sestřinu ruku, pokud se ve své galantnosti někdy projevil jako poněkud pomalý a příliš zvolna chápající. Ona vůbec, z hrdosti, byla spojenkyní převahy, pěstovala si ji a vždy dávala najevo naprostou užaslost, kdykoliv se jí někdo náležitě nekořil. „Když ten od tebe něco chce,“ jako kdyby chtěla říci, „tak to musíš přímo skočit.“’ Dobře se pamatuji, jak Schwerdtfegerovi jednou řekla „Sup!“ i kvůli Adriánovi, který jednou vyjevil jakési přání stran jednoho koncertu Zapfenstosserova orchestru (myslím, že šlo o lístek pro Jeanettu Scheurlovou), a Schwerdtfeger namítal to a ono. „No Rudolfe! Šup!“vyhrkla. „Proboha, co je to? To vás člověk musí popohánět?“

„Ne, to nemusí,“ opáčil. „Jsem přece určitě… Jenže….“

„Tady není žádné ,jenže’,“ trumfovala ho pohrdavě, zpola žertovně, zpola vážně ho kárajíc. A Adrian i Schwerdtfeger se rozesmáli – Schwerdtfeger k tomu přidal svou známou chlapeckou grimasu s koutkem úst a s ramenem a slíbil, že všechno zařídí.

Jako kdyby Clarissa viděla v Rudolfovi také něco jako uchazeče, který musí „skákat“; a on se skutečně naprosto naivně a důvěřivě bez ustání ucházel o Adriánovu přízeň a ničím se nedal odstrašit. Často se na mne obracela, abych vyslovil své mínění o skutečném uchazeči, o tom, který se ucházel o její sestru – to

Ines činila rovněž, ovšem jemněji, cudněji, jako by se vždycky hned rychle stáhla, jako by chtěla naslouchat a zase nechtěla nic slyšet ani vědět. Obě sestry mně důvěřovaly, to jest asi ve mně nacházely nějakou hodnotu, která člověku umožňuje a opravňuje ho, aby hodnotil jiné, k čemuž ovšem patří i to, že jsem stál jaksi stranou oné hry, že jsem vůči ní zachovával neutralitu; jinak

by taková důvěra nebyla úplná. Úloha podobného důvěrníka je vždy zároveň blaživá i skličující, protože se hraje vždy pouze za předpokladu, že sám důvěrník v ní žádnou roli nemá. Jenže oč lépe je, to jsem si často říkával, vzbouzet u lidí důvěru než rozněcovat v nich vášně! Oč lépe je připadat jim „hodný“ než

„krásný“!

„Hodný člověk“, to byl v očích Ines Roddové zřejmě takový, k němuž mají lidé vztah ryze mravní, nikoliv esteticky vznícený;

odtud její důvěra vůči mně. Musím však říci, že tady jsem se sestrám věnoval měrou poněkud nestejnou, a co si myslím o nápadníku Institorisovi, poněkud jsem vždy přizpůsoboval osobě tazatelčině. Když jsem hovořil s Clarissou, odvážil jsem se větší otevřenosti, vyjadřoval se o motivech jejího váhavého vybírání

(ostatně váhavého netoliko z její strany) jako nějaký psycholog a nerozpakoval jsem se tak trochu si tropit posměch z toho pana

Slabantiho, co tak zbožňuje „brutální pudy“; a Clarissa nic nenamítala. Jinak tomu bylo, když se mě vyptávala přímo Ines. To jsem byl ohleduplný vůči citům, jež jsem pro forma u ní předpokládal, i když jsem vlastně nevěřil, že je chová, ohleduplný tedy spíše vůči rozumovým důvodům, pro něž si se vší pravděpodobností onoho muže vezme, a se zdrženlivou úctou jsem mluvil o jeho solidnosti, o tom, co všechno ví, o jeho lidské neposkvrněnosti, o jeho skvělých vyhlídkách. Bylo pro mne úkolem delikátním dodat svým slovům náležitou vřelost, a zase ne přílišnou;

připadalo mi totiž, že stejně zodpovědně musím v tom děvčeti posílit jeho pochybnosti a zošklivit mu ono přístřeší, po němž touží, jako ji na druhé straně přemlouvat, aby vzdor pochybnostem, jež má, se pod ně uchýlila; ano, tu a tam jsem nutkavě cítil, z nějakého podivného důvodu, že přimlouvat se je úkol ještě zodpovědnější než jí něco vymlouvat.

Vždy totiž měla záhy až po krk mých názorů na Helmuta

Institorise, a šla ve své důvěře vůči mně ještě dál, jaksi ji zobecňovala, chtěla totiž slyšet, co si myslím i o jiných osobách z naší společnosti, třeba o Zinkoví a o Spenglerovi, nebo abych uvedl ještě jeden příklad, o Schwerdtfegerovi. Co prý si myslím o jeho hře na housle, chtěla vědět, o jeho charakteru; zda a nakolik si ho vážím, kolik vážnosti nebo žertovnosti má v sobě ona úcta.

Odpověděl jsem jí podle nejlepšího vědomí a svědomí, spravedlivě tak, jak mi bylo možno, nejinak než jsem mluvil o Rudolfovi i na těchto stránkách, a Ines mi pozorně naslouchala a posléze

mou chválu, podmíněnou arci přátelstvím k němu, doplnila vlastními podotknutími, jimž jsem zas nemohl než přitakat, jež zčásti byly ovšem tak pronikavé, až jsem žasl; protrpěné pronikavé, což při dívčině povaze, vzhledem k jejímu nedůvěrou zastřenému pohledu na život, nemohlo překvapovat, ovšem ve vztahu k objektu oněch podotknutí přece jen poněkud udivovalo.

Přitom koneckonců nebylo divu, že Ines, kdyžtě toho přitažlivého mladíka znala daleko déle než já a tak jako její sestra k němu cítila jakýsi sourozenecký vztah, měla čas prohlédnout si jej bedlivěji než já, a protože mi důvěřovala, mohla o něm vypovědět bližší podrobnosti. Je to prý člověk bez jakékoliv neřesti, říkala

(neužila tohoto výrazu, nýbrž nějakého slabšího, ale bylo zřejmé, co má na mysli), člověk ryzí – proto je tak bezelstný; poněvadž ryzost je bezelstná. (To slovo z jejích úst nemohlo nedojímat, poněvadž sama nikterak bezelstná nebyla, i když vůči mně výjimečně ano.) Nepije prý – vždycky jenom trochu oslazený čaj bez smetany, ten ovšem třikrát denně – ani nekouří –, nejvýš jenom docela příležitostně, ani v nejmenším tu nepodléhá návyku nebo nutkání. Se všemi těmi mužskými omamnými prostředky

(vzpomínám si myslím, že se vyjádřila takhle), se všemi těmi narkotiky jenom flirtuje, to však velice náruživě; on je pro flirtování přímo zrozen – ne ovšem pro lásku a přátelství, obojí se mu díky jeho povaze a jaksi pod rukama vždycky změní ve flirt. Větroplach? Ano a ne. Dojista ne ve smyslu nějakého plytkého zvyku. Stačí se na něj podívat, když je pohromadě s továrníkem Bullingerem, který spoléhá na svou zámožnost, a dovoluje si hodně nehorázností; uštěpačně si tu a tam prozpěvuje:

Kdo jaré srdce, krev zdravou má, ten o žádný mamon se nestará –

jen aby mu lidé ten jeho mamon ještě více záviděli – pokud kdo touží ozřejmit si, jaký je tu rozdíl. Jenomže neustále si ozřejmovat jeho cenu a být si jí neustále vědom, to Rudolf tou svou roztomilostí, svou koketností, svou společenskou uhlazeností, vůbec svou vášní pro společnost, což je vlastně hrozné, člověku věru nijak neusnadňuje. Zda prý mi nepřipadá, zeptala se, že to celé bujaré a našňořené umělecké hemžení, kam se jen podíváš, třeba když si vezmeme to rozkošné biedermeierovské slavení v klubu Cococello, na němž jsme nedávno také byli, až drásavě kontrastuje s tklivostí a podezřelostí života. Zda to prý také neznám, ten děs z duchovní prázdnoty a nicotnosti, co člověka už předem popadá, když dostane takové nějaké to „pozvání“, a jak bije do očí ten protiklad vůči horečnému vzrušení, vládnoucímu na takovém večírku ovšem díky vínu, hudbě a všelijakým poměrům jednoho ke druhému, které tam pod povrchem tak bují. Často si člověk prostě nemůže nevšimnout, že se tu nebo tam někdo s někým baví, mechanicky při tom zachovává společenskou formu, ale myšlenkami je úplně jinde, u jiné osoby, kterou pozoruje…

A jak upadá i samotné dějiště, jaká se všude pomalu šíří spoušť, jak rozplizle a ušpiněně vypadá salón na konci takového „pozvání“. Přiznává, že někdy po takovém večírku propláče v posteli i hodinu…

A tak mluvila ještě dál, a vyslovovala další a další obavy a kritiku, a jako kdyby na Rudolfa zapomněla. Jakmile se však v hovoru k němu vrátila, nepochyboval člověk, že jí po celou tu dobu ani na chvíli nesešel z mysli. Když už mluví o jeho společenské uhlazenosti, řekla, myslí tím něco velice nevinného, čemu se lze smát, co však tu a tam člověka uvádí v melancholické rozpoložení. Tak třeba přichází Rudolf do společnosti vždycky poslední, má prostě potřebu, aby se na něj muselo čekat, aby ostatní vždycky museli čekat na něj. A potom také rád vyhoví konkurenci, společenské žárlivosti; vykládá, jak včera byl tam a tam, u Langewieschových, nebo jak se ti jeho přátelé jmenují; u RoUwagenových, tam co mají ty dvě dcery, holky jako lusk („Vždycky když slyším ,jako lusk’, popadne mě strach a úzkost.“). Zmiňuje se o tom vždy ovšem omluvně, chlácholivě, asi v tom smyslu: „Jednou jsem se tam už ukázat musel,“ –a člověk si může být jist, že tam říká totéž co tady, chtěl by totiž u každého vzbudit domnění, že nejraději je právě s ním – jako kdyby každý musel právě tomu přikládat největší váhu. Ale jeho přesvědčení, že tím každému působí náramnou radost, je až nakažlivé. Přijde vždycky v pět na čaj a řekne, že slíbil zastavit se mezi půl šestou a šestou někde jinde, u Langewieschových nebo u RoUwagenových, na čemž není ani zbla pravdy. Poté prý vždycky zůstane až do půl sedmé, to aby jaksi dal najevo, že tady je radši, že sem ho něco připoutává, že ti druzí mohou počkat – a je si při tom náramně jistý, že z toho člověk nemůže nemít radost, že člověk nejspíš z toho radost opravdu má.

Rozesmáli jsme se, já ovšem zdrženlivě, protože jsem jí mezi obočím postřehl zármutek. Přitom mluvila, jako kdyby považovala za nutné – nebo to vskutku za nutné považovala? – varovat mě před Schwerdtfegerovými líbeznostmi, to jest varovat mě, abych jim nepřikládal přílišný význam. Prý jsou nicotné. Jednou docela náhodně, stála poněkud stranou, vyslechla slovo od slova, jak Schwerdtfeger kohosi, o kom Ines ví naprosto jistě, že je Rudolfovi naprosto lhostejný, vyzýval, aby ještě zůstal – milými důvěrnými průpovídkami v nářečí, jako třeba: „Ditě, nebudte pes, pobuďte ještě s náma!“ –, a tím jakékoliv jeho naléhání, jaké zažila i na sobě a nejspíš jsem je zažil i já, pro ni navždycky pozbylo závažnosti.

Slovem přiznala se, že má bolestnou nevíru v jakoukoli jeho serióznost, v jakékoliv jeho ujišťování o nějakých sympatiích, v jakékoliv jeho pozornosti: třeba když je člověk nemocný a Schwerdtfeger se na něj přijde podívat. To se vždycky, sám to určitě ještě zažiju, odbývá „roztomile“, ale jen proto, že Rudolf něco takového považuje za případné, za společensky žádoucí, nikoliv tedy z nějakého hlubšího puzení: co by si lidé pomyslili!

Člověk se u něho musí nadít i’ opravdových nevkusností, například vyhrkne příšernou větu: „Vždyť je nešťastných tolik lidí!“

Tu prý od něho slyšela na vlastní uši. To prý ho jednou někdo žertem varoval, aby neuváděl do neštěstí jakousi dívku, nebo to snad byla vdaná paní, a on nato opravdu rozverně opáčil: „A co, vždyť je nešťastných tolik lidí!“ Člověk si mohl pouze pomyslet:

Chraň každého pán bůh! Jaká by to byla směšná potupa, patřit k těm nešťastým!

Ale nechce být nějak moc příkrá – slovo „potupa“ asi takové příkré je. Ať prý jí špatně nerozumím: že je v Rudolfovi i cosi vznešenějšího, o tom nemůže být pochyb. Tu a tam jej lze ve společnosti tlumenější odpovědí, jedním jediným tichým a udiveným pohledem vytrhnout z té jeho obvyklé rozhlaholenosti a dejme tomu přimět k větší vážnosti. A k ní ho bylo možno přimět častokrát, on je člověk dost ovlivnitelný, ach ano, je. To pak všichni ti Langenwieschovi a Rollwagenovi, a jak se všichni jmenují, jsou pro něho najednou jen vzduch. Ale ovšem, stačí, aby se někde nadýchal jiného vzduchu, aby se vystavil cizímu vlivu, a už tu místo našeho důvěřivého a chápavého Rudolfa je někdo úplně cizí, někdo beznadějně nám vzdálený. To on pak vycítí, je přece jen člověk velmi vnímavý, a kajícně se snaží všechno napravit. Je to až komicky dojemné, ale aby se znovu sblížil s okolím, opakuje vždycky pak nějaké více nebo méně vhodné slovo, které ve společnosti kdysi také padlo, nebo slovo z nějaké knížky, o které se ve společnosti někdy mluvilo – aby tak dal najevo, že nic nezapomněl a že se vyzná i ve vznešených věcech. Vlastně je to až k pláči. Koneckonců to, jak se dneska večer loučil – to náležitě ukázalo, jak velmi je ochoten projevit lítost a napravit to a ono. Přijde si a loučí se všelijakým nářečním žonglováním, že se člověk bezděky až ušklíbne, a kdo je unavený, reaguje možná i trochu útrpně. Jenže když pak takhle všem dokola podá ruku, ještě jednou se vrátí a řekne prostě a srdečně „Adieu“, na to už se pak člověku odpovídá samozřejmě lip. A tak odešel v dobrém, protože on vždycky musí odejít v dobrém. Na těch dvou večírcích, kam ještě zajde, to nejspíš udělá zrovna tak…

Stačí to? Tohle není román, při jehož osnování autor otevírá čtenáři srdce svých postav nepřímo, tím, jak se samy projevují na scéně. Jako vyprávěči životopisu mi rozhodně přísluší nazývat věci bez okolků pravými jmény, jednoduše konstatovat duševní skutečnosti, které měly vliv na život, jejž je mi tu vylíčit, a na jeho utváření. Avšak soudě podle oněch svérázných výroků, které mi paměť právě nadiktovala do pera, výroků jisté řekl bych specifické intenzity, nemůže být nejmenších pochyb o faktu, který je už záhodno tu prozradit. Ines Roddová mladého Schwerdtfegera milovala, a tady se naskýtaly pouze dvě otázky: za prvé zda si toho byla vědoma, a za druhé kdy, v kterém okamžiku její vztah k tomu houslistovi, původně sourozenecky kamarádský, nabyl takové žhavé a trpitelské povahy.

Na první otázku jsem odpověděl ano. Dívka tak sečtělá, dalo by se říci psychologicky školená a své zážitky zrovna básnicky střežící samozřejmě dobře viděla, jak se její city vyvíjejí – jakkoli jí takový vývoj zpočátku připadal překvapivý, ba nehodný důvěry. Ta zdánlivá naivita, s jakou mi odhalovala své srdce, nebyla nijakým důkazem proti tomu, že všechno ví; zčásti totiž to, co vypadalo jako prostoduchost, bylo výrazem nutkavého puzení sdělit se, zčásti to bylo z důvěry vůči mně, důvěry svérázně přestrojené: neboť Ines tu do jisté míry předstírala, že mě má za dostatečného prosťáčka, abych nic nepostřehl, což by ovšem bylo rovněž cosi jako důvěra; ve skutečnosti však si přála, aby mi pravda neušla, a věděla, že tomu tak bude; byla toho mínění, a to je pro mne ctí, že její tajemství bude v mé mysli dobře uschováno.

A to rozhodně bylo. Mým lidským a diskrétním soucitem si mohla být jistá, jakkoli je pro muže přirozeně obtížné, aby se

vmyslel do duše a do srdce ženy, která zahořela pro bytost jeho pohlaví. Samozřejmě je pro nás mnohem snazší dát se vést city, jež chová muž vůči ženě – a byť by to člověku třeba ani nic neříkalo –, než se vmyslet do pocitů, jež má příslušník druhého pohlaví uchvácený bytostí našeho vlastního pohlaví. V podstatě něčemu takovému nelze „porozumět“, člověk to pouze bere na vědomí svou vzdělaností, z objektivní úcty vůči přírodním zákonům – a muž si tu obvykle počíná blahovolněji a trpělivěji než žena vůči souputnici v pohlaví, o níž se dozvěděla, že rozohnila to nebo ono mužské srdce; na takovou se dívá hodně skrz prsty, i kdyby dotyčné srdce jí bylo naprosto lhostejné.

Dobrá vůle k přátelskému pochopení mi tedy nescházela, i když pochopit to vše beze zbytku, ve smyslu vcítit se do té záležitosti, v tom mi asi příroda bránila. Panebože, ten malý Schwerdtfeger! Tvar jeho obličeje měl v sobě koneckonců cosi mopsličího, hlas měl hrdelní, a pořád to byl víc chlapec než muž – ty jeho krásně modré oči, urostlost i to hraní na housle a pískání, kterým si každého získal, spolu s všeobecnou roztomilostí, to mu ochotně přiznávám. Tak tedy Ines Roddová jej milovala, ne slepě, o to však trýznivěji; a já jsem se vůči tomu všemu v duchu choval jako ta její uštěpačná sestra Clarissa, která nad druhým pohlavím jenom ohrnovala nos. I já jsem jí mohl říkat: „Šup! No tak šup, ženská, co si myslíte? Tak už se proboha račte pohnout!“

Jenomže ono to s tím hýbáním nebylo tak lehké, i když by byl

Rudolf uznal, že je něčím takovým povinován. Byl tu přece

Heknut Institoris, ženich nebo ženich in spe, Institoris, uchazeč o nevěstu – a tím se vracím k otázce, kdy se sesterský vztah Ines k Rudolfovi změnil v náruživou touhu. Má schopnost některé věci jako člověk vytušit mi říká: stalo se to tehdy, když se s ní doktor Helmut seznámil, muž se ženou, a začal se o ní ucházet. Byl jsem přesvědčen a jsem dodnes, že Ines by se byla do Schwerdtfegera nikdy nezamilovala, kdyby se v jejím životě nebyl objevil nápadník Institoris. Ten se o ni ucházel, ovšem činil tak do jisté míry za někoho jiného. Neboť ten umírněný muž sice v ní dokázal svým nadbíháním a vnuknutími, která z takového nadbíhání vyvstávala zrovna v rojích, probudit ženu – na to ještě stačil.

Avšak uměl v ní probudit ženu nikoliv pro sebe, i když z rozumových důvodů byla ochotna jít za ním; na to už nestačil. Její probuzené ženství se přiklonilo k jinému muži, vůči němuž její vědomi až dosud chovalo city jen nevzrušeně polosourozenecké a vůči němuž se v ní probudily posléze city zcela jiné. Nemohlo být řeči o tom, že by snad byla jeho považovala za toho pravého, za toho, kdo je jí hoden. Upnula se na něj svou melancholií, která prahla po neštěstí, ačkoliv právě z jeho úst slyšela slova: „Vždyť je nešťastných tolik lidí!“

A mimochodem je zvláštní, že si Ines z obdivu, jaký ten její nestačící jí ženich měl vůči bezduše pudovému „životu“, z obdivu, který byl tak protichůdný jejímu smýšlení, vzala cosi do svého vášnivého prahnutí po tom druhém, že jaksi dotyčného ženicha podváděla se svým duchovním tíhnutím. Protože nebyl snad

Rudolf v očích její vědoucí trudnomyslnosti něco jako sám milý život?

Proti Institorisovi, obyčejnému docentovi vyučujícímu krásnu, měl na své straně výhodu samotného umění, toho živitele vášně a světlonoše ozařujícího všechno lidské. Neboť milovaný člověk nabývá na velikosti a city k němu se znovu a znovu napájejí samozřejmě tehdy, pojí-li se k jeho osobě dojmy umělecké, jež téměř vždy znovu omamují. Ines vlastně opovrhovala vším estétským provozem v tom smyslném městě, do něhož ji přesadila matčina zvědavá touha poznat větší volnost mravů, ale protože prahla po nějakém tom měšťanském zabezpečení, účastnila se radovánek společnosti, která byla jedním jediným uměleckým spolkem, a právě to ničilo klid, po němž bažila. Moje paměť uchovává výrazné, úzkostiplné scénky z té doby. Vidím, jak Roddovi, možná i Knoterichovi a také já stojíme po jednom koncertu v Zapfenstosserově sále v některé z předních řad mezi publikem a aplaudujeme nějakému zvláště skvělému provedení některé z Cajkovského symfonií. Dirigent vyzval orchestr, aby povstal a s ním přijal díky posluchačů za znamenitý výkon. Schwerdtfeger, nalevo od koncertního mistra, nepříliš daleko od něho (zakrátko měl zaujmout jeho místo), stojí s nástrojem v podpaždí, rozpálený a zářící, otočen do sálu a kývá na nás hlavou, pozdrav to ve své intimnosti ne zrovna případný; Ines, nedokázal jsem si to odpustit a podíval se po ní, s hlavou kose vysunutou dopředu, ústa našpulená do jakési nejednoduché čtveračivosti, tvrdošíjně upírá oči někam jinam, nahoru, na kapelníka, ne, někam o hodně dále, na harfy. Nebo: Vidím Rudolfa, nadšeného celkem průměrnou hrou některého hostujícího kolegy, stát v popředí téměř už prázdného sálu a horlivě tleskat vzhůru k pódiu, kde se onen virtuóz podesáté klaní. Na dva kroky od Rudolfa, mezi všelijak posunutými židlemi, stojí Ines, která se s ním toho večera nesetkala, jako ostatně ani my ostatní, dívá se na něj a čeká, až se dosyta vynatleská, otočí se, všimne si jí a pozdraví ji. Rudolf aplauduje a aplauduje a nevšímá si jí. Možná však se po ní koutkem oka přece jen dívá, nebo, pokud je to příliš: jeho modré oči se nedívají na toho hrdinu tam nahoře zase tak zcela nerušeně, něco, aniž se snad stáčejí ke straně, přece jen je zboku přitahuje, tam kde stojí Ines a čeká, ani v nejmenším mu však nevpadá do jeho nadšení. Ještě pár vteřin, a Ines se na patě otočí, bledá, hněvné vrásky uprostřed obočí, a vyběhne ze sálu. Rudolf okamžitě přestane znovu tu hvězdu přivolávat aplausem a vydá se za Ines. Dohoní ji u dveří. Ines vykouzlí na tváři chladné překvapení nad tím, že Rudolf je tady, že je vůbec na světě, odepře mu ruku, pohled i jediné slovo a kvačí dál.

Je mi ted zřejmo, že jsem vůbec sem neměl zařazovat tyhle titěrnosti a drobné odpadky svého pozorování. Nejsou hodný této knihy, mohou mít pro čtenáře v sobě i cosi malicherného, a možná že mi je má i za zlé jako nějaké obtížné dotěrnosti. Ať mi alespoň připočte k dobru, že jsem potlačil stero jiných, podobných, které se rovněž zachytily v síti vnímavosti, jíž jsem nadán, já soucitný filantrop, a díky onomu neštěstí, do něhož se navršily, už je nikdy ze vzpomínek nevymažu. Pozoroval jsem po léta, jak narůstá katastrofa, jež arci v obecném světovém dění hrála roli velice zanedbatelnou, a o všem, co jsem viděl a co mě znepokojovalo, držel jsem vůči všem a všude jazyk za zuby. Jedině Adriánovi jsem o tom řekl už tehdy zpočátku v Pfeifferingu – i když jsem vcelku neměl potřebu, ba dokonce cítil jistý ostych zrovna s ním, který vůči záležitostem lásky byl ohrazen odloučeností až mnišskou, mluvit o podobných společenských událostech. Přesto jsem s ním promluvil, a vyprávěl jsem mu důvěrně, že Ines

Roddová, ačkoliv se málem už zasnoubila s Institorisem, podle toho, co jsem postřehl, je na život a na smrt zamilována do

Rudiho Schwerdtfegera.

Seděli jsme v opatové jizbě a hráli šachy.

„To jsou mi novinky!“ řekl. „Ty asi chceš, abych táhl chybně a přišel tuhle o věž?“

Usmál se, zavrtěl hlavou a dodal:

„Duše nebohá!“

Potom si chvíli trochu důkladněji rozvažoval tah a poněkud déle se odmlčel, než se znovu rozhovořil:

„Ostatně není to pro něj žádný špás. – Měl by si dát pozor, aby z toho všeho vyvázl se zdravou kůží.“

XXX

PRVNÍ ŽHOUCÍ DNY SRPNA ROKU 1914 MĚ ZASTIHLY, jak přestupuji z jednoho přeplněného vlaku do druhého, čekám v hemžících se halách na nádražích, jejichž nástupiště byla pokryta řadami opuštěných zavazadel: cestoval jsem o překot z Freisingu do duryňského Naumburgu, kde jsem se, zástupce strážmistra v záloze, měl co nejdříve připojit ke svému pluku.

Vypukla válka. Neblahý úděl, který se tak dlouho líhl nad

Evropou, náhle se narodil a hnal se, přestrojen za ukázněné

„fungování“ všeho, co bylo předepsáno a nacvičeno, našimi městy, běsnil v hlavách a srdcích všech lidí jako hrůza, náhlá vykolejenost, patos tísně, osudová rána, pocit síly a obětavost. Je zcela možné, rád tomu věřím, že jinde, v nepřátelských a dokonce ve spojeneckých zemích, se tento zkrat osudu spíše považoval za katastrofu a za „grand malheur“, veliké neštěstí, jak jsme to na frontě často slyšeli z úst francouzských žen, jež arci válku prožívaly na venku, v jizbách a v kuchyních: ,,Ah, monsieur, la guerre, quel grand malheur! Ach pane, válka, to je veliké neštěstí!“ V našem Německu, to nelze nikterak popřít, se v drtivé většině vnímal jako povznesení, jako nějaký výsostný historický pocit, radost, že cosi se dává na pochod, odvržení všednosti, osvobození z pout světové stagnace, protože s ní to takhle už dál nešlo; jako budoucnostní nadšení, jako výzva povinnosti a mužnosti, zkrátka jako slavnostní heroická nálada. Mým primánům hořela z toho všeho hlava a zářily jim oči. Mladistvé potěšení z činorodosti a dobrodružství tu komicky splývalo vjedno s výhodami osvobodivé maturity z nouze. Brali útokem odvodní kanceláře, a já jsem byl rád, že před nimi nemusím hrát nějakého zápecníka.

Vůbec nehodlám popírat, že i já jsem zplna sdílel ty lidové pocity povznesenosti, jež jsem se právě pokoušel charakterizovat,

i když jejich opojnost byla mé povaze cizí; ba měl jsem z ní jakési lehké mrazení. Moje svědomí – to slovo tu používám ve smyslu nadosobním – nebylo docela čisté. Takové „mobilizování“ k válce, jakkoliv předstírá jakousi nelítostně železnou ukázněnost a všeprostupující smysl pro povinnost, má vždycky v sobě něco z okamžiků, kdy vypukají bujné prázdniny a házejí se za hlavu podstatné povinnosti, z chvilek, kdy se chodí za školu, nebo kdy se plaší nezkrotné pudy – má v sobě příliš z tohohle všeho, aby usedlému člověku, jako jsem já, mohlo při něčem podobném být tak zcela blaze u srdce; a morální pochyby, zda si národ až dosud vedl natolik dobře, aby si směl vůbec dovolit podobnou slepou sebeuchvácenost, vyvěrají právě z takové povahy; ta se všemu tomu spíš vzpírá. Tady ovšem začíná působit prvek ochoty obětovat se, ochoty zemřít, jenž člověku leccos pomáhá překlenout a je takříkajíc posledním slovem, na něž se už nic namítnout nedá.

Pokud se válka, se zřejmostí větší nebo menší, považuje za jakousi všeobecnou svízel, před níž jednotlivec, to jest i jednotlivý národ, nesmí ustoupit, naopak je ochoten kát se i svou krví za slabosti a hříchy epochy, která v sobě zahrnuje i jeho slabosti a hříchy, pokud se válka předvádí citu jako jakési obětování, za něhož se má odhodit dědičný hřích a ve svornosti vydobýt nový, vyšší život, pak je všednodenní morálka překonána a umlká, poněvadž stanula tváří v tvář výjimečnosti. Ani já nebudu zapomínat, že jsme tehdy táhli do války s poměrně čistým srdcem a nedomnívali se, že jsme snad předtím doma řádili tak, až vypukla krvavá světová katastrofa, jež se tedy musí považovat za logický a neodvratný důsledek našeho niterného počínání. Tak tomu bylo, bohu budiž žalováno, před pěti lety, ne však před třiceti. Právo a zákon, habeas corpus, svoboda a lidská důstojnost se v této zemi tehdy ještě jakžtakž ctily. Ano, chvástavé šermování rukama, jež tehdy provozoval ten v zásadě zhola nevojácký a pro nic tak málo jako pro válku stvořený tanečník a komediant na císařském trůně, bylo vzdělancům trapné – a jak se choval vůči kultuře, to se podobalo počínání retardovaného ťulpasa. Jenže jeho vliv na ni začínal a končil u nabádavých gest. Kultura byla svobodná, měla úroveň, jež vzbuzovala úctu, a byla-li dávno už zvyklá na to, že nemá žádný vztah ke státní moci, pak možná její mladiství nositelé právě v oné všenárodní válce, jež vypukla, viděli cestu, kterak dospět k životnímu způsobu, v němž stát a kultura budou jedno.

Tady ovšem, jako u nás vždycky, opanovala pole zvláštní sebezaujatost, jakýsi zhola naivní egoismus, jemuž je jedno, ba který považuje za naprostou samozřejmost, že kvůli tomu, že se v Německu cosi rodí (a u nás se přece pořád cosi rodí), musí prolévat spolu s námi krev celý svět, už dospělejší a nikterak nepropadlý nějaké katastrofické dynamice. Má se nám to za zlé, a ne tak docela neprávem; protože z hlediska mravního by prostředkem toho kterého národa k dosažení vyšší formy pospolitého života –když už se jí má dosahovat krvavě – měla být nikoli válka navenek, nýbrž válka občanská. Ta je nám ovšem neobyčejně proti mysli; zato jsme si nedělali vůbec těžkou hlavu, ba naopak připadalo nám skvělé, že k našemu národnímu sjednocení – navíc ke sjednocení jen částečnému, kompromisnímu – došlo za cenu tří těžkých válek. Velmocí jsme byli už moc dlouho; zvykli jsme si na to, a neblažilo nás to tak, jak jsme čekali. Hluboko v myslích se nám zahnízdil pocit, ať už jsme si to přiznávali nebo ne, že velmocenské postavení nijak nezvýšilo naši přitažlivost v očích ostatních, že se jím náš vztah ke světu spíše zhoršil, než zlepšil.

Zdálo se, že užuž bychom se měli znovu vydat na cestu, vybojovat si postavení všemu vládnoucí světové mocnosti – avšak toho se nedalo dosáhnout morálním působením na domácí půdě. Tedy válka, a pokud to bylo nezbytné, proti všem, abychom všechny přesvědčili a získali, rozhodl o ní sám osud (jak „typické pro mateřštinu“ je tohle slovo, jakýsi předkřesťanský ještě prazvuk, motiv pro tragicko-mytologické hudební drama!), a my jsme se do ní vydali s nadšením (jen a jen my s nadšením!) – plni jistoty, že pro Německo udeřila jeho věkovitá chvíle, že nad námi drží ruku samy dějiny; že po Španělsku, Francii, Anglii jsme na řadě my, abychom světu vtiskli svou pečeť a postavili se mu do čela;

že dvacáté století patří nám a že poté co dožila měšťanská epocha, nastolená před nějakými sto dvaceti lety, se svět musí obnovit ve znamení němectví, tedy ve znamení jakéhosi nikoli beze zbytku definovaného vojenského socialismu.

Tato představa, nerku-li idea, vládla všem myslím ve svorné jednotě s další ideou, že jsme totiž byli k válce donuceni, že velelo nám svaté nezbytí vzít do rukou zbraně, ovšem dobře připravené a vyzkoušené, jejichž skvělost byla asi stálým zdrojem pokušení použít je – tedy v jednotě se strachem, že nás ze všech stran zaplaví povodeň, jíž nás uchrání jenoín naše nesmírná síla, to jest schopnost okamžitě přenést válku na území druhých. V našem případě útok a obrana byly totéž: dohromady vytvářely patos svízelnosti, poslání, veliké chvíle, svatého nezbytí. Aťsi nás třeba všelijaké ty národy tam za našimi humny považovaly za rušitele práva a míru, za nesnesitelné úhlavní nepřátele – my jsme měli prostředky, abychom světu dávali po hlavě tak dlouho, dokud nenabude o nás jiného mínění a nejen nás bude obdivovat, ale také milovat.

Ať si nikdo nemyslí, že snad žertuji! Nemám k něčemu takovému vůbec důvod, především proto ne, že si nemohu dělat nárok na to, abych se vylučoval z oné všeobecné uchvácenosti. Upřímně jsem ji sdílel, i když mi přirozená vážnost učence zbraňovala, abych volal nějaké hurá, i když možná se někde hluboko ve mně pohnuly dokonce lehce kritické pochybnosti a chvílemi se mě zmocňovala tichá nevole, že mám tytéž pocity a myšlenky jako všichni. Člověk našeho ražení prostě už bývá někdy nejistý, zda to, jak uvažují všichni, je i správné. A přece zas výraznější individualita skýtá velké potěšení, jednou – a kdy jindy by ono „jednou“ mělo být než právě v této době – se vším všudy se pohroužit do všeobecnosti.

Deset dní jsem pobyl v Mnichově, abych se tam i onde rozloučil a ještě si některými drobnostmi doplnil výbavu. Město vřelo vážnou slavnostností, ale i návaly paniky a úzkostné zběsilosti, to když se třeba zničehonic vynořila pověst, že ve vodovodním potrubí je jed, nebo když se někdo náhle domníval, že v davu objevil srbského špióna. Aby jej nepovažovali za někoho podobného a omylem neubili, ověsil si doktor Breisacher, jejž jsem potkal v Ludwigově ulici, hrud četnými černo-bílo-rudými kokardami a vlaječkami. Válečný stav, to, že nejvyšší moc přešla z rukou civilních do vojenských, do rukou generála vydávajícího provolání za provoláním, přijímalo se s důvěřivou hrůzou. Lidé mohli být klidní, kdyžtě věděli, že členové královské rodiny, kteří se co vojevůdci odebrali do svých hlavních velitelství, budou mít k dispozici pilné šéfy štábů a nenapáchají žádnou urozenou škodu.

Takže řečenou královskou rodinu věnčila bujará náklonnost lidu.

Viděl jsem, jak se ze vrat kasáren vydávají na pochod pluky, s kyticemi na hlavních pušek, jak je vyprovázejí ženy tisknoucí si k nosům kapesníčky, jak jim vstříc hlaholí kvapem se seběhnuvší obecenstvo v civilu, a ti selští synkové povýšení na hrdiny se na ně přitrouble usmívají, pyšně i zahanbené. Viděl jsem na zadní plošině tramvaje stát mladičkého důstojníka v plné polní, s tváří otočenou dozadu a s pohledem kamsi mimo sebe i do sebe, zjevně v myšlenkách na jeho mladý život – nato se krátce vzchopil a s chvatným úsměvem se rozhlédl kolem sebe, zda si ho někdo všiml.

Znovu jsem se radoval, že jsem ve stejné situaci jako on a nedřepím si někde v týlu těch, kdo zaštiťují naši zem. V podstatě jsem, alespoň zatím, jediný z těch, co jsme se navzájem znali, táhl do pole: byli jsme přece jako národ sdostatek silní a početní, abychom si mohli dovolit vyběravost, dovolit brát ohledy na kulturní zájmy, přiznat tomu nebo onomu, že se doma bez něho neíze obejít, a posílat do boje pouze vojáky dokonale způsobilé, protože dokonale mladé a mužné. To v našem kroužku se téměř u všech vyjevila nějaká zdravotní újma, o níž se dosud téměř nevědělo a která nyní měla za následek osvobození od vojenské služby. Sugamber Knoterich měl lehkou tuberkulózu. Malíř

Zink trpěl astmatickými záchvaty se sípavým kašlem, a vždy když byl nucen je zvládat, musel se uchýlit do ústraní, a jeho přítel

Baptist Spengler jak známo churavěl střídavě na všech místech těla. Továrníka Bullingera, ač podle věku dosud mladého, zřejmě jako kapitána průmyslu doma nemohli postrádat; a Zapfenstosserův orchestr byl v uměleckém životě hlavního města prvek příliš důležitý, aby jeho členové, tedy i Rudi Schwerdtfeger, nebyli z vojenské služby vyčleněni. Ostatně se při této příležitosti, s úžasem nepříliš dlouhého trvání, konstatovalo, že se Rudi někdy dříve“ musel podrobit operaci, při níž vzala za své jedna jeho ledvina. Žil, jak jsme najednou slyšeli, pouze s tou jedinou –

a docela obstojně, jak se zdálo; a ženy na to záhy zapomněly.

A tak bych mohl pokračovat a vyjmenovávat hodně případů nechuti, protekce, ohleduplných výjimek, jež se vyskytly mezi hosty navštěvujícími Schlaginhaufenovy a Scheurlovic dámy u Botanické zahrady – ovšem mezi těmito lidmi se bylo možno setkat i se zásadním odporem jak vůči oné válce, tak i vůči té předchozí: vzpomínali na Rýnský spolek, na náklonnost vůči Francouzům, na averzi katolíků vůči Prusku a na podobné nálady.

Jeannette Scheurlová byla hluboce nešťastná a málem plakala.

Že se rozhořel tak brutální antagonismus mezi dvěma národy, jichž byla příslušnicí, mezi Francií a Německem, jež se podle jejího mínění měly navzájem doplňovat a nikoli se rvát, z toho byla naprosto zoufalá. „J’en ai assez jusqu’á la fin de mes jours!“

vypravila ze sebe za hněvivého vzlykotu. Vzdor svým pocitům,

jež s jejími neladily, nikterak jsem jí neodepřel vzdělanecké účastenství.

Abych se mohl rozžehnat s Adriánem Leverkiihnem, kterého osobně nic z toho ani trochu nedojímalo, což pro mne bylo naprosto samozřejmé, rozjel jsem se do Pfeifferingu; syn domácích

Gereon se odtud musel hned zpočátku s několika koňmi vypravit ke své posádce. Zastihl jsem tam Riidigera Schildknappa; ten, zatím ještě neodveden, trávil sobotu a neděli u našeho přítele.

Kdysi sloužíval u námořnictva, a posléze také narukoval, za několik měsíců však jej opět propustili. A bylo to snad se mnou jiné? Řeknu rovnou, že jsem byl v poli sotva jeden rok, až do bojů v Argonnách v roce 1915, a poté mě dopravili domů, s křížem, který jsem si vysloužil jen a jen tím, že jsem snášel všeliké strázně a nakazil se tyfem.

Tolik jsem chtěl předeslat. Růdiger posuzoval válku zajisté ovlivněn svým obdivným vztahem k Anglii, tak jako Jeannetta svým vůči Francii. Ze nám Británie vyhlásila válku, to se ho velice dotklo a nade všechno jej zarmoutilo. Podle jeho názoru jsme nikdy neměli Anglii provokovat protiprávní invazí Belgie.

Francie a Rusko – dobrá, s nimi jsme se dejme tomu mohli pustit do křížku. Ale s Anglií? To byla strašlivá lehkomyslnost.

A tak také ten nazlobený realista viděl ve válce jen a jen špínu, puch, hrůzy amputací, povolování sexuálním choutkám, zavšivenost a byl pln uštěpačné jízlivosti vůči ideologickému fejetonismu, který to neřádstvo oslavuje jako prý velikou dobu. Adrian mu neodporoval, a já, ačkoliv jsem byl naopak událostmi tak jako jiní hluboce dojat, ochotně jsem uznal, že v jeho výrocích se hlásí ke slovu i hodně pravdy.

Večeřeli jsme všichni tři ve velkém pokoji, kde trůnila socha

Níké, a Clementina Schweigestillová chodila dovnitř a zase ven a přátelsky nás obsluhovala, což mně vnuklo nápad, abych se Adriana přeptal, jak se daří jeho sestře Ursel v Langensalze. Její manželství bylo nadmíru šťastné, a pokud jde o zdraví, prý se velmi dobře zotavila z plicního neduhu, z hilového kataru, jejž si přivodila třemi rychle po sobě jdoucími porody, v letech 1911,

1912 a 1913. Tehdy přišli na svět Schneideweinovi potomci Róza,

Ezechiel a Raimund. Než přibyl kouzelný Nepomuk, mělo uplynout ještě devět let.

Hodně se za jídla i poté mluvilo o politice a o morálce, o tom, že v takových dějinných okamžicích se vyjevuje mýtická povah

národa; rozhovořil jsem se o tom, abych trochu vyvážil tu drastickou epičnost, s níž pojímal válku Schildknapp, názor, jejž pokládal za jedině správný; o tom, jakým protagonistou v ní bylo

Německo, o hříchu spáchaném na Belgii, který tak velice připomínal násilí, jehož se kdysi dopustil Bedřich Veliký na formálně neutrálním Sasku, o tom, jak pronikavým výkřikem tehdy svět reagoval, o projevu našeho filozofujícího říšského kancléře, v němž uvážlivě přiznal vinu a vyslovil ono populární „Nezbytí nezná žádné přikázání“, větu, která v jiných jazycích není tak výstižná, projevu, v němž se před Bohem hájil, že tak opovrhl jednou kopuletou právní listinou, poněvadž jej k tomu nutily tehdejší okolnosti. To Růdiger zavdal podnět, že jsme se posléze nad tím vším rozesmáli; víceméně souhlasil s mým poněkud dojemným líčením té události, dodal však vší té cituplné brutalitě, důstojné zkroušenosti a způsobné ochotě k hanebným činům, tím že zparodoval toho vytáhlého myslitele, který tehdy dávno sestavený strategický plán oděl do hávu morální lyriky, nádech ještě komičtější, než mělo ono zkoprnělé ctnostné zaržání světa, jemuž přece tenkrát onen strohý válečný plán byl dávno znám; a protože jsem viděl, že takhle se to našemu hostiteli nejvíc líbí, že je rád, jak pěkně se zasměje, velice ochotně jsem se přidal k onomu veselí; podotkl jsem ovšem, že tragično i komično rostou na témž stromě, a stačí jenom změnit úhel osvětlení, a už se jedno změní v druhé.

Vůbec jsem nedopustil, aby se mi cit a smysl pro stísněnost

Německa, pro jeho mravní osamocení a veřejné opovržení, které je stíhalo a které, jak se mi zdálo, bylo jenom výrazem obecného strachu z jeho síly a náskoku, jaký mělo ve válečných přípravách (uznával jsem arci, že na druhé straně taková síla a náskok jsou dosti mocnou útěchou v tom našem psanectví) – nuže vůbec jsem nedopustil, aby mou vlasteneckou uchvácenost, již hájit bylo obtížnější než uchvácenost jiných, zkalilo nějaké zesměšňování jejích příznačných rysů, a chodil jsem po pokoji sem a tam a vtěloval ji do slov; Schildknapp byl zabořený do hlubokého křesla a kouřil svou krátkou dýmku a Adrian, tak jak to vyplynulo ze situace, stál u svého starobyle německého stolu s deskou vyhloubenou uprostřed a s psacím a čtecím pultíkem na ní. Psal totiž, což bylo zajímavé, na šikmém podkladě, asi tak jako to dělá Erasmus na Holbeinově portrétu. Na stole leželo pár knih: svazek Kleista, byla v něm záložka u Pojednání o loutkách, potom nezbytné Shakespearovy sonety a ještě jeden svazek s básníkovými hrami – bylo v něm „Jak se vám líbí“, „Mnoho povyku pro nic“, a jestli se nemýlím, také „Dva šlechtici veronští“. Na pultě ovšem leželo dílo, na němž zrovna pracoval – byly to volné listy, náčrty, počátky, poznámky, skici v různě pokročilém stádiu: Často byla na papíru popsána jen svrchní řádka protihlasu nebo dřevěných dechových nástrojů a docela dole pak vedení kontrabasů, mezi tím vším ovšem dosud jen bílá prázdnota; jinde už bylo notací vyznačeno harmonické propojení a rozdělení do jednotlivých nástrojových skupin i u ostatních hlasů, a Adrian s cigaretou v ústech se nahnul nad listy a prohlížel si je, tak jako šachový hráč pozoruje partii na čtverečkovaném poli, jež hudební skladba hodně připomíná. Naše besedování byla tak nenucená, že jako kdyby byl sám, dokonce popadl tužku a tu a tam, jak ho to právě napadlo, vpisoval do not figury klarinetů nebo lesních rohů.

Nevěděli jsme nic bližšího o tom, čím se právě nyní zabývá;

jeho kosmická hudba krátce předtím vyšla tiskem u Schotta a synů v Mohuči, za stejných podmínek jako předtím brentanovské Zpěvy. Šlo o soubor dramatických grotesek, k nimž náměty, jak jsme se dozvěděli, čerpal ze starověké knihy historek a šprýmů

„Gesta Romanorum“ a v nichž všelijak pokusničil, aniž ještě pořádně věděl, zda z toho všeho nakonec něco vůbec vzejde a zda se látky bude důsledně držet. Bud jak bud myšlenka tu nebyla vtělena do lidských postav, nýbrž do loutek. (Proto ten Kleist!) –

Pokud běží o „Divy všehomíra“, mělo být toto obřadně hrdopyŠné dílo vzápětí veřejně provedeno v cizině, protože však vypukla válka, z uvedení sešlo. U stolu jsme o tom mluvili. Lubecká představení „Marné lásky snahy“, ačkoli neměla úspěch, spolu s pouhým faktem, že existují brentanovské písně, přece jen měla jistý účinek, i když neokázalý, a způsobila, že Adriánovo jméno v uměleckých kruzích nabývalo pozvolna jistého ezoterického zvuku, i když byl povahy spíše zkusmé – a i to v Německu téměř nikoliv, a už vůbec ne v Mnichově, zato v jiné končině, citlivější. Před několika týdny Adriánovi došel dopis od hraběte

Monteuxe, ředitele Ruského baletu v Paříži, bývalého člena

Colonneova orchestru, list, v němž mu tento dirigent, příznivě nakloněný experimentům, oznámil, že zamýšlí koncertně provést

„Divy všehomíra“ spolu s několika orchestrálními pasážemi z „Marné lásky snahy“. Hrabě si pro koncert vyhlédl Divadlo na Champs-Élysées a pozval Adriana, aby kvůli tomu přijel do Paříže; případně by prý mohl svá díla sám nastudovat a uvést. Neptali jsme se přítele, zda by byl snad vyhověl pozvání. Tak jako tak se okolnosti vyvinuly tak, že o celé věci nemohlo být řeči.

Dosud se v duchu vidím, jak se procházím po koberci a po podlaze toho starého pokoje s ostěním, s rozložitým lustrem, s kovanou skříní, s plochými koženými polštáři na rohové lavici a s hlubokým okenním výklenkem a promlouvám o Německu –

spíš k sobě, nejvýš tak ještě k Schildknappovi než k Adriánovi, u něhož jsem ani nečekal, že mi věnuje nějakou pozornost. Ježto jsem zvyklý vyučovat, a tedy mluvit, nejsem úplně nejhorší řečník, za předpokladu arci, že jsem trochu zjitřen; dokonce se poměrně rád poslouchám a do jisté míry i vychutnávám, jak se mi slova podvolují. Dosti živě jsem gestikuloval, a nechal jsem na

Riidigerovi, aby moje výklady klidně přidal k onomu válečnému fejetonismu, nad nímž se tak rozhořčoval; leč trochu psychologického pochopení pro charakterové rysy, do nichž tato dějinná chvíle zhnětla jinak mnohotvárnou substanci němectví, podle mého mínění by tu bylo záhodno, říkal jsem; a rozebereme-li si tuto otázku naprosto důkladně, dojdeme k závěru, že tu jde o psychologii průlomu.

„U národa, jako je náš,“ přednášel jsem, „je duševno vždvcl y prvotní a nejvíce podnětné; politická akce je druhořadá, je o reflex, výraz něčeho, nástroj. V nejpodstatnější podstatě se oním průlomem k světové moci, k němuž nás osud povolává, míní průlom ke světu – z osamělosti, které jsme si až trýznivě vědomi a kterou od chvíle, kdy byla nastolena Říše, nebylo lze prorazit, ani propojením se světovou ekonomikou, ať bylo jakkoli mohutné.

Hořké na tom je, že to, co je ve skutečnosti touha, lačnost po splynutí, bere na sebe vnějškové rysy válečného tažení…“

„Bůh žehnej vaší pilnosti!“ zaslechl jsem Adriana, jak říká polohlasně a s krátkým zachechtnutím. Ani na vteřinu při tom nevzhlédl od svých notových zápisů.

Zastavil jsem se a podíval se po něm, ale jeho to vůbec nezajímalo.

„Což,“ opáčil jsem, „podle tvého názoru zřejmě nutno doplnit o větu: ,Z vás nic nebude, aleluja?’„

„Lepší snad takhle: ,Z toho nebude nic,’ vrátil mi špičku.

„Promiň, upadl jsem do studentštiny, to že mně ten tvůj projev připomněl naše disputaci tenkrát na slamníku, roku raz dva –•

jak se ti kluci jmenovali? Vidím, že se mi začínají vytrácet z pa –

měti stará jména.“ (Bylo mu devětadvacet, tehdy když přede mnou seděl.) „Deutschmeyer? Dungersleben?“

„Ty asi myslíš sádelnatého Deutschlina,“ řekl jsem, „a jednoho, co se jmenoval Dungersheim. Byl tam taky jistý Hubmeyer a Teutleben. Jména se ti nikdy moc nevtiskla do paměti. Byli to hodní, snaživí mladíci.“

„No zdali! Abys věděl, jeden slyšel na jméno ,Schappeler’, a pak tam byl nějaký Arzt, říkalo se mu sociální lékař. Tak co říkáš?

Tys přece k nim fakticky nepatřil, podle fakulty. Ale dneska, když tě tak poslouchám, připadá mi, jako bych slyšel je. Slamnik

– tím chci říct jen, kdo byl jednou student, už je student navěky.

Vysokou školou je člověk pořád mladý a čiperný.“

„Tys byl na jejich fakultě,“ řekl jsem, „ale v podstatě jsi u nich jen hospitoval, spíš než já, Adri. Já byl prostě jenom jeden takový student, a asi máš pravdu, že jsem pořád. Ale tím lip, jestli je vysokou školou člověk pořád mladý, to znamená jestli si uchová věrnost duchovnu, svobodnému myšlení, nezávislejšímu výkladu všech těch krutých událostí…“

„Mluví se tu o věrnosti?“ zeptal se. „Vyrozuměl jsem, že

Kaisesaschern by byl rád světovým městem. To není zrovna moc velká věrnost.“

„Ale jdi,“ vyhrkl jsem na něj, „nic takovéhos nevyrozuměl, a rozumíš až moc dobře, co myslím německým průlomem ke světu.“

„Bylo by málo platné,“ odpověděl mi, „kdybych tomu dobře rozuměl, protože alespoň v této chvíli je díky těm krutým událostem naše odlehlost a obklíčenost teprv úplná, ať se naši válečníci hrnou do Evropy sebedál. Vždyť vidíš: nemohu se vydat do

Paříže. Místo mě tam jdete vy. Taky dobře! Mezi námi: beztak bych tam byl nejel. Pomáháte mi tu z jedné trapnosti…“

„Válka nebude dlouhá,“ řekl jsem přiškrceně, protože to, co říkal, mě zarmoutilo. „Ani dlouho trvat nemůže. Platíme za ten rychlý průlom proviněním, které přiznáváme, o němž prohlašujeme, že je chceme napravit. Musíme je vzít na sebe…“

„A dokážete nésti je na bedrech důstojně,“ vpadl mi do řeči.

„Německo má přece bedra široká. A kdo by popíral, že takový pořádný průlom už stojí za to, čemu krotký svět říká zločin!

Doufám nežiješ v domnění, že si snad nepovažuju myšlenku, kterous ráčil operovat tenkrát na slamníku. V podstatě existuje na světě jenom jediný problém, a ten se jmenuje: Jak prolomit izolaci? Jak se dostat na svobodu? Jak rozbít zakuklení a být už konečně motýlem? Tahleta otázka vládne všemu. Tady,“ řekl a škubl záložkou v Kleistově spise, co ležel na stole, „se také mluví o průlomu, ve znamenité stati o loutkách, a říká se mu tam přímo

.poslední kapitola světových dějin’. Přitom jde jen a jen o estetiku, o půvab, o svobodnou grácii, a že je vlastně vyhrazena pouze tomu človíčkovi na drátkách a bohu, to jest nevědoucnosti, nebo řekněme neskonalé vědoucnosti; kdežto každá reflexe skutečnosti pohybující se mezi nulou a nekonečnem je pro jakoukoliv grácii smrtelná. Vědoucnost, prohlašuje tenhleten spisovatel, musí vykonat nekonečnou pouť,, aby se grácie znovu narodila, a Adam musí podruhé pojíst ze stromu poznání, aby upadl zpět do stavu nevinnosti.“

„To mám velikou radost,“ vyhrkl jsem, „žes sis tohle teď přečetl! Je to nádherný esej, a naprosto správně ho zahrnuješ do sféry úvah o průlomu. Neříkej ale: Jde jen o estetiku’, neříkej:

,Jen!’ Je velmi nespravedlivé dívat se na estetiku jako na nějaký úzce vymezený a oddělený úsek humanity. Je daleko víc než jen lo, její příjemné i odpudivé působení zasahuje vše; ono také u toho tvého básníka slovo ,grácie’ má nesmírně široký význam.

Estetická uvolněnost nebo neuvolněnost, ta je osudová, ta rozhoduje o štěstí nebo neštěstí, o tom, zda člověk se bude na zem– cítit jako mezi přáteli a doma, nebo neblaze, i když hrdě osamělý, a nemusíš být hned filolog, abys věděl, že hnusné je to, co si každý hnusí. Touha prolomit hradby a vězení hnusnosti –

pravda, říkám si, to zas něco meleš na tom svém slamníku, ale cítím, vždycky jsem cítil a budu hájit proti jakémukoliv tvrzení plynoucímu z pohledu hodně vzdáleného, že tohleto je německé v nejvlastnějším slova smyslu, hluboce německé, že to je přímo definice němectví, tedy duševního statku, který ohrožuje posedlost, jed osamělosti, provinciální lelkování, neurotická zmatenost, lichý satanismus…“

Umlkl jsem. Adrian se po mně podíval, a myslím, že mu zbledly tváře. Pohled, který na mne upřel, byl ten jeho známý pohled, ten vědoucí; vždycky mě skličoval, a bylo téměř jedno, zda jím zrovna obdaroval mne nebo někoho jiného: pohled němý, zastřený, poněkud distancovaný, až se člověk mohl cítit dotčen, a pak se pohled změnil v úsměv, při němž ústa měl zaťatá a nozdry se mu uštěpačně poškubávaly – a potom se Adrian odvrátil. Poodešel od stolu, nezamířil však tam, kde seděl Schildknapp, nýbrž k okennímu výklenku, a na ostění zdi narovnal nakřivo visící obraz světce. Riidiger řekl také ledacos: Prý si s názory, jaké mám, mohu gratulovat, že mohu rovnou na frontu, a koňmo.

Člověk by měl, říkal, na frontu bud“ jen koňmo, anebo raděj vůbec ne. A poplácal po krku pomyslného oře. Zasmáli jsme se, a když pak jsem už musel na vlak, loučili jsme se lehce a vesele.

Dobře že ne sentimentálně; později by se ukázalo, že něco takového nebylo na místě. Do války jsem si však nesl s sebou Adriánův pohled – – možná právě ten, a ne tyfus ze vší mě záhy zas přivedl domů, jemu po bok.

XXXI

„MÍSTO MĚ TAM JDETE VY,“ ŘEKL TEHDY ADRIAN. A my nedošli! Mám se přiznat, že zcela tiše a mimo historická kritéria jsem tu pociťoval jakousi hlubokou, důvěrné soukromou zahanbenost? Celé týdny jsme domů posílali stručně formulované, do hávu chladné samozřejmosti oděné, vzrušeně lapidární zprávy o vítězstvích. Lutych dávno padl; zvítězili jsme v bitvě o Lotrinsko, v souladu s dávno vypracovaným mistrovským plánem jsme se

$ pěti armádami skokem přepravili přes Maasu, dobyli jsme Brusel, Namur, vybojovali vítězná střetnutí u Charleroi a u Longwy,

Znovu zvítězili v sérii bitev u Sedanu, u Rethelu, u Saint-Quentinu a obsadili Remeš. Postup, který nás hnal kupředu, byl prudký a bůh války, ba sám osud dodával mu křídla své přízně, tak jak jsme o tom kdysi snili. Že jsme si vedli jak žháři, tento aspekt, který s tím vším byl nutně spojen, jsme snášeli chrabře, tak jak nám ukládala mužnost; to byl ostatně hlavní požadavek na naše hrdinství. Pozoruhodně snadno a zřetelně vyvolávám si podnes v paměti obraz jedné vyzáblé galské ženy, kolem níž projížděla naše baterie a jíž u nohou doutnaly zbytky rozstřílené vsi. „Já jsem poslední!“ volala na nás s tragickým výrazem, jakého by německá žena nebyla schopna. „Je suis la derniěre!“ A s pozdviženými pěstmi svolávala kletby na naše hlavy, a třikrát vyhrkla:

„Méchants! Bídáci!“

Dívali jsme se jinam; museli jsme vítězit, a takovéhle bylo tvrdé řemeslo vítězení. Ze jsem si připadal uboze na svém hnědákovi, že

mě trápil ošklivý kašel a bolely mě všechny údy, jak jsme neustále nocovali ve vlhku přikryti stanovou plachtou, dodávalo mi jakéhostakéhos klidu.

Ještě hodně vsí jsme rozstříleli, neseni na zmíněných křídlech.

A potom přišlo cosi nepochopitelného, zdánlivě nesmyslného:

rozkaz k ústupu. Jak bychom jej také byli měli chápat? Byli jsme součástí Hausenova armádního sboru, který se jižně od Chálons –

– sur-Marne užuž chystal vyrazit na Paříž, stejně tak jako sbor von Kluckův. Nepostřehli jsme, že Francouzi kdesi po pětidenních bojích rozdrtili von ‘Biilowa na pravém křídle – což byl pro našeho až úzkostlivě svědomitého vrchního velitele dostatečný důvod, aby celé tažení odtroubil. Znovu jsrrie projížděli týmiž vesnicemi, jejichž spáleniště jsme předtím nechali za zády, rovněž vršek, na němž stála ta tragicky se tvářící žena. Ted už tam nestála.

Řečená křídla neměla pravdu. Nemělo k tomu dojít. Válku nebylo lze vyhrát rychlým útokem – chápali jsme zrovna tak málo jako ti, kdo byli doma, co to znamená. Nechápali jsme frenetický výskot světa nad výsledkem bitvy na Marně, a že se tím krátká válka, na níž závisela naše záchrana, mění ve zdlouhavou, kterou neuneseme. Bylo už jen otázkou času a nákladů, jež vynaloží protivníci, kdy budeme poraženi – byli bychom mohli složit zbraně a donutit své vůdce k okamžitému míru, kdybychom byli všechno pochopili; jenže i mezi nimi si zřejmě nanejvýš tu a tam někdo takovou myšlenku tajně připustil. Vždyť jen těsně předtím dokázali samy sebe přesvědčit, že doba omezených válek je tatam a že každá válečná výprava, tak jakb ta, k níž jsme podle své domněnky byli donuceni, nadále se vždy nutně změní ve světový požár. A za něho ovšem výhody vnitřní fronty, nábožné oddanosti boji, nadšené ochoty k němu, jakož i silné autority státu s pevnými základy byly na naší straně a dávaly nám příležitost bleskově rychlého vítězství. Pokud je ovšem taková příležitost klamná –

a stálo psáno, že nemůže nebýt –, pak ovšem, ať jsme předtím po léta konali činy jakkoliv nebývalé, v zásadě a už předem je veta po naší věci – tentokrát, napříště, vždycky.

Nevěděli jsme to. Pozvolna se do nás však mučivě drala pravda, a válka, pustošící, pobíjející, zbídačující, i když tu a tam zazářivší šalebným zábleskem naději vzbouzejících polovičatých vítězství

– tato válka, o níž jsem také kdysi říkal, že může být jen krátká, trvala čtyři roky. Mám snad připomínat, jak se všechno hroutilo, jak všechno selhávalo, jak se opotřebovávaly naše síly i materiální

hodnoty, jak život chátral a dostával trhliny, jak jídlo bylo stále bědnější, jak upadala morálka a množily se neřesti, jak rostlo zlodějství, jak zbohatlá luza prostopášně hýřila? Právem by se mi dostalo pokárání, protože bych tím nerozvážně přestoupil hranice svého úkolu, jímž je intimní životopis. Co jsem tu naznačil, to jsem prožil, od počátku až do trpkého konce, v zázemí, jako člověk na dovolené z fronty a poté zcela zproštěný vojenské služby, jenž se posléze vrátil ke svému učitelování ve Freisingu. U Arrasu totiž, za druhé fáze bojů o tuto pevnost, jež trvaly od začátku května až do pozdního července roku 1915, bylo zjevně nedostatečné odvšivování: nákaza mě na celé týdny uvěznila v izolaci, poté na další měsíc v zotavovně v Taunusu, a nakonec jsem se už nebránil mínění, že svou vlasteneckou povinnost jsem splnil a že učiním lépe, když se jako předtím budu věnovat udržování vzdělanosti.

Čehož jsem se také podjal, a mohl tedy znovu být manželem a otcem v tom skrovném útočišti, jehož zdi a nadmíru důvěrně mi známé věci v něm, jež mohl také zničit jediný zásah bomby, dodnes přesto rámují mou existenci v ústraní, zbavenou jakékoliv náplně. Budiž řečeno ještě jednou, a to rozhodně nikoliv snad nějak vychloubačně, nýbrž jako prosté konstatování, že jsem sice svůj život zrovna nezanedbával, avšak žil jej stále jen jaksi mimochodem, zdaleka mu nevěnoval veškerou pozornost, odbýval jej něco jako levou rukou, a že nejvlastnější usilování a zbystřenou péči jsem zaměřoval na přítele z dětství, a tedy jsem se radoval, když jsem se mohl vrátit tam, kde jsem mu byl nablízku – pokud slovo „radoval“ je namístě tam, kde vanula tichá a studená hrůza stísněnosti, bolesti nad tím, že se mi nedostává odpovědí, hrůza, jež prýštila z jeho stupňující se tvůrčí osamělosti. „Dohlížet na něj“, střežit jeho výjimečný a záhadný život připadalo mi vždy zásadní a naléhavé jako úkol, který mi byl dán osudem; ten úkol byl pro můj život vpravdě jeho náplní, proto jsem tu prve mluvil o tom, že v současné době nižádnou nemá.

On si svůj domov – a byl to „domov“ v jakémsi podivně se opakujícím, nedosti náležitém smyslu – zvolil poměrně šťastně

– bohudík! bylo o něj v době, kdy tak všechno kolem upadalo a nouze a nedostatek dotíraly víc a více, u těch jeho rolníků, u Schweigestillových, postaráno tak obstojně, jak jen si bylo přát; vlastně si ani pořádně neuvědomoval, jakými vyčerpávajícími proměnami prochází naše obléhaná a udolávaná země, i když ryze vojensky pořád ještě je s to rozdávat rány. Tohleto bral na

vědomí samozřejmě a beze slova, jako že on prostě něco takového má už v povaze; však také nezdolnost a neměnnost jeho povahy vůči vnějším okolnostem vždy prosadily svou. Jeho skromným nárokům na stravu domácnost Schweigestillových vždy uměla dostát. Navíc jsem hned po svém návratu z fronty shledal, že se mu věnují dvě ženštiny, jež se s ním někde seznámily a zcela nezávisle na sobě mu vnutily svou přátelskou péči. Ty dámy se jmenovaly Meta Nackedeyová a Kunigunda Rosenstielová –

jedna byla učitelkou klavíru, druhá čilou spolumajitelkou střívkárny, to jest podniku vyrábějícího obaly na uzenky. Je to zajímavé: ona časná, ezoterická proslulost, širému davu zcela skrytá, jež se zvolna již spojovala s Leverkuhnovým jménem, byla domovem ve sféře zasvěcenců, mezi znaleckou smetánkou, čehož dokladem bylo třeba ono pozvání do Paříže; současně však se její světlo odráželo do končin nenáročnějších, ne tak vznešených, do myslí lidiček skrovných, ubohých, kteří se vydělují z davu citlivostí osamělců a trpitelů tvářící se jako „usilování o něco vyššího“ a jsou blaženi, mohou-li se kořit něčemu, co se navíc cení jako úplná rarita. Ze jsou to ženy, a dosud nedotčené, to není nic udivujícího; protože odříkání je u člověka zjevně zdrojem jisté prorocké intuice, a že má svůj původ v prostředí nuzném, proto ještě vůbec nemá menší cenu. Zcela nesporně tu působily prvky naprosto osobní, tady dokonce převažující nad prvky duchovními, které beztak v jednom i v druhém případě bylo lze pojímat a označit jako cosi jen zcela nezřetelného, cosi, čehož podstatou je tu výhradně pocit a tušení. A mám já, člověk, u něhož se dá říci, že do jisté míry od raného mládí hlavou i srdcem zrovna propadl Adriánově chladné a tajuplně do sebe uzavřené bytosti – mám já vůbec právo k nějakým jízlivostem nad tím, jak jeho samotářstvi, nekonformnost jeho života fascinovala ty dvě ženské?

Nackedeyová, tvor věčně kdesi ustrašeně pobíhající, věčně se rdící, chvíli co chvíli zmírající studem, tak asi třicetiletá, která ať už sama promlouvala, nebo někomu naslouchala, vždycky s křečovitou vlídností zamžourala očkama za skřipcem a přikyvujíc hlavou pokrčila nos, až se jí celý pokryl vráskami – nuže ta jednoho dne, když byl Adrian ve městě, octla se vedle něho na přední plošině v tramvaji, a když to zjistila, ztratila docela hlavu a dala se na cupitavý úprk nabitým vagónem k plošině zadní, tam se však za chvilku vzpamatovala a vrátila se dopředu, oslovila jej, řekla mu jménem, rudnouc a blednouc prozradila mu své, dodala něco o sobě a řekla mu, že je jí jeho hudba posvátná; Adrian to s díky vzal na vědomí. Tady mělo původ jejich seznámení; Meta je ovšem nepodnítila proto, aby poté všeho zas nechala: za pár dní na ně navázala návštěvou v Pfeifferingu, s holdem a s květy, a pěstovala tu známost pak už bez přerušení – soutěžila tu s Rosenstielovou, jež si s Adriánem začala jinak; ona soutěž neměla pravidla a ponoukala ji oboustranná žárlivost.

Rosenstielová byla kostnatá Židovka přibližně stejného věku jako Nackedeyová, s vlasy jak koudel, jež se téměř nedaly ukrotit, a s očima, v jejichž hnědi jako by byl vepsán prastarý smutek nad tím, že dcera siónská zkácena byla a lid její co stádo jest ztracené. Ačkoli to byla zdatná obchodnice na poli ne zrovna jemném

(protože továrna na uzenková střívka rozhodně nic tak příliš jemného nebyla), měla jakýsi elegický zvyk, kdykoliv promluvila, začínat každou větu „Ach“, „Ach ano“, „Ach ne“, „Ach věřte mi“, „Ach jakpak ne“; „Ach zítra chci zajet do Norimberka,“

říkala hlubokým, zpustlicky drsným a naříkavým hlasem, a dokonce když se jí někdo zeptal: „Jak se máte?“, odpověděla:

„Ach pořád ještě docela dobře.“ Zcela jinak tomu ovšem bylo, když něco psala – a to ona neobyčejně ráda. Neboť Kunigunda, tak jako Židé většinou, nejenže byla velmi muzikální, ona si navíc, a to aniž se nějak obsáhle oddávala četbě, udržovala daleko ryzejší a pečlivější vztah k německému jazyku než v průměru ostatní příslušníci tohoto národa, ba dokonce než většina učenců, a známosti s Adriánem, jíž sama pro sebe říkala „přátelství“

(ostatně nebylo to posléze opravdu něco takového?), domohla se výtečným dopisem, obšírným, krásně uvozeným, obsahově nikterak úžasným, co do stylu však podle vzoru někdejších největších německých humanistů sepsaným uctivým listem, jejž adresát četl s nemalým překvapením a který, protože bylo by to bývalo pod jeho literátskou důstojnost, nemohl nechat jen tak bez odezvy. V podobném stylu však mu poté psala do Pfeifleringu často, bez ohledu na hojné osobní návštěvy: podrobně, nepříliš konkrétně, co do obsahu ne zrovna poutavě, avšak jazykem svědomitým, nezanedbaným a srozumitelným – ostatně nikoli vlastní rukou, nýbrž na stroji v obchodě – s kupeckým & namísto a –, dávajíc tak najevo úctu, již by byla nedokázala ani blíže definovat, ani zdůvodnit, na to byla buď příliš skromná, nebo něčeho takového nikoli mocna –– byla to prostě úcta, již vedl

instinkt, úcta a oddanost po léta se věrně osvědčující, a pro ni se patřilo, nemluvě i o dalších znamenitých vlastnostech, projevit takovému člověku skutečné uznání. Já alespoň jsem to učinil a snažil jsem se stejnou vřelou uznalostí obdařit i tu úzkostně těkavou Nackedayovou, ať už Adrian s celou svou nevšímavostí, která mu byla tak vlastní, všechno to holdování a poklony svých dvou přívrženkyň prostě jenom snášel. Lišil se vůbec můj osud tak příliš od osudu jejich? Ze jsem dbal na to, abych se k nim choval přívětivě (kdežto ony, primitivní tvorové, jedna druhou nemohly vystát, a kdykoliv se potkaly, vrhaly po sobě zarputilé pohledy), to si mohu přičíst ke cti; v jistém smyslu jsem přece náležel k jejich cechu, byl bych měl tedy důvod, aby mě rozčilovala ona poněkud levnější a také panenštější repetice mého vlastního vztahu k Adriánovi.

Ty dvě nikdy nepřijely s prázdnýma rukama, po celá ta hladová léta našemu co do základní stravy už tak naveskrz zabezpečenému podnájemníkovi vozily, co si jen bylo lze vymyslet, co se tehdy dalo podloudně sehnat: cukr, čaj, kávu, čokoládu, pečivo, zavařeniny i řezaný tabák, aby si mohl kroutit cigarety, takže se mohl podělit i se mnou, se Schildknappem i ještě s Rudim Schwerdtfegerem, a my pak mezi sebou často žehnali jménům těch dvou úslužných žen. Pokud šlo o tabák, o cigarety, toho se Adrian vzdával jenom z donucení, to jest ve dnech, kdy ho jako nějaká prudká mořská nemoc popadla migréna a musel pak ležet v zatemněném pokoji, což se mu stávalo dvakrát až třikrát do měsíce;

jinak se však nerad vzdával toho zábavného dráždidla, na které si zvykl poměrně pozdě, teprve v Lipsku, a už vůbec je nemohl postrádat při práci; zdaleka by nevydržel tak dlouho, tvrdil nám, kdyby nebylo těch přestávek na balení cigarety a dýmání. V době, kdy jsem se vrátil do civilu, věnoval se ovšem práci se vší vervou – měl jsem dojem, že ani ne tak pro aktuálnost látky, to jest hříček z „Gest“, nebo nejen pro ně, jako spíš proto, že se snažil mít už všechno hotovo, aby byl připraven, až se znovu ohlásí jeho génius a bude si žádat své. Na obzoru, tím jsem si jist, ohlašovala se už tehdy, a ohlašovala se pravděpodobně od chvíle, kdy vypukla válka, jež pro tušení, kterým sálala jeho tvorba, znamenala hlubokou průrvu a předěl, jež byla zahájením nové, bouřlivé a bořící dějinné etapy, plné divokých dobrodružství a utrpení –

na obzoru jeho tvůrčího života se již ohlašovala „Apocalipsis cum figuris“, dílo, jež mělo onomu životu dodat nový, závratný podnět,

dílo, na něž netrpělivě cekal – alespoň já to tak vidím , a proto si krátil čas oněmi geniálními loutkovými groteskami.

Adrian se s tou starou knihou, jež se považuje za zdroj většiny romantických mýtů středověku, s překladem nejstarší sbírky křesťanských pohádek a legend z latiny, seznámil díky Schildknappovi – rád přiznám Adriánovu oblíbenci se stejnýma očima jako on tuhle zásluhu. Nejeden večer si v knize oba četli, a při tom si přišel na své Adriánův smysl pro komiku, jeho lačnění po komicnu – ano, po možnosti smát se, až potečou mu slzy; tuhle lačnost moje poněkud suchopárná povaha neuměla sdostatek nasytit; také ovšem pro mou úzkostlivost, jíž bylo na překážku, že jeho bytost, již jsem miloval a k níž jsem měl vztah bedlivé starostlivosti, dokáže celá roztát v takovém bujarém veselí. Stejnooký Riidiger nikterak nesdílel tyto mé obavy, jež jsem si ostatně bedlivě nechával pro sebe a jež mi nemohly bránit, abych se upřímně účastnil všemožných rozpustilostí, pokud se namanuly.

Na Slezanovi ovšem bylo lze postřehnout nepochybné zadostiučinění, jako kdyby byl splnil nějaké poslání, nějaký příkaz, kdykoli se mu podařilo dosáhnout, že se Adrian smál, až se mu koulely slzy; a tou knížkou historek a taškařic se mu to poštěstilo tak, že si to zasluhovalo vděčnost, neboť důsledkem byla výsostná Adriánova produktivnost; to se nedá popřít.

Musím uznat, že „Gesta“ ve své historické nepoučenosti, křesťansky bezelstné didaktičnosti a morální naivitě, s tou svou podivnou kazuistikou vraždy rodičů, manželské nevěry a složitého incestu. se svými nedoložitelnými římskými císaři a jejich neuvěřitelně bedlivě střeženými dcerami, nabízenými za protihodnotu zchytrale promyšlenou nemohu popřít, opakuji, že všechny ty historky o rytířích ženoucích se do zaslíbené země, o chlípných manželkách, prohnaných kuplířkách a klericích holdujících černé magii, historkv přeložené stylem důstojně latinizujícím a nelíčené prostoduchým, mohou vzbuzovat ve čtenáři kromobyčejnou rozjařenost. A tcdy se také kromobyčcjně hodily k tomu, aby podnítily Adrianúv smysl ppro parodii, abv se od chvíle, kdv se s nimi seznámil, zanášel myšlenkou nčkolik takových vyprávěnek v nějaké zhuštěné podobč přetvořit do hudebního dramatu pro loutkové divadlo. Tak je to třeba ona zhola nemorální Dekameron předjímající historka.. () bezbožné lstivosti starých ženštin“, v níž jedna za světici převlečená náhončí zapovězené vášně dokáže přimět ušlechtilou a dokonce neobyčejně počestnou manželku.

jejíž veskrze věrný choť je zrovna někde na cestách, aby se hříšně oddala jinochovi, který se stravuje lačnou touhou po ní. Ona čarodějnice nechá po celé dva dny hladovět svou malou fenku, a poté jí dá pozřít chléb s hořčicí, od čehož se ten tvoreček prudce rozslzí. Nato baba fenku popadne a ruče se vydá k dotyčné mravopočestnici, a poněvadž ji kdekdo, a také tahle žena, považuje za svatou, dostane se jí uctivého přijetí. Když pak dáma uzří plačícího psíka a udiveně se ptá po příčině těch slz, babice se tváří, že by bývala byla ráda, aby taková otázka nepadla, a pak, jako že jí nezbývá než to tedy říci, učiní jakoby doznání, že prý ona fenička bývala její až příliš dobře vychovanou dcerou, která jednomu mladíkovi, jenž k ní vzplanul toužebnou láskou, úporně odpírala vyhovět, a tím jej vehnala do náručí smrti; za což byla ztrestána tak, že se proměnila v tohohle tvorečka a pochopitelně bez ustání prolévá kajícné slzy nad svou psí existencí. Vychytralá kuplířka lže a lže a navrch také pláče; a dáma se ulekne při pomyšlení, že její záležitost se náramně podobá oné příhodě s potrestanou dcerou, a poví babizně, že pro ni se také trápí jeden jinoch, načež ta jí se vší vážností opáčí, ať jen pováží, jaká by to byla nenahraditelná škoda, kdyby se také proměnila v nějakou fenku, a skutečně se babě pak dostane pověření přivést onoho ztrápeného roztoužence, aby proboha živého ukojil svůj chtíč, takže ti dva se dopuštěním bezbožné zchytralosti oddají přesladké nevěře.

Stále ještě Riidigerovi závidím, že on směl v opatově jizbě první předčítat našemu příteli ten příběh, i když si zase musím říkat, kdybych na jeho místě býval já, zřejmě by nebyla historka zapůsobila tak, jak zapůsobila. Ostatně jeho přispění k budoucímu dílu byl právě jenom tenhle prvotní podnět. Když šlo o to, zpracovat příběh pro loutkové divadlo, přetvořit je do dialogů, Schildknapp žádost odmítl, snad že neměl dost času, nebo snad byl důvod v jeho známé vzdorné nezávislosti, a Adrian mu to neměl za zlé, a po dobu, co jsem byl pryč, vypomáhal si, jak uměl, sám si načrtl několik nepříliš souvislých výstupů s jakýmistakýmis replikami; pak už jsem mu ve volných chvílích hbitě jeho skici do náležitého tvaru, střídajícího prózu a veršíky, upravoval já.

Adrian si přál, aby zpěváci, kteří propůjčí své hlasy loutkám na scéně, stáli mezi nástroji v orchestru; ostatně velice sporém, sestávajícím z houslí, kontrabasu, klarinetu, fagotu, trubky a trombónu, jedněch bicích a zvonkohry; a k nim přidal recitátora, který podobně jako vyprávěč v oratoriu měl děj shrnovat v recitativech a líčeních.

Nejzdařileji se uplatňuje tento nestejnorodý útvar v pátém čísle cyklu, které představuje jakési jeho jádro, v historce „0 narození skonalého již papeže Řehoře“, porodu, jehož hříšná výjimečnost není tu nikterak osamocená, naopak jen první v řadě hrůzných kousků, jež ovšem hrdinovi posléze nejsou vůbec překážkou, aby se stal náměstkem Kristovým, naopak z divuplné

Boží milosti je zřejmě právě díky jim výjimečně povolán a předurčen k onomu úřadu. Je to dlouhý řetěz rozmanitých spletitostí, a nezbývá mi asi než tu reprodukovat onu historku o osiřevších královských sourozencích, kde bratr sestru nade všechno miluje, takže ji bezhlavě uvede do stavu více nežli pozoruhodného a učiní ji matkou chlapce výjimečně sličného. Právě kolem tohohle chlapce, v neblahém smyslu slova sourozenečka, se točí celý příběh. Jeho otec v úsilí odčinit svůj poklesek vypraví se do Svaté země, po cestě však zahyne a děcko je poháněno nejistému osudu vstříc. Královna totiž, rozhodnuta potomka zplozeného tak rouhavě na vlastní odpovědnost nedat pokřtít, vloží jej i s jeho knížecí kolébkou do prázdného sudu, přidá i destičky, na nichž je písmem všechno vylíčeno, jakož i zlato a stříbro na jeho výchovu a vzdělání, a svěří jej mořským vlnám; ty jej „šestého dne svátečního“ do nesou do blízkosti kláštera, jehož hlavou je zbožný opat. Ten chlapce najde, pokřtí jej svým vlastním jménem Řehoř a dopřeje mu vzdělání, jež navýsost svědčí jeho kromobyčejné fyzickým i duševním vlohám. Nehodlám tu obšírně líčit, jak mezitím jeho hříšná matka, k lítosti celé země, odpřisáhne, že se nikdy nevdá –

a zcela zřejmě nejen proto, že se považuje za znesvěcenou, za nehodnou křesťanského sňatku, ale i proto, že zachovává podivnou věrnost zmizelému bratrovi; jak se o její ruku uchází jistý cizí mocný vévoda, ona jej odmítne, což vévodu tak strašlivě popudí, že se svými voji přepadne její říši a celou ji dobude, až na jedno jediné opevněné město, do něhož se hříšnice uchýlí; jak posléze mladý Řehoř, když se dozví, za jakých okolností přišel na svět, rozhodne se vydat na pouť ke Svatému hrobu, dospěje však do města, kde žije jeho matka, a tam se přesvědčí, v jak neblahé situaci je správkyně říše; jak se dá k ní dovést a nabízí jí své služby, a ona si jej, jak se praví, „bedlivě prohlíží“, nic ji však nenapadne; jak Řehoř zabije rozlíceného vévodu, osvobodí zemi a jak jej zachráněné kněžně její dvořanstvo doporučí co

chotě; jak se ta žena zpočátku poněkud zdráhá a vymíní si jeden

– jeden jediný – den na rozmyšlenou, potom však, v rozporu s tím, co přísahala, svolí k sňatku, který se pak odbude za velikého nadšení a jásotu veškeré země, a jak se, aniž má kdo nejmenší tušení, vrší jedna hrůznost na druhou, neboť hříšný syn vejde s matkou v lože, a tak dále. Jen bych se rád zmínil o citově vzrušujících vrcholech celého děje, které se tak podivně i podivuhodně uplatňují v oné loutkové opeře: tak třeba když se hned na začátku bratr ptá sestry, proč že má tak bledý pohled a proč „oči její pozbyly své černi“ a ona mu odpoví: „Není co divit se, neboť jsem samodruhá, a tedy zkroušená.“ Nebo když se dozví, že sešel smrtí ten, s nímž se zločinně sblížila, a propukne ve zvláštní nářek: „Tatam je má naděje, tatam síla má, jediný můj bratr, mé druhé já!“ a nato mrtvolu od hlavy k patě pokryje polibky, až rytíři, kteří nelibě nesou žal tak přehnaný, jsou nuceni svou velitelku od nebožtíka odtrhnout. Nebo když se dozví, s kým že to žije v tak něžném manželství, a řekne choti: „Ach ty můj synu sladký, tys mé jediné dítě, tys můj muž a pán, tys syn můj a mého bratra, ach mé sladké dítě, a ty, Bože můj, pročs dopustil, abych se zrodila!“ Neboť je tomu tak, že se z destičky, již kdysi vlastní rukou popsala a kterou nalezne v tajné skrýši svého chotě, dozví, s kým že to sdílí lože, bohudíky aniž mu porodila ještě jednoho bratra a vnuka svého bratra; a nyní znovu je na něm, aby pomýšlel na kajícnickou pouť, a také se na ni vzápětí vydá, nemaje ani nohy obuté. Přijde k rybářovi, který „podle jemnosti údů jeho“ pozná, že má co činit s pocestným nikoliv obyčejným, a shodnou se na tom, že pro poutníka nebude nic tak případné jako naprostá samota. Dopraví jej na šestnáct mil daleko od moře na skálu, již omývá příboj, a Řehoř si dá nasadit na nohy okovy a klíč od těch pout zahodí daleko do vody; a tak tu stráví šestnáct let pokání; na jejich konci čeká jej nadobyčej milostivé povznesení, skutečnost zajisté pro něj úchvatná, avšak zřejmě nepříliš překvapivá. V Římě zemře papež, a jen se to stane, ozve se hlas shůry nebes: „Hledejte muže Božího Gregoria a učiňte jej mým nástupcem!“ I spěchají poslové do všech koutů světa a dospějí i k onomu rybáři, a ten se rozpomene. Tu uloví rybu, a v jejím břiše se nalezne klíč pohroužený kdysi do moře. I doveze posly k pilíři pokání, a zvolají vzhůru: „0 Gregorie, muži Boží, sestup k nám z balvanu, neboť Bůh tomu chce, abys učiněn byl náměstkem jeho na Zemi!“ A co on jim odpoví? „Jestli Bohu se tak líbí,“ vyřkne poklidně, „nechť se stane jeho vůle.“ Když pak dospějí do Říma a má se začít vyzvánět, zvony nečekají a samy se rozezní – všechny zvony samy od sebe zvoní a zvěstují, papeže tak zbožného a učeného ještě že nebylo. I k jeho matce dolehne zvěst o tom blahoslaveném muži, a poněvadž právem nabude přesvědčení, že nikomu lepšímu není vložit život do rukou než tomuto vyvolenému, vypraví se do Říma vyzpovídat se

Svatému otci, a ten, když uslyší její zpověď, pozná, kdo to je, a promluví k ní: „0 sladká moje matko, sestro a ženo. 0 přítelkyně má. Ďábel pomýšlel dovést nás do pekel, leč Bůh, jenž vládne mocí větší, zmařil jeho záměr.“ A vystaví jí klášter, v němž ustanoví ji abatyší, avšak pouze na krátký čas. Neboť oběma záhy je přáno, aby duše své navrátili Bohu.

Na tenhle přepjatě hříšnický, prostoduchý a milostiplný příběh tedy Adrian vynaložil veškerý vtip i hrůzu, veškerou dětskou naléhavost, fantastičnost a slavnostnost, jaké je schopna hudební zvukomalba, a nejspíš se na tuhle skladbu, a především na ni, hodí ten zvláštní přívlastek, jehož užil onen starý líibecký profesor, výraz „s duchem od Boha“. Vzpomněl jsem si na něj proto, že „Gesta“ jsou opravdu něco jako návrat k hudebnímu stylu „Marné lásky snahy“; akustická podoba „Divů všehomíra“ už však ukazuje spíš na pozdější „Apokalypsu“, dokonce už i na „Fausta“. K takovému předjímání a překrývání dochází v tvůrčí práci často; že u mého přítele tahle látka ponoukala jeho umělectví, to asi si dovedu vysvětlit: bylo to ponoukání duchovní, nikoli bez trochy zlomyslnosti a rozpustilé travestie, protože vyplynulo z kritické reakce na nabubřelý patos umělecké epochy, která dokonávala. Hudební drama si tehdy bralo náměty z romantických ság, z mýtického světa středověku a dávalo na srozuměnou, že jen takováto témata jsou hodná hudby, přiměřená její podstatě. Tomu jako kdyby Adrian vyhověl: ovšem způsobem notně destruktivním, tak, že morální kazatelství ustoupilo pitvornosti, fraškovitosti zejména in eroticis, že byly zavrženy jakékoliv nadužíváním již znehodnocené pompézní prostředky a všechna dějovost se přenesla na loutkové jeviště, jež je burleskní už samo o sobě. Že se zabýval jeho specifickými možnostmi, to se Leverkuhnovi pak velice hodilo při skládání „Gest“; navíc hodně mu tu bylo na prospěch i ono katolicko-barokni potěšení, jaké měli z divadla venkované, mezi nimiž si poustevničil. V blízkém Waldshutu byl jeden drogista, který vyřezával ze dřeva loutky

a šil jim šatečky; Adrian byl za tím člověkem několikrát.

Jezdil také do Mittenwaldu, do vsi houslařů v údolí horní Isary;

místní lékárník holdoval stejné zálibě a za přispění své ženy a svých zručných synů pořádal v obci loutková představení podle textů Pocciho a Christiana Wintera, produkce, jež vždy přilákaly velké množství usedlíků i přespolních. Leverkůhn právě na ně chodil; a jak jsem si všiml, studoval i javanské hry s ručními i stínovými loutkami, literárně nadmíru vyzrálé.

Byly to útěšně vzrušené večery, když nám, to jest mně, Schildknappovi, také Rudimu Schwerdtfegerovi, který si nedal vzít, aby občas byl rovněž při tom, Adrian v onom sále s bohyní Níké a s hlubokými okny přehrával na starém rozlehlém klavíru všechno, co nového vepsal do svých podivuhodných partitur, v nichž na děje svrchovaně prosté použil nejsvrchovanější harmonickou figuraci, bludiště – a na látku navýsost spletitou zas jakýsi styl dětských trumpetek. Nad shledáním královny s oním mužem, jenž mezitím byl prohlášen za světce a jejž kdysi objímala jako manželka, ronili jsme slzy, jaké nám do očí dosud nikdy nevhrkly, v jedinečné směsi s chechtotem a jakousi podivuhodnou uchváceností;

a Schwerdtfeger upřímně a bez okolků využil té chvíle, vyhrkl:

„To se ti povedlo náramně!“ a objal Adriana a přitiskl si jeho tvář na svou. Viděl jsem, jak se Rudigerovi nevolí ještě víc našklebila jeho už tak dost trpká ústa, a sám jsem mimoděk zabručí: „To stačí!“ a vztáhl ruku, jako kdyby chtěl toho míry nedbajícího, na odstup zapomenuvšího člověka stáhnout zpátky.

Ten měl asi potom co dělat, aby dokázal vnímat debatu, která se v opatové jizbě rozproudila, poté co nám Adrian důvěrně představil své výtvory. Mluvili jsme o sjednocování průbojnosti s lidovostí, o odstraňování propasti mezi uměním a přístupností, mezi vysokým a nízkým, tak jak toho kdysi, v literatuře a v hudbě, do jisté míry dosáhla romantika – aby poté osudem umění bylo nadále jen separování a vzájemné odcizování dobrého a lehkého, důstojného a zábavného, pokrokového a obecně stravitelného, odcizování hlubší než kdy předtím. Bylo to ze sentimentality, že hudba – a ta tu zastupovala všechno umění – stále vědoměji toužila vyjít ze svého osamocení povstalého z úcty před ní, splynout s prostou pospolitostí, ale při tom sama nezesprostět a mluvit jazykem, kterému by rozuměl i člověk v hudbě nevzdělaný, tak jako kdysi rozuměl Weberově „Vlčí rokli“, „Panenskému věnečku“, jakož i Wagnerovi? Tak nebo tak sentimentalita nebyla prostředkem, kterým by se takového cíle dosáhlo; to daleko spíše ironie, jízlivost, která by pročišťovala ovzduší a proti romantismu, proti patosu a prorockosti, proti opojení smutkem a proti literatuře kula pikle ve spolku s objektivností a elementárností, to jest znovuobjevováním hudby samé jakožto organizovanosti času. Počínání to nadmíru choulostivé! Protože velice blízko číhala falešná primitivnost, tedy zase romantično. Zachovat si duchovní vznešenost; nejvybranější výsledky vývoje evropské hudby roztavit v samozřejmosti, aby každý rozpoznal, je-li v ní něco nové; domoci se naprosté vlády nad ní, tím že by se zcela bez ostychu užívala jako volně přístupný stavební materiál a dala se najevo i její tradice, tím že by se přehnětla v opak epigonství;

její řemeslnost, jež je tak přepěstěná, učinit naprosto nenápadnou, tak že by se všechny kontrapunktické a instrumentační umnosti vytratily a slily vjedno do působivého proudu prostoty, na hony ovšem vzdálené nějaké prostoduchosti, do toku intelektuálně pružné střídmosti – něco takového je zřejmě úlohou umění, o něco takového usiluje.

Téměř výhradně mluvil Adrian, a my ostatní jsme mu pouze sekundovali. Jak byl ještě vzrušen ze svého přehrávání, hovořil s tvářemi ruměnými a očima planoucíma, trochu horečnatě, ovšem ne nějak plynule a souvisle, ale spíše jako by jednotlivá slova házel na stůl, ale zas tak pohnutě, až mi připadalo, že jsem jej dosud tak výmluvného, tak daleko vypuzeného z ulity doposud nezažil, ani v mé, ani v Riidigerově přítomnosti. Schildknapp se vyjádřil, že nevěří v odromantizování hudby. Že je podle něho příliš hluboce a příliš podstatně spjata s romantičnem, aby je mohla v sobě popřít a nedoznat při tom těžké, leč přirozené újmy.

Nato Adrian:

„Rád vám dám za pravdu, pokud romantičnem myslíte citovou vřelost, kterou hudba dnes popírá, aby vyhověla požadavkům technické intelektuality. To je asi něco jako popírání sama sebe.

Jenže to, co jsme nazvali prozřením komplikovanosti v jednoduchosti, je v jádře totéž co znovunabytí vitality a citovosti. Kdyby to bylo možné – kdyby se někomu – jak bys to řekl?“ obrátil se na mne, a odpověděl si sám: „řekl bys průlom. Tedy kdyby se někomu podařil průlom z duchovního chladu do dobrodružného světa nového citu, to by se potom někomu takovému mělo říkat spasitel umění. Spása,“ pokračoval a nervózně krčil rameny,

„takové romantické slovo; a slovo pro vyznavače harmonie,

obchodní výraz pro kadenční blaho, jímž se kochá harmonická hudba. Je přece komické, že se hudba dost dlouho pokládala za cosi, čím se dojde spásy, a přitom sama, jako ostatně veškeré umění, byla takové spásy potřebná, spásy od té obřadné izolovanosti, do níž ji přivedla kulturní emancipace, povznesení kultury na úroveň náhradní víry – od osamocenosti, v níž je spolu se vzdělaneckou elitou nazývající se , publikum’, s elitou, která záhy nebude už existovat, která už teď neexistuje, takže tedy umění už záhy bude úplně osamocené, k vymření osamocené, ledaže by si našlo cestu k ,lidu’, to jest abychom to řekli neromanticky:

k lidem.“

To všechno tvrdil a tázal se jedněmi ústy, jenom polohlasně a v konverzačním tónu; ale tajila se v něm rozechvělost, která se dala pochopit, teprve když domluvil:

„Vůbec se bude muset umění, to mi věřte, co do života úplně přeladit, do polohy veselé a skromnější – je to nevyhnutelné, a štěstí že to tak je. Odpadne lecjaká ctižádostivá melancholičnost, a naopak se k němu přidá nová nevinnost, ba bezelstnost. Budoucnost umění, dokonce umění samo sebe bude zase už pokládat za služebníka pospolitosti, která v sobě zahrne daleko víc než ,vzdělanost’ a nebude kulturu mít, ale daleko spíš sama se jí stane. Něco takového si představíme jenom s velkým úsilím, a přesto to bude existovat, a bude to něco přirozeného: umění bez utrpení, duševně zdravé, neobřadné, netklivě důvěřivé, umění, které si bude s lidstvem tykat…“

Odmlčel se náhle, a všichni tři jsme otřeseně mlčeli. Je bolestné a zároveň povznášející slyšet, jak osamělec mluví o pospolitosti, člověk nepřístupný o příchylnosti. Vzdor veškerému dojetí jsem však byl v hloubi duše nespokojen s tím, co říká, nespokojen s ním. To, co tu vyřkl, nehodilo se k němu, nehodilo se k jeho pyšnosti, jeho hrdopyšnosti, chceme-li, již jsem měl tak rád a na niž má umění právo. Umění, to je duch, a ten se zhola a vůbec nemusí cítit čímkoli povinován vůči společenství, vůči pospolitosti – ani podle mého názoru nesmí, jinak by si neuchoval svou svobodu, svou vznešenost. Umění, které „jde mezi lid“, které přijme za vlastní potřeby davu, malého člověka, břídilů, ocitá se v bídě, a něco takového mu klást za povinnost, třeba skrze stát, připouštět jenom takové umění, jakému rozumí malý člověk, je nejhorším břídilstvím a vraždou na duchu. Ten si, takové je mé přesvědčení, může i v nejodvážnějších, nejbezuzdějších, davu nej –

nepřiměřenějších výbojích, výzkumech, pokusech být jist, že nějak navýsost zprostředkovaně přece jen bude na prospěch člověku –

a jak čas plyne, posléze dokonce i lidem.

Tohoto samozřejmého názoru byl bezpochyby i Adrian. Avšak jemu se uráčilo zapírat jej, a já se notně asi mýlil, když jsem to chápal tak, že zapírá svou hrdopyšnost. Nejspíš to byl jakýsi pokus o přívětivost – ze svrchované hrdopyšnosti. Jen kdyby se mu nebyl chvěl hlas, když mluvil o tom, že umění potřebuje spasit, že si bude tykat s lidstvem – kdyby nebyl býval tak pohnut; to mě přece jen uvedlo v pokušení tajně mu stisknout ruku.

Ale neučinil jsem tak a místo toho jsem s obavami střežil Rudiho Schwerdtfegera, aby nakonec ještě nebral Adriana do náruče.

XXXII

SVATBA INES RODDOVÉ S PROFESOREM DOKTOREM Helmutem Institorisem se konala na počátku války, kdy země ještě byla v obstojné, dosti nadějné situaci a já dosud na frontě, na jaře roku 1915, po všech přípravách v duchu řádného měšťanství, s oddavkami občanskými i církevními, se svatební hostinou v hotelu „Čtvero ročních období“ a poté s cestou novomanželů do Drážďan a do Saského Švýcarska – a bylo tím završeno dlouhé vzájemné zkoumání, jež zjevně vedlo k závěru, že se asi k sobě oba hodí. Čtenář cítí tu ironii, již vkládám, ostatně věru nikoli zlovolně, do onoho „zjevně“; žádného takového závěru totiž ve skutečnosti nebylo, anebo tu byl od samého počátku, a vztah těch dvou nedoznal nijakého vývoje od chvíle, kdy se Helmut ponejprv seznámil s dcerou paní senátorové. Co ze strany nevěsty i ženicha mluvilo ve prospěch sňatku, ve chvíli, kdy se zasnubovali a poté brali, pro něj nemluvilo o nic víc a o nic méně než hned na počátku, a nového tu nic nepřibylo. Leč učinilo se zadost klasickému nabádavému: „Zkoumej se, kdo se navždy vážeš,“

a zřejmě koneckonců i doba, po kterou se zkoumali, sama si žádala kladného řešení – a k tomu přispěla i jistá potřeba soudržnosti, již si vynucovala válka: nejeden takový váhavý vztah jejím přičiněním hned na počátku bojů uzrál podobně nakvap.

Inesino „Ano“, jež ostatně byla ochotna vyřknout více nebo méně hned zpočátku, z důvodů duševních – nebo mám snad říci hmotných? to jest tedy z důvodů, jež jí asi vnukal rozum, ovlivnila značně i ta okolnost, že Clarissa ke konci předešlého roku odjela z Mnichova a nastoupila v Celle nad Allerou do svého prvního angažmá; její sestra by tak byla zůstala sama s matkou, jejíž bohémské sklony, ať byly jakkoli krotké, vzbuzovaly dceřinu nevoli.

Ostatně paní senátorová byla dojata a potěšena, že má dceru pod řádným měšťanským čepcem; vždyť také vedla ten svůj salón a zvala do něho všemožné hosty právě jen kvůli tomu. Ona si pravda také přišla na své, hověla tu svým „jihoněmecky“ nevázaným choutkám po životě, které musely ledacos dohnat, a také své uvadající kráse, jíž se mohli dvořit pozvaní mužové, Knoterich, Kranich, Zink a Spengler, mladí elévové z činohry a tak dále.

Ano, nezajdu příliš daleko, spíše zajdu konečně tak daleko, jak je třeba, řeknu-li, že i s Rudim Schwerdtfegerem byla ve vztazích dost škádlivých, čtveračivě napodobujících poměr matky k synovi, a že právě když mluvila s ním, zněl vždy naplno ten její zlobně vrkavý smích, kterým tak proslula. Naznačil, ba naplno jsem tu před čtenářem vyslovil už toho dost o rozmanitých hnutích Inesiny mysli, a tedy mohu nechat zcela na něm, aby si představil, jak složitou nevůli, hanbu a stud zároveň cítila vždy tváří v tvář tomu laškování. Před mýma očima došlo jednou k tomu, že při takové zábavě zrudla v obličeji, vyběhla z matčina salónu a uchýlila se do svého pokoje – na dveře k němu pak, jak asi doufala a očekávala, za čtvrt hodiny zaklepal Rudolf a vyptával se, proč že se ztratila ze společnosti, ačkoliv to jistě věděl, avšak vyslovit to nebylo možné – a řekl, že jim strašně chybí, a všemi myslitelnými odstíny hlasu, i tónem bratrsky něžným, brebentil, aby ji přiměl k návratu. Neustal, dokud si na ní nevymohl slib, že zase přijde za nimi – ne spolu s ním, no to přece ne, ale za nějakou chvíli po něm.

Nechť mi čtenář promine, že jsem do líčení dodatečně vsunul tuhle událost, jež se tak vtiskla do paměti mně, ale z paměti paní senátorové Roddové, teď když Inesino zasnoubení a sňatek byly už skutečností, dostala cituplný výhost. Nejenže paní senátorova vystrojila řádnou svatbu se vším všudy a obdařila dceru, jelikož pekuniární věno, které by stálo za řeč, si dovolit nemohla, úctyhodným množstvím prádla a stříbra; zřekla se i nejednoho nábytku ze starých časů, několika vyřezávaných truhel, té a oné židličky se zlaceným mřížkováním, aby přispěla svým dílem k vybavení panského bytu, jejž si novomanželé pronajali v ulici

Prince regenta ve druhém poschodí – přední pokoje vedly do

Anglické zahrady. Ano, jako kdyby chtěla sobě i ostatním dokázat, že všechna její společenskost, všechny ty bujaré večírky v jejím salónu opravdu byly jenom na to, aby se dcery domohly svého štěstí a životního zabezpečení, dala důrazně najevo, že si přeje vzdálit se světa a odejít do ústraní, nikoho nadále nepřijímala a už přibližně za rok po Inesině sňatku zrušila domácnost v Rambergově ulici a své vdovské existenci dala zcela jiné náklady, totiž venkovské: odstěhovala se do Pfeifferingu, a téměř aniž to Adrian postřehl, ubytovala se v oné nízké budově, která stála na volném prostranství naproti dvorci Schweigestillových, s kaštany před okny, tam kde předtím bydlil onen malíř tesklivých krajinek z waldshutských blat.

Bylo pozoruhodné, jak silně tohle skromné a stylové zákoutí přitahovalo každou distingovanou rezignaci nebo zraněné lidství:

zřejmě si ji nelze vysvětlovat jinak než povahou vlastníků dvorce, zvláště pak chrabré hospodyně Elsy Schweigestillové a nadáním

„uznalosti“, jímž oplývala a jež podivuhodně jasnozřivě projevila i v náhodném rozhovoru s Adriánem; to když mu oznamovala, že paní senátorova se sem zamýšlí přestěhovat. „Ono je to úplně jenoduché,“ řekla (jak bylo v onom místě zvykem, vynechávala při shluku souhlásek d a n tu první) „pane Leverkiihn, to se mi hnedky rozbřesklo. Ona má až po krk města a lidích a společnosti, různých těch pánů a dám, protože se halt stydí, že už není nejmladší. To máte různé, jsou takoví, co jim to nic nedělá a prostě se s tím smířejí, a ono jim to taky jde k pleti. Jsou pak náramně pěkné a čáskem i samé čtveráctví, dělají si kolem usisek lokýnky, není-liž pravda, a tak dál, a co všecko natropily dřívejc, to sice přikrejou náramnou důstojností, jenže stejnak to různě prokukuje a prosvítá, a to ony rády, a je to pikantní – a na mužské to často zabírá víc, než by jeden myslel. Ale u jinejch, tam to ne a ne být s dobrým, a když se takovým panenkám už nedělají ve tvářích důlky, protože buclatost je pryč, a krk mají jak vysušenej lunt a ani zubiska už nejsou, jak mají být, když se taková zasměje, to se pak stydějí a soužejí u zrcadla a už se před lidma neukazujou, a nejradši by jak to hovádko ubohý zalezly někam do kouta a už hlavu nevystrčily. A když krk i zubiska dělají pořád dobrotu,

tak u takových bývají na utrápení a k ostudě vlasy. No a u paní senátorové, u té to jsou vlasy, já si toho hnedky všimla. Jináč by to všecko docela ušlo, ale ty vlasy, víte, oni jí vypadávají nad čelem, no a to je pak pozdě bycha honit, když tuhle nahoře není nic, to ať si je tam želízkem odjinud hrne jak hrne, pomůže to starou bačkoru, a to je potom k zoufání, to se ženská trápí, to mi věřte! no a taková potom dá lidem kvinde a přivandruje k Schweigestillovým, to je jenoduchý.“

Tolik ona matka se svým přísným, lehce už prokvetlým účesem na pěšinku uprostřed, v níž prosvítal proužek bílé kůže. Adrian, jak už řečeno, nebyl ani trochu pohnut, že se naproti nastěhovala nájemnice; když zajela na dvorec poprvé, požádala hospodyni, aby ji k němu zavedla na pár slov; později však, protože uznávala, že potřebuje na práci klid, splácela mu jeho zdrženlivost stejným a měla jej u sebe pouze jednou, hned zpočátku, na čaji – v těch několika neokázale vymalovaných nízkých jizbách v přízemku za kaštany, kuriózně přeplněných až měšťansky elegantními pozůstatky jejího domácího zařízení, stojacími lampami, vypolštářovanými lenoškami, „Zlatým rohem“ v těžkém rámu, koncertním křídlem s brokátovou pokrývkou na vrchní desce.

Od té chvíle, kdykoliv se potkali někde ve vsi nebo na pěšinách v polích, pouze se navzájem přátelsky pozdravili nebo se na chvíli zastavili, aby prohodili několik vět o tom, v jaké je země zlé situaci, jak je čím dál větší nouze o potraviny ve městech a že tady jí trpí daleko méně; přestěhování paní senátorové v tomto světle vypadalo pak jako praktický důsledek a jakýsi starostlivý záměr; díky jemu totiž mohla dcery, ba i někdejší přátele rodiny jako Knoterichovy zásobit z Pfeifferingu potravinami, vejci, máslem, uzenkami a moukou. Ze všech možných balíčků a zásilek si pro sebe v těch veleskrovných letech udělala málem jakési poslání. – Knoterichovy Ines Roddová, nyní bohačka, hýčkala a příjemně ohradila proti životu, a z toho malého hloučku někdejších hostů matčina salónu, jako třeba numismatika doktora Kranicha,

Schildknappa, Rudiho Schwerdtfegera a dokonce i mne – ne však Zinká a Spenglera, a ani ten nárůdek divadelních umělců,

Clarissiných kolegů ze studií – převzala pro večírky, jež s mužem pořádala; doplňovala je ještě porůznu z univerzitních kruhů, o starší i mladší docenty obou vysokých škol a o jejich dámy.

S paní Knoterichovou, Natálií křestním jménem, která vypadala

tak trochu exoticky, jako nějaká Španělka, byla dokonce v přátelských, ba důvěrných vztazích, vzdor tomu, že podle pověstí, které po městě kolovaly, Natálie téměř s jistotou holdovala morfiu – pomluva ta se stvrdila tím, co jsem sám vypozoroval; na jednom takovém večírku líbezně žvatlala a žvatlala a oči se jí leskly, chvíli co chvíli však nenápadně odcházela, aby znovu povzbudila tu svou mezitím trochu již opadající čilost. Ze Ines, která tak usilovala o konzervativní důstojnost, o patricijskou ctihodnost, která přece uzavřela sňatek jen proto, aby se jí splnily tužby v tomto smyslu, raději se stýkala s Natálií než s usedlými ženami kolegů svého chotě, typickými to profesorskými manželkami, že Natálii dokonce soukromě navštěvovala, že ji zvala k sobě, tak aby byly samy mezi sebou, to mi jen potvrzovalo dvojznačnost její povahy, to, že je co pochybovat o legitimnosti a opravdovosti jejích tužeb po měšťanském domově.

Ze nemiluje svého muže, toho v malosti se utápějícího a v estétsky pojatém kultu síly si libujícího učence krásna, o tom jsem nikdy nepochyboval. Obdarovala jej láskou pouze chtěnou, láskou ze slušnosti, a je faktem, že jeho postavení činila zadost s naprostou odtažitostí, vytříbenou navenek oním jemným, neproniknutelným výrazem ve tváři. Přesnost, s níž vedla jeho domácnost, s níž připravovala jeho večírky, by se už spíš byla měla nazvat puntičkářstvím – a to za hmotné situace, v níž bylo rok od roku těžší dostát měšťanské korektnosti. Při péči o drahý a krásný byt s perskými koberci na skvoucí se parketové podlaze jí pomáhaly dvě řádně vychované služebné, oblečené jak se sluší a patří, s čepečky a v zástěrách s naškrobenými stuhami; jedna z nich, pokojská, konala jí i služby panské. Vášnivě ráda zvonila na to děvče jménem Žofie. Dělala to napořád, měla totiž požitek z panské obsluhy a neustále se potřebovala ujišťovat, že si sňatkem opravdu koupila i ochranu a péči. Žofie jí také musela vždycky balit spoustu kufrů a kufříků, které si brala s sebou, kdykoliv s Institorisem jela na venkov, k Tegernskému jezeru nebo do Berchtesgadenu, i když to bylo jenom na několik dnů. Ty hory zavazadel, kterými se obtížila pokaždé, když byť jen na chvíli vylétala ze svého pěstěného hnízdečka, mi rovněž symbolizovaly, jak je Ines potřebná ochrany a jak úzkostně žije.

O jejich osmipokojovém bytě v ulici Prince regenta, neustále střeženém před jakýmkoliv smítkem prachu, musím ještě něco říci. Byl, se svýma dvěma salóny, z nichž jeden, s útulnějším zařízením, sloužil k dennímu obývání, s prostornou jídelnou opatřenou nábytkem z vyřezávaného dubu, s pokojem pro pány a s kuřárnou, vyvedenými v pohodlné kůži, s manželskou ložnicí, kde se nad dvěma loži ze žlutě lakovaného březového dřeva vznášel jakýsi náznak nebes a na toaletním stolku pro dámu stály řadou a podle velikosti blýskavé flakóny a stříbrné náčiní – byl přímo vzorem domova pro německé kultivované měšťany, přežívajícím ještě několik let uprostřed všeobecného rozpadu – v neposlední řadě díky „dobrým knihám“, které byly rozsety všude kolem, v obývacím pokoji, v přijímacím salóně, v pánském pokoji, a při jejichž nákupu se dbalo, aby jejich obsah nebyl vzrušující nebo rozkladný, dílem z důvodů reprezentace, dílem proto, aby se zachovala šetrnost vůči duši: výtvory čistě vzdělávací, dějepisná díla Leopolda von Rankeho, Gregoroviovy spisy, výtvory o dějinách umění, němečtí a francouzští klasikové, zkrátka jádro této sbírky tvořila literatura vyznávající stabilitu a zachovávání již daného. Jak léta plynula, byl byt stále krásnější, nebo řekněme plnější a barevnější; doktor Institoris se totiž přátelil s tím a s oním mnichovským umělcem, přívržencem stylu Skleněného paláce (Institoris, vzdor tomu, jak se kořil chvástavému násilnictví, měl vkus zcela krotký), zejména s jistým Nottebohmem, pocházejícím z Hamburku, mužem ženatým, propadlých tváří, s kozí bradkou, šprýmařem, který uměl komicky napodobovat herce, zvířata, hudební nástroje a profesory, s oporou dnes arci vymírajících karnevalových veselíc, člověkem, který dokonale ovládal techniku, jak ve společnosti lapat předlohy k portrétům, a který jako umělec, to si troufám říci, byl představitelem sotva průměrného uhlazeného malířství. Institoris, ačkoliv byl zvyklý jako vědec obcovat s díly mistrovskými, buď neuměl rozpoznat rozdíl mezi takovými díly a dovednou prostředností, nebo měl za to, že jeho přátelství jej zavazuje k zadávání objednávek, a ostatně ani na stěny svého bytu nepožadoval nic než věci způsobené odpudivé a vznešeně uklidňující, a v tom nalézal u své ženy, ne-li co se týče vkusu, pak zajisté pokud šlo o obecný názor, odhodlanou podporu. A tak si za slušné peníze dali oba od Nottebohma vyhotovit dost si podobné a nicneříkající podobizny: každý zvlášť i oba dohromady, a později, když přišly děti, bylo šprýmaři dovoleno namalovat Institorisovým rodinný portrét v životní velikosti, obraz poněkud loutkovitý, na jehož úctyhodnou plochu autor vyplýtval spoustu fermeže a olejových barev a který v přepychovém rámu, s vlastním elektrickým osvětlením shora i zdola zdobil pak přijímací pokoj.

Řekl jsem když přišly děti. Děti totiž vskutku přišly, a s jakou úzkostlivou pečlivostí, s jak neústupným, skoro by se chtělo říci hrdinským až ignorováním obecné situace, jež stále méně přála vznešené měšťanskosti, byly vychovávány a piplány – jakoby pro svět, jaký býval, nikoli pro svět, jakým chtěl sám jednou být!

Už koncem roku 1915 darovala Ines manželovi dcerušku, jíž dali jméno Lukrécie; zplodili ji na onom žlutě lakovaném loži pod zmíněnými naznačenými nebesy, v sousedství symetricky seřazených stříbrných věciček na skleněné desce toaletního stolku, a Ines okamžitě prohlásila, že z ní hodlá mít vzorně vychované děvčátko, une jeune fille accomplie, jak to vyjádřila svou francouzštinou, již kdysi pochytila v Karlsruhe. Za dva roky nato přivedla na svět dvojčátka, opět děvčata, a jejich krtiny byly neméně korektním domáckým obřadem, s čokoládou, portským a cukrovinkami, obřadem vykonaným ze stříbrné, květinami věnčené mísy; dostaly jména Anička a Bedřiška. Byly to všechny tři běloučké, světloplaché bytůstky, něžně a líbezně šišlající, v neustálých starostech o své šatečky s mašlemi, neustále vystavené matčině posedlé péči o bezvadný zevnějšek a jaksi tklivě do sebe zahleděně, přepychová stvořeníčka, jež nejranější dětství strávila v rozkošných košících lemovaných hedvábnými záclonkami a jež chůva (Ines je sama nekojila, lékař jí to neradil), žena z lidu vyšňořená ještě zcela v měšťanském božíhodovém stylu, vozila v nízkých kočárcích nadmíru elegantní konstrukce, s gumovými kolečky, pod lipami ulicí Prince regenta. Později o děvčátka pečovala jakási slečna vyškolená v opatrování dětí. Světlý pokoj, v němž dívenky vyrůstaly, kde měly postýlky a kam za nimi Ines chodila, kdykoliv jí to dovolovala náročná péče o domácnost a starosti o vlastní zevnějšek, byl se svým širokým vlysem, obklopujícím všechny stěny a pojednaným ve stylu pohádek, se svým stejně stylovým nábytečkem, pestrou linoleovou podlahou a spoustami stále řádně uklizených hraček, medvídků, oveček na kolečkách, tahacích panáčků, velkých mrkacích a mluvících panenek a elektrických vláčků na deskách pověšených na stěny dokonalý domácí ráj pro děti, úplně jako podle slabikáře.

Musím říkat, vlastně opakovat, že tenhle vzorný pořádek vlastně nijak v pořádku nebyl, že jeho jádrem byla vrtošivá chtěnost, ne-li přímo lživost, a že nejen jej vnější okolnosti čím dál více zpochybňovaly, ale bedlivějšímu pohledu, účastenstvím prohloubenému, připadal i vnitřně rozdrolený, nikterak neobdařeny štěstím, pořádek, jenž nebyl ani věcí nějaké niterné víry, ani tu po něm nikdo opravdově netoužil? Mně celé tohle korektní štěstí připadalo, jako by se tu vědomě zapíralo a zastíralo cosi problematického; bylo v podivném rozporu s Inesiným kultem utrpení, a podle mého názoru byla ta žena příliš chytrá na to, aby se obelhávala, že ten vzorný měšťanský pelíšek, do kteréžto podoby si upejpavě zidealizovala život svých dětí, je výrazem, ba notným vylepšováním faktu, že je nemá ráda, že v nich spatřuje plod svazku, do něhož jako žena vstoupila se špatným svědomím a v němž žije s tělesnou nevolí.

Dobrý bože, nebyla samozřejmě pro ženu žádná opojná slast líhat s Helmutem Institorisem! Tolik toho zas vím o ženských snech a přáních, a vždy jsem si musel v duchu myslet, že Ines od něho počala děti jen a jen v tom smyslu, že byla povinna to strpět, a takříkajíc s tváří odvrácenou. Neboť byly jeho, všechny tři se mu tak podobaly, že o tom nemohlo být pochyb; podobnost s matkou ovšem byla ještě větší, snad že Inesina duše se na jejich plození podílela tak málo. A vůbec bych si hodně nerad bral nějak příliš pod lupu přirozenou čest toho malostí stíženého pána. Byl to zajisté muž se vším všudy, i když v podobě pouhého mužíka, a skrze něj poznala Ines, co to je slast – slast bez štěstí, na jejíž bědné líše vypučela její vášeň.

Říkal jsem přece, že Institoris, když se začal ucházet o Inesinu panenskost, zastupoval tu vlastně někoho jiného. A tak i jako manžel pouze probudil scestné choutky polovičatého, v samém jádře churavého zážitku štěstí, které toužilo po dovršení, po stvrzení, po naplnění a dalo se rozhořet trýznivé lačnosti po Rudim Schwerdtfegerovi, jíž se Ines stravovla a jež se mi pozoruhodně vyjevila v jednom rozhovoru s ní. Je to zcela zjevné: Ines, jako cíl dvoření, začala o Rudim se zármutkem přemítat, jako žena, která již ví, se do něho zamilovala s plnou vědoucností a úplností citu a prudké touhy. A nemůže být pochyb ani o tom, že ten mladík nemohl než upuslechnout svého citu, který naň dotíral mučivě a s duchovní svrchovaností – málem bych byl řekl: Bylo by všechno bývalo „ještě krásnější“, kdyby ho nebyl uposlechl, a zní mi při tom v uších ono sesterské „Tak šup, člověče, co si myslíte, tak už se račte pohnout!“ Ještě jednou, nepíši román a nehraji si na nějakou autorskou vševědoucnost, jež dokáže předvídat, jaké dramatické okamžiky ještě nastanou ve vývoji tohoto důvěrného, očím všech ostatních nedostupného vývoje. Avšak je jisto, že Rudolf, když se ocitl v úzkých, zcela bezděčně onomu hrdému povelu čelil větou: „Co mám dělat?“ –

ovšem docela dobře si dovedu představit, že to jeho vášeň pro flirtování, jeho zpočátku ještě docela nevinné potěšení ze situace, která ovšem byla čím dál napjatější a vznícenější, vlákalo jej do dobrodružství, kterému se také mohl vyhnout, kdyby si nebyl tak rád s podobnými věcmi zahrával.

Jinými slovy: pod pokličkou měšťanské bezúhonnosti, po jejíž záštitě toužila s jakýmsi až neduživým steskem, páchala

Ines Institorisová nevěru s tím chlapeckým miláčkem žen, chlapeckým jak citovým ustrojením, tak i podle toho, jak si počínal; s člověkem, který v ní vzbouzel jen pochyby a sklíěenost, jaké jinak působívá lehkovážná žena muži vážně ji milujícímu, a v jehož náruči docházely ukojení její smysly probuzené nemilovaným manželem. Tak žila po léta, od chvíle, která, pakliže se nemýlím, nastala několik málo měsíců po sňatku, až někdy do konce desetiletí, a jestliže poté již tak nežila, pak proto, že se jejímu citu vymkl ten, jejž se snažila ze všech sil si udržet. To ona dirigovala, manipulovala a zastírala jejich vztah, a byla zároveň příkladnou hospodyní a matkou, vedla tedy dvojí život, který jí pochopitelně nahlodával nervy a ohrožoval její choulostivou líbeznost – třeba v tom, že se jí obě vrásky kolem nozder i mezi plavým obočím prohlubovaly do jakéhosi až maniakálního výrazu. Přitom vůle skrývat takové scestné počínání očím okolí, vzdor vší obezřetnosti, zchytralosti i virtuózní diskrétnosti, jež se tu vynakládá, na druhé straně není nikdy dost zřejmá a neotřesená: jak u muže, jemuž přece nemůže nelichotit, když se i jen tuši, že si přichází na své, tak dokonce i u ženy, jejíž hrdost stran pohlavna zrovna prahla po tom, aby se vědělo, že nikterak nemusí brát zavděk jen manželovým laskáním, o němž si stejně nikdo mnoho nemyslel. Proto se asi tolik nezmýlím, řeknu-li, že se o postranních cestičkách Inesina citu mezi jejími mnichovskými známými dost vědělo, i když já jsem vyjma Adriana Leverkuhna s nikým neztratil o tom jediné slovo. Ano, dokonce počítám i s tím, že možná pravdu věděl sám Helmut Institoris; jeho chování bylo jakousi směsí kultivované laskavosti, slitovné pasivity spokojující se pouhým vrtěním hlavou a – mírumilovnosti, a to mluví ve prospěch této domněnky; ono se vůbec stává dost často, že okolí považuje manžela za jediného, kdo je tu naprosto slepý, kdežto on si myslí, že krom něho nikdo nic neví. To podotýká starý člověk, jenž nahlédl do života.

Nepřipadalo mi, že by si Ines byla snad dělala něco z toho, kdyby byl o celé věci věděl ještě někdo jiný. Snažila se, seč jí síly stačily, aby všechno udržela v tajnosti, ovšem šlo spíše o zachování dekoru •– kdo by byl hodně chtěl, mohl se leccos dozvědět, pokud by jí to nebylo vadilo. Vášeň je vždy příliš zaujatá sama sebou, aby si dovedla představit, že proti ní někdo docela vážně něco namítá. Alespoň v lásce je tomu tak, tam si cit činí nároky na veškeré myslitelné právo a ve vší své utajenosti i pohoršlivosti naprosto bezděčně spoléhá na pochopení. Jak jinak by byla Ines, pokud se snad domnívala, že nikdo další se nic nedoslechl, mohla jen tak beze všeho předpokládat, že já jsem do všeho zasvěcen? Jenže ona to zřejmě opravdu předpokládala, a zcela bez okolků – jen proto, že jisté jméno z mých úst nezaznělo –, když jsme spolu mluvili jednoho večera někdy na podzim roku 1916; právě o to jí zjevně tehdy šlo. V té době jsem si, ne jako Adrian, který, pokud některý večer trávil v Mnichově, vždycky se držel toho svého vlaku v jedenáct, aby se dopravil zpátky do Pfeifferingu, pronajal ve Schwabingu nedaleko Vítězné brány v Hohenzollernské ulici pokojík, abych nebyl na ničem závislý a pro případ potřeby měl v hlavním městě střechu nad hlavou. A tak když mě Institorisovi jako dobrého přítele pozvali jednou na večeři, mohl jsem ochotně vyhovět, když mě Ines ještě u stolu poprosila, abych jí dělal potom chvíli společníka, že choť Helmut, který se také přimlouval, půjde hrát karty do klubu Allotria. Odešel krátce po desáté a popřál nám, abychom si hezky popovídali. A poté domácí paní a její host seděli sami v obývacím pokoji s vyplétaným nábytkem samý polštář, s Ihesinou bystou, kterou vyvedl v alabastru jeden přítel sochař, na sloupovém podstavci – velmi výstižnou, velmi pikantní, o hodně menší než v životní velikosti, avšak převelice výmluvnou s těmi těžkými vlasy, zastřenýma očima, jemnou, kose dopředu vysunutou šíjí a ústy našpulenými do nejednoduché čtveračivosti.

A zase jsem byl důvěrníkem, „hodným“ člověkem neprobouzejícím žádné emoce, na rozdíl od neskonalé přitažlivosti, jakou ztělesňoval ten mladík; tak se to zdálo asi Ines; mladík, o němž si se mnou přála promluvit. Řekla to sama: Všechno, co se děje,

to, co člověk prožívá, štěstí, láska ani utrpení se neuplatní beze zbytku, pokud jsou pořád němé, pokud je pouze zakoušíme, snášíme. Nenalézají uspokojení v noci, v mlčení. Oč jsou tajnější, o to víc potřebují někoho třetího, důvěrně známého, hodného, k němuž a s nímž by o sobě mohly mluvit – a tím někým jsem byl já; připustil jsem to a vzal na sebe tuto úlohu.

Když Helmut odešel, chvíli ještě, dokud byl takříkajíc na doslech, mluvili jsme o banalitách. Pak najednou, jakoby o překot, řekla:

„Serene, budete mě kárat, budete mnou opovrhovat, zavrhnete mě?’

Nebylo by mělo smysl předstírat, že nevím, oč jde.

„Ale vůbec ne, Ines,“ odpověděl jsem. „Bůh uchovej! Vždycky jsem se řídil zásadou ,Jeho je pomsta, on mi vše splatí’. Vím, že

Bůh do každého přečinu přidává rovnou i trest a promísí je navzájem tak, že jedno není možné odlišit od druhého a že štěstí a trest jsou totéž. Vy musíte hodně trpět. Že se o vás bojím, nepopírám. Ale to jsem si taky mohl nechat pro sebe, kdybyste se mě nebyla zeptala, jestli vás budu kárat.“

„Co je utrpení, co je bázeň a ponižující nebezpečí,“ řekla,

„když se to srovná s tím jedním sladkým triumfem, bez něhož se neobejdeme, bez něhož by člověk ani nechtěl žít: všechno lehkovážné, prosmýkané, světské, všechno, co mučí duši nespolehlivou roztomilostí, co však přesto má opravdovou lidskou hodnotu, popadnout právě za tuhle jedinou vážnou hodnotu, donutit v ní všechno hejskovské k vážnosti, držet v hrsti tu nezávaznou poletavost a konečně, konečně, nejenom jednou, ale nenasytně dlouho, aby se to všechno potvrdilo a zabezpečilo, moci vidět její skutečnou hodnotu, jak vypadá, když se odevzdaně dává, když z vášně sténá a vzdychá!“

Netvrdím, že užila přesně těchto slov, ale vyjádřila se dosti podobně. Ta žena byla přece sečtělá a zvyklá nežít duchovně beze slov, naopak tento svůj život artikulovat, a už jako děvčátko se pokoušela skládat básně. Cokoliv říkala, bylo vzdělanecky přesné a mělo v sobě něco z oné smělosti, která povstává, kdykoliv se řeč snaží ve vší vážnosti postihnout city, život a nasát je do sebe, aby v ní teprve skutečně žily. To není touha rodící se den co den, to je výplod pohnutí, a v tomto smyslu jsou pohnutí a duch spřízněny, v tomto smyslu je ale také duch čímsi podmanivým. Jak tak mluvila a mluvila a jenom málokdy a na půl ucha

vnímala, co jsem třeba tu a tam podotkl, její slova, říkám to otevřeně, skrznaskrz pronikala jakási smyslná slast, která mi brání interpretovat je tu v přímé řeči. Soucit, diskrétnost, lidská úcta mi to nedovolují, a třeba i šosácká stydlivost, je to možné, abych čtenáři neservíroval něco trapného. Ines se mnohokrát opakovala – cosi ji nutkalo, aby to, co už jednou řekla, co však podle svého domnění nevyjádřila dost výstižně, obdařila ještě větší pregnantností. A pořád šlo o to, postavit na roveň hodnotu a smyslovou náruživost, o utkvělou a podivně opilou myšlenku, že vnitřní hodnota člověka se může naplnit, stát skutkem pouze v slasti, jež pro ni zřejmě byla čímsi, co je rovno „hodnotě“, a že je pro ni zároveň nejvyšším a nejpotřebnějším blahem mít se k takové slasti. Je prostě nesnadné vylíčit ten odstín žhnoucího i melancholického, ostatně nezabezpečeného zadostiučinění, jakého v jejích ústech nabývalo tohle směšování pojmů hodnota a slast; jak hluboce vážný prvek byla slast, když o ní hovořila Ines, jak hrůzně až protikladným nezáviděnému prvku „společnosti“, vůči němuž hodnota na sobě páchala koketně hravou zradu, prvku, jenž byl na milovaném mužovi šotkovskou, zrádcovskou slupkou, jež vytvářela ony líbeznosti a která se mu musela odejmout, strhnout, aby jej Ines měla sama, jen sama, v nejextrémnějším slova smyslu sama! Jak zkrotit líbeznost, aby byla láskou, kolem toho se všechno točilo; současně však i kolem věcí abstraktnějších, nebo kolem čehosi, v čem rozumovost a smyslovost splývaly v až mrazivě podivnou jednotu: kolem myšlenky, že rozpor mezi frivolností společenských radovánek a tklivou podezřelostí života mizí v jeho objetí, že jeho náruč je onomu rozporu navýsost sladkou pomstou.

Co jsem tehdy já podotýkal, na to se už dopodrobna stěží upamatuji, snad až na jednu otázku, kterou asi vznesu, abych jí poukázal na erotické přeceňování celé záležitosti, abych se dozvěděl, jak to, že tomu tak je: vzpomínám si, jak jsem šetrně naznačil, že v tomto případě se vášeň neupíná k cíli zrovna nejvitálnějšímu, nejnádhernějšímu, nejdokonalejšímu, nejpřitažlivějšímu; že když se rozhodovalo o schopnosti nebo neschopnosti vojenské služby, vyšel tu najevo jistý funkční defekt, nebytí jistého orgánu díky předchozímu chirurgickému zákroku. Odpovědí bylo asi to, že právě oním omezením se sbližuje roztomilost s trpícím duchem ještě více; že nebýt onoho ohraničení, neměl by dotyčný u ní žádnou naději, a že jen skrze ně vyslyšela poletavost volání

zármutku, ba ještě víc a ještě příznačněji: že omezení doby života, jež nejspíš bude jeho důsledkem, je pro vytouženého spíše útěchou, uklidněním, jistotou než nějakou slevou v požadavcích… Jinak se tu znova objevily všechny ty podivně tísnivé podrobnosti oné debaty, kdy mi poprvé vyjevila, že ztratila hlavu pro Rudiho, jen ted byly už zbaveny vší křečovitosti, což způsobilo málem až zlomyslné uspokojení: ted už si ji může Rudi klidně udobřovat, že se musel ještě ukázat u Langenwieschových nebo u Rollwagenových; ona z nich stejně nikoho nezná;

prozrazovat na sebe, že tam vykládal totéž a říkal, že se ještě musel ukázat u ní – při pomyšlení na to nemohla netriumfovat.

Když měla svá ústa na jeho, ani trochu ji už netísnilo a netrápilo, že dcery Rollwagenových jsou „holky jako lusk“, a pozbyly už všeho jedu jeho roztomilé prosby vůči tomu nebo onomu člověku, zcela lhostejnému, aby ještě neodcházel. A to strašlivé „Vždyť je nešťastných tolik lidí“ – nechyběl tu přece povzdech, který odnímal tomu výroku jakoukoli opovržlivou špičatost.

Tahle žena byla zcela zřejmě prodchnuta myšlenkou, že náleží sféře vědoucnosti a utrpení, také je však ženská bytost a ve své ženskosti má nástroj, jímž na sebe může strhnout všechno životní štěstí, zkrotit na svém srdci jakoukoliv bujnost. Dříve nanejvýš tak ještě bylo lze pohledem, vážným slovem přimět jeho pošetil ství, aby se na chvíli zamyslelo, bylo lze ovládat jen pár okamžiků;

bylo je možno zadržet, přimět ho ještě jednou se vrátit, aby své jalové rozloučení poopravil na tiché a vážné „Adieu“. Ted se tyhle efemérní výdobytky opevnily v trvalém vlastnictví, ve splynutí – nakolik arci bylo možné takové trvalé vlastnictví, ba splynutí u dvojice, nakolik byla podobná jistota možná u ženskosti existující ve stínu. Právě jí Ines nedůvěřovala; svěřila se, že si není jista, zda jí její milovaný zachová věrnost. „Serene,“

řekla, „nemůže to dopadnout jinak, vím to, on mě nechá.“

A viděl jsem, jak se jí ze zavilosti prohlubují vrásky mezi obočím.

„Ale potom běda mu! Běda mi!“ dodala sklesle, a já si nemohl nepřipomenout, co říkal Adrian, když jsem mu poprvé říkal o tom poměru: „Měl by si dát pozor, aby z toho všeho vyšel se zdravou kůží.“

Pro mne byla ta rozmluva věru obětí. Trvala dvě hodiny, a že jsem vydržel, to mě stálo hodně sebezapření, lidské náklonnosti, přátelské dobré vůle. Ines si toho zřejmě byla vědoma, kupodivu však, musím to říci, vděk, že jsem jí věnoval trpělivost, čas, nervy,

komplikovalo, nemohl jsem to nevidět, jakési zlomyslné uspokojení, něco jako škodolibost, prozrazující se v občasném záhadném úsměvu, škodolibost, na niž se i dnes ještě pamatuji, a vždycky se divím, že jsem vydržel tak dlouho. Skutečně jsme seděli a seděli, dokud se nevrátil Institoris z „Allotrie“, kde hrál s pány taroky.

Přelétlo mu přes obličej něco jako rozpačité uhadování, když nás tu zastihl ještě oba. Poděkoval mi, že jsem jej tak přátelsky zastupoval, a já jsem se s ním jenom pozdravil a už si nesedal.

Políbil jsem hostitelce ruku a s nervy pořádně pocuchanými, zpola rozezlen, zpola účastně zdrcen, šel jsem vymřelými ulicemi ke svému přístřeší.

XXXIII

DOBA, 0 NÍŽ PÍŠI, ZNAMENALA PRO NÁS NĚMCE zhroucení státu, kapitulaci, revoltu z vyčerpanosti. a bezradné odevzdanosti do cizích rukou. Doba, v níž píši, jež musí mi sloužit k tomu, abych v tichém ústraní odevzdával papíru své vzpomínky, má břich úděsně naběhlý, v klíně nosí totiž pro vlast katastrofu, oproti níž tehdejší porážka vypadá jako mírná nehoda, jako pochopitelná likvidace podniku, jemuž se nevedlo. I potupný konec je pořád ještě něco jiného, obvyklejšího než hrdelní soud, jaký se nám teď vznáší nad hlavou, jaký kdysi dávno dopadl na Sodomu a Gomoru a jaký jsme tehdy napoprvé přece jen na sebe nepřivolali.

Že se blíží, že se dlouho už nedá zastavit – nevěřím, že by o tom ještě vůbec někdo v nejmenším pochyboval. Monsignore Hinterpfortner i já docela jistě už nejsme sami s tímto hrůzným, zároveň však – pomoz nám Bůh! – vskrytu povznášejícím poznáním.

Ze je neustále zahaleno v mlčení, to je už samo o sobě přízračné.

Neboť vyvolává-li až mrazivou tíseň, když uprostřed velikého zástupu zaslepenců musí malá hrstka vědoucích žít s ústy na zámek– hrůza nabývá svrchované podoby, zdá se mi, když vědoucí jsou vlastně všichni, avšak do jednoho jsou odsouzeni mlčet, a přitom jeden druhému čtou pravdu z očí, uhýbajících nebo naopak úzkostně vytřeštěných.

Den za dnem, v tichém, nepřestajném vzrušení, zda dostojím svému životopisnému úkolu, pokoušel jsem se důstojně ztvárnit všechno důvěrné a osobní; vnější události nechal jsem vnějšími událostmi, jsou součástí doby, za níž píši. Invaze do Francie, již jsme dávno uznávali jako cosi, co je možné, se už udala – technický a vojenský čin prvního, nebo vůbec zcela nového řádu, připravený s dokonalou prozíravostí, čin, v němž jsme nepříteli nedokázali zabránit, protože jsme se ani nemohli odvážit soustředit obranu na jednom místě možného vylodění, nebyli jsme si totiž jisti, zda takové místo není třeba považovat za pouhé jedno z mnoha a zda nemáme čekat další útoky v končinách, jež nelze předvídat. Toto podezření bylo zbytečné a zhoubné: bylo to ono místo.

A záhy už bylo na pobřeží jednotek, tanků, děl a všeho potřebného více, než jsme byli vůbec schopni zahnat zpátky do moře. Cherbourg, jehož přístav, jak snad můžeme doufat, umění německých inženýrů učinilo naprosto nepoužitelným, poslal z pokynu velícího generála a admirála heroické rádiogramy vůdci a kapituloval, a už několik dní zuří bitva, v níž se vede zápas o normandské město Caěn – boj, jehož cílem, pokud naše obavy to vidí správně, je už dnes proražení cesty k hlavnímu městu Francie: k té Paříži, jíž byla kdysi v Novém řádu přisouzena role evropského lunaparku a nevěstince a v níž teď, protože ani spojené síly naší státní policie a jejích francouzských spolupracovníků jej nejsou s to udržet na uzdě, opovážlivě zvedá hlavu odboj.

Ano, udalo se leccos, co doléhalo i do mého osamělého konání, aniž jsem však cokoli dal na sobě znát! Jen pár dní po onom ohromném vylodění v Normandii se na jevišti západního válečného divadla objevila naše nová odvetná zbraň: bomba-robot, obdiv budící bojový prostředek, jaký vynálezcově géniu dokáže vnuknout pouze svatá nouze – ti okřídlení poslové zkázy, bez posádky, ve velkém je vypouštíme z francouzského pobřeží nad jižní Anglii, tam se snášejí na zem, vybuchují, a pokud se neklameme, zakrátko způsobili na protivníkově území pravou spoušť.

Budou schopni zabránit tomu nejzávažnějšímu? Osud nechtěl, aby byla včas hotova nezbytná zařízení, za jejichž pomoci by tyto létající střely mohly bránit invazi a zadržet ji. Mezitím se dočítáme, že byla dobyta Perugia; mezi námi, leží právě na půli cesty mezi Římem a Florencií; už se dokonce šuškalo o tom, že existuje strategický záměr vyklidit vůbec celý Apeninský poloostrov – snad aby se uvolnily jednotky pro ochabující obranné boje na východě; vojáci ovšem úpěnlivě touží, aby právě tam posláni nebyli. Tam se právě valí lavina ruských útoků, přehnala se přes Vitebsk a ohrožuje Minsk, hlavní město Běloruska; pakliže to padne, a o tom nás naše šeptané zpravodajství informovalo jako o hotové věci, už se na východě neudržíme.

Neudržíme už se! Duše, neuvažuj tak! Neodvažuj se domyslet, co by to znamenalo, kdyby se u této výjimečné, s ničím nesrovnatelné nahromaděné příšernosti protrhly hráze – a ony se užuž protrhávají – a už nebylo čím zadržet tu nezměrnou nenávist, jakou jsme dokázali vůči sobě roznítit u všech národů kolem sebe! Ano, v Německu se válčí už dávno, ze vzduchu se ničí naše města; přesto však pomyšlení, že by se na německé půdě bojovalo v tom nejvlastnějším slova smyslu, je pro nás pořád nepředstavitelné, nechceme si něco takového připustit, a naše propaganda si počíná věru zvláštně, že totiž nepřítele varuje, aby se neopovažoval vkročit na naši půdu, na posvátnou německou půdu, varuje jako před nějakým příšerným zločinem… Posvátná německá půda! Jako kdyby pořád ještě bylo na ní něco posvátné, jako kdyby nestvůrným porušováním práva již dávno nebyla křížem krážem znesvěcena a sama se tak nevydala všanc násilí, hrdelnímu soudu. Ať přijde! Nezbývá v nic jiného doufat, nic jiného chtít, přát si. Volání po míru s Anglosasy, nabídky, že povedeme dál boj jenom proti sarmatskému přívalu, požadavky, aby se trochu slevilo a nechtěla se po nás bezpodmínečná kapitulace, to jest aby se vyjednávalo, jenže s kým?, je nesmysl takový, že se člověku obracejí oči v sloup; to žádá něco režim, který nechce pochopit, ještě i dnes nejspíš nechce rozumět tomu, že byla nad ním zlomena hůl, že musí zmizet, obtížen kletbou, že –

sám nesnesitelný celému světu – způsobil, abychom i my všichni, Německo, říše – zajdu ještě dál a řeknu: němectví, všechno německé – byli pro svět neméně nesnesitelní. –

To jsem u pozadí svých živo to piseckých snah v této chvíli.

Myslím, že jsem opět čtenáři dlužen stručně nastínit, oč tu jde.

Pokud jde o pozadí mé biografické činnosti ve chvíli, kdy jsem ji přerušil, použil jsem na ně v úvodu této kapitoly obrat „v cizích rukou“. „Je hrozné upadnout do cizích rukou,“ nad touto větou a její trpkou pravdivostí jsem často přemítal a trpěl v oněch dnech, kdy jsme se zhroutili a kapitulovali; neboť jako Němec bez ohledu na jistý univerzalistický tón, jímž díky mé katolické tradici je odstíněn můj vztah ke světu, mám v sobě živoucí smysl pro národní zvláštnost, pro příznačný svéráz rodné země, pro její

ideu takříkajíc, která se jako nezaměnitelné zrcadlení lidství prosazuje vůči dalším, majícím bezesporu stejné právo na existenci, a která se vůči nim může prosadit jen za předpokladu jisté vnější podoby, pod ochranou nepokořeného státu. Ona rozhodná vojenská porážka nahání zcela novou hrůzu tím, že znamená udolání oné ideje, její fyzické vyvrácení ideologií, jež je cizí hlavně svou vázaností na jistý jazyk, my jsme jí ovšem beze zbytku vydáni napospas, ačkoli z ní pro nás, právě proto, že je cizí, nemůže očividně; vzejít nic dobrého. Jak příšerně to chutná, už okusili poražení Francouzi; když tehdy jejich vyjednávači, snad aby poněkud zmírnili vítězovy podmínky, zrovna se rozplývali, s jakou prý skvělostí, gloire, vjely naše jednotky do Paříže, a německý státník jim opáčil, že v našem slovníku se výraz gloire ani žádný jeho ekvivalent nevyskytuje. Mluvilo se o tom ve írancouzské sněmovně roku 1870, polekaně, tlumeně. Kdekdo se tehdy úzkostně snažil ozřejmit si, co to znamená podlehnout na milost a nemilost protivníkovi, v jehož pojmovém světě chybí výraz gloire…

Často jsem na to myslel, když se ta jakobínsky puritánská mravokárná hatmatilka, v níž se už celá čtyři léta předtím vedla válečná propaganda „Dohody“, stala řečí, jíž hovoří vítěz.

A potvrdilo se mi také, že od kapitulace není daleko k úplné abdikaci a k nabídce, aby vítěz byl tak laskav a správu země, která mu padla do rukou, převzal se vším všudy, podle své ideje, protože ona země už neví, kudy kam. Taková hnutí mysli znala

Francie už o osmačtyřicet let dříve, a nyní tedy nebyla už cizí ani nám. Jenže se odmítají. Podlehnuvší se kára, že se nějak musí postarat o sebe sám, a pokud tu je nějaké reglementování zvnějšku, má pouze zabránit, aby revoluce, jež vyplňuje vakuum po odchodu bývalých autorit, nezašla až do takového extrému, že by ohrozila i buržoazní pořádek v zemích vítězů. Tak léta páně 1918 západní mocnosti i poté, co jsme složili zbraně, nezrušily vůči nám blokádu, s tím cílem, aby měly pod kontrolou německou revoluci, udržely ji v mezích buržoaznědemokratických a předešly jejímu vyústění do ruské podoby proletářské. Tak měšťácký imperialismus, uvyklý vítězit, varoval a varoval se vším důrazem před „anarchií“, se vší rozhodností odmítal a odmítal vyjednávat s dělnickými a vojenskými radami a podobnými spolky, znovu a znovu ujišťoval, že mír bude uzavřen jenom s Německem solidním, ž6 jenom takové bude mít co jíst. Vláda, kterou jsme tehdy

měli, ostatně také byla pamětliva onoho otcovského vedení, spojila se s Národním shromážděním proti proletářské diktatuře a poslušně odmítla veškeré nabídky Sovětů, dokonce i když se týkaly dodávek obilí. Neměl jsem z toho nijaké upřímné potěšení, dovoluji si dodat. Jsem člověk uměřený, stoupenec vzdělanosti, a tedy mám pochopitelně hrůzu z nějaké radikální revoluce a diktatury nejnižší třídy, kterou si už svým vychováním nedovedu představit jinak než jako anarchii a vládu luzy, zkrátka jako zkázu kultury. Vzpomenu-li si však na tu groteskní událost, kdy dva velkokapitálem placení zachráncové evropských mravů, německý a italský, bok po boku procházeli florentskými Uffiziemi, kde věru neměli co pohledávat, a jeden druhého ujišťoval, že všechny ty „nádherné poklady“ by bývalo stihlo zničení z rukou bolševiků, nepředejít něčemu takovému nebesa tím, že oni dva byli tak povzneseni – má představa o vládě luzy nabývá nové, správné podoby, a panství nejnižší třídy mně, německému měšťákovi, logicky připadá jako cosi ideálního, porovná-li se, a nyní to porovnat už lze, s panstvím téhleté stoky. Pokud vím, bolševici nikdy neničili umělecká díla. Něco takového měli daleko spíše mimo jiné za úkol ti, kdož tvrdili, že nás před bolševiky ochraňují. Chybělo potom tak mnoho, aby jejich lačnění rozdupat duchovno – lačnění, jaké je takzvané vládě luzy na hony vzdáleno – padala za oběť i díla hrdiny těchto stránek Adriana Leverkůhna? Kdyby byli zvítězili, kdyby se jim bylo dostalo od dějin plných mocí zařídit tento svět podle svých odporných představ, nebyli by jeho dílo zbavili života a nesmrtelnosti?

Před dvaceti šesti lety se ukázalo, že odpor, jejž mám v srdci vůči samolibé svatouškovské výmluvnosti toho buržoazního rétora a „syna revoluce“, je silnější než strach z nepořádku a že právě z tohoto odporu jsem toužil, po čem on toužil právě ze všeho nejméně: aby se má poražená země přimkla ke svému bratru v utrpení, k Rusku – a byl jsem ochoten smířit se tu s hlubokými sociálními změnami, jež by z takového společenství vyplynuly. Ruská revoluce mě vzrušovala, a podle mého mínění nebylo nejmenších pochyb, že z historického hlediska její zásady mají převahu nad zásadami mocností, jež nám svíraly hrdlo.

Od té doby mě dějiny poučily, abych se na naše tehdejší přemožitele, kteří, nyní spojenci východní revoluce, záhy nás přemohou znova, díval jinýma očima. Je to tak: jisté vrstvy buržoazní demokracie zřejmě už dříve byly a jsou i dnes zralé k tomu, co jsem tu nazval vládou stoky – svolné uzavřít s ní spojenectví, aby prodloužily život svým výsadám. Přesto však z těchto vrstev vzešli vůdcové, kteří nejinak nežli já, dítě humanismu, spatřovali v onom panství vůbec poslední jho, jaké kdo může a smí vložit lidstvu na bedra, a přiměli své okolí, aby vyhlásilo něčemu takovému boj na život a na smrt. Nelze mít ani dost vděčnosti těmto mužům, a potvrzuje se tím, že demokracie západních zemí, vzdor tomu, že veškeré její instituce se postupem času přežily, vzdor tomu, že její pojímání svobody je zatvrzelé vůči čemukoliv novému a nezbytnému, přece jenom v podstatě je na cestě, jíž se ubírá lidský pokrok, na níž lze nalézt dobrou vůli ke zdokonalování společnosti, svou povahou je schopná se obnovit, zlepšit, omladit, dospět stavu, jenž by byl více práv životu. – Tohle všechno jenom na okraj. V tomto životopise chci připomenout, jak se kdysi s blížící porážkou stupňoval a jí se pak dokonal úpadek autority monarchického vojenského státu, který tak dlouho tvaroval náš život a zvykal nás onomu tvaru, jak se tento stát zhroutil, jak abdikoval, jak při neustálém churavění a pokračujícím rozvratu měny z toho všeho posléze povstala jakási diskurzívní uvolněnost a spekulativní svoboda, jež vnukala občanům dojem, že nyní nabyli práva na jakési osamostatnění, a jak se stát, jenž díky disciplíně tak dlouho držel pohromadě, rozpadl na debatující hloučky poddaných, kteří pozbyli pána. Pohled příliš příjemný to zrovna není, a není možné slevit ani o píď z výrazu „trapné“, mám-li charakterizovat dojmy, jakých jsem nabyl na schůzích různých těch „Rad duševních pracovníků“ atd. po sálech mnichovských hotelů;

účastnil jsem se jich pouze jako pasivní pozorovatel. Kdybych byl romanopiscem, snažil bych se čtenáři takovou seanci, na níž takový jakýsi pisatel beletrie ne bez půvabu, dokonce hodně požitkářsky a takříkajíc ducatě, mluvil na téma „Revoluce a láska k člověku“ a rozpoutal tak volnou, až příliš volnou, těkavou a trapnou debatu, již vedli ti nejvýstřednější výtečníci, odvažující se na denní světlo jen při podobných příležitostech a vždy pouze na chvíli, všelijací kašpaři, maniakové, strašidla, zlomyslní kverulanti a pokoutní filozofové – snažil bych se, opakuji, vylíčit hodně plasticky takové jedno bezradné a beznadějné shromáždění dotyčné rady, jak je mám v trýznivé vzpomínce. Konaly se proslovy horující pro lásku k člověku i proti ní, horující pro důstojníky i proti nim, horující pro lid i proti němu. Nějaké malé děvčátko recitovalo básničku; jedné uniformě s úsilím zabránili pokračovat v předčítání jakéhosi rukopisu, který začínal oslovením

„Milí občané a občanky!“ a bezpochyby by byl trval celou noc;

jakýsi rozezlený kandidát vynesl neúprosný ortel nade všemi předchozími řečníky a neuznal celé to sezení za hodna jediného pozitivního soudu – a tak dále. Ostatní se vyžívali v neomaleném překřikování řečníků, hlučeli, chovali se dětinsky a neotesaně, vedení spolku bylo neschopné, vzduch strašný a výsledek se ani nule nerovnal. Když se tak člověk porozhlížel kolem, v duchu si kladl znovu a znovu otázku, zda trpí jenom on, a když všechno skončilo, byl rád, že je zase na ulici pod širým nebem, ačkoliv tady už celé hodiny nejezdily tramvaje a zimní nocí tu a tam zazněly jakési nejspíš nesmyslné výstřely.

Leverkiihn, jemuž jsem vyprávěl o těchto svých dojmech, byl tehdy nadobyčej nemocný – trpěl jakýmsi neduhem, který připomínal někdejší ponižující mučení, trýzeň a bolest působenou kdysi žhavými kleštěmi; nemusel se sice obávat o život, ten však jako kdyby dospěl nejnižšího bodu, až tak, že Adrian se doslova vlekl z jednoho dne do druhého a jen vlastně živořil. Zachvátila jej jakási žaludeční nevolnost, jež se nedala potlačit ani sebepřísnější dietou a projevovala se nádavkem velice prudkými bolestmi hlavy, trvala vždy několik dnů, pak polevila a opět se vrátila, a Adrian zvracel celé hodiny, ba dny, a přitom měl prázdný žaludek; byla to okolnost vpravdě bědná, nedůstojná, obtěžující, ponižující, záchvat, jenž pravidelně vyústil do hluboké malátnosti spojené s trvající silnou světloplachostí. Nemohlo být ani řeči o tom, že by snad příčina choroby byla psychická, že by ji třeba působily trýznivé zkušenosti doby, porážka, již zem zakusila, a její pustošivé průvodní okolnosti. Adriana se v jeho klášterním ústraní na venkově, daleko od města, tyto věci téměř nedotkly, i když o všem byl průběžně informován, ne z novin, protože ty nečetl, ale díky své stejně soucitné jako pokojné pečovatelce, paní Else Schweigestillové. Události, jež pro člověka se zralým úsudkem nebyly nijakým otřesem, který přišel zničehonic, nýbrž skutečností, kterou dávno čekal, nepřiměly Adriana málem ani k pokrčení ramen, a na mé snažení najít na celé neblahé situaci třeba i nějakou skrytou dobrou stránku nereagoval jinak než na podobné proslovy, jež jsem k němu pronášel někdy na začátku války – připomínám tu, že mi tehdy odpověděl oním chladně nevěřícným „Bůh žehnej vašim studiím!“.

A přesto! I když nebylo možné nějak duchovně spojovat jeho upadající zdraví s neblahým osudem vlasti – můj sklon spatřovat jedno i druhé jako objektivně související, jako symbolickou paralelu, tento sklon, jehož podnětem nejspíš byl fakt, že obojí se dělo současně, nepotlačila ani skutečnost, že Adrian je daleko ode všeho obecného dění, třebaže tuto výhradu nikdo nevyslovil, poněvadž jsem onu svou myšlenku pečlivě uzamykal v mysli a střežil se vyslovit ji před ním i jen v náznacích.

O lékaře Adrian nepožádal, protože asi svou nemoc považoval za cosi v zásadě důvěrně známého, za pouhé akutní vystupňování své zděděné migrény. To paní Schweigestillová nakonec rezolutně přivolala waldshutského okresního fyzika doktora Kiirbise, téhož, který kdysi pomáhal slehnout oné nebohé slečně z Bayreuthu.

Dobrý ten muž nechtěl ani slyšet, že jde o migrénu, ježto ony bolesti hlavy, často velice prudké, nepostihovaly jen jednu stranu, jak se to u pravé migrény sluší a patří, nýbrž jako nějaké nesnesitelné píchání a kroucení se usadily vždy v obou očích i nad nimi, a vůbec je doktor prohlásil za symptom vedlejší. Diagnostikoval, ostatně s jistou výhradou, něco spíše jako žaludeční vřed, a tedy připravoval pacienta na to, že bude asi krvácet, což se nestalo, a předepsal mu vnitřně užívat roztok z lápisu. Protože lék neúčinkoval, přešel na podáváni silných dávek chininu, Adrian jej měl užívat dvakrát za den, a posléze mu vskutku přinesl přechodnou úlevu. Potom však, s odstupem vždy dvou týdnů a nakonec pouhých dvou dnů, se znovu začaly dostavovat záchvaty velmi se podobající těžké mořské nemoci, a Kurbisova diagnóza se brzy povážlivě zakymácela, nebo řekněme stvrdila, ovšem jinak: lékař byl přesvědčen, že přítelův neduh lze s jistotou označit za chronický žaludeční katar se značným pravostranným rozšířením žaludku, spojený s městnáním krve, které způsobuje, že je značně omezen její průtok hlavou. Nyní Adriánovi předepsal karlovarskou vřídelní sůl a dietu sestavenou tak, aby pokrmy měly co nejmenší objem; jídelníček obsahoval téměř pouze jemné maso a tekutiny a zavrhoval polévku, také zeleninu, moučná jídla, chléb. To všechno mělo také pomoci, aby se tak zoufale rychle netvořila žaludeční kyselina; Adrian na to trpěl, a Kiirbis se klonil k názoru, že příčiny tu jsou zčásti nervové, působí tedy z centra, to jest z mozku; ten se v jeho diagnostickém uvažování objevil tehdy poprvé. Stále více, poněvadž zvětšení žaludku se vyléčilo, bolesti hlavy a silná nevolnost však neustávaly, přičítal Adriánův neduh mozku – kterýžto náhled podporovala skutečnost, že pacient naléhavě požadoval, aby byl ušetřen jakéhokoliv světla: i když neležel v posteli, trávil málem celé dny v zatemněném pokoji, ježto jedno slunné dopoledne stačilo mu znavit nervy natolik, že lačnil po temnotě a vychutnával ji jako cosi blahodárného. Sám jsem s ním strávil nejednu chvíli za bílého dne v opatové jizbě, jež byla tak zatemněná, že teprve po notně dlouhém uvykání člověk rozeznal obrysy nábytku, bledý odlesk venkovního světla na stěnách.

V té době měl naordinovány na hlavu ledové zábaly a poránu polévání studenou vodou, a působilo to lépe než léčba předešlá, i když jen jako prostředek paliativní, mírnivý, a nedalo se tu nikterak mluvit o uzdravení. Nepříjemný stav se u Adriana neodstranil, záchvaty se s přestávkami zase navracely, a postižený prohlašoval, že by je i vydržel, kdyby v období mezi nimi nepřetrvávala ta nepolevující bolest a tlak v hlavě na oči, těžko popsatelný celkový pocit jakéhosi ochromení od hlavy až k patě, jenž zřejmě zatěžoval i orgány artikulační, takže když pacient mluvil, ať už si byl toho vědom nebo ne, občas se mu řeč jaksi vlekla, a jak jen těžko pohyboval rty, tvoření slov nebylo dokonalé. Spíše si myslím, že na to nedbal, protože nedal se od mluvení nijak odvrátit; na druhé straně jsem tu a tam měl pocit, jako by té překážky přímo využíval a vychutnával ji, a takto jaksi nepříliš dokonale, tak aby mu bylo stěží rozumět, jako by mluvil ze sna, říkal věci, pro něž se podle něho tento způsob podání hodil. A tak mi říkal o té malé mořské víle z Andersenovy pohádky, kterou tak kromobyčejně miloval a obdivoval, krom jiného kvůli vskutku výtečnému vylíčení odporné končiny, v níž žije mořská čarodějnice, za divými víry v polypovém lese, kam se odvážně vydává to roztoužené dítě, aby namísto rybí oháňky získala lidské nohy a skrze lásku černookého prince –• sama měla oči „tak modré jako mořská hlubina“ – možná dospěla nesmrtelné duše, jakou mají lidé. Adrian si pohrával s myšlenkou, že ona bolest rezavá jak nůž, kterou ta němá kráska byla ochotná snášet při každém kroku, jejž učinila ta její bílá chodidla, a to, co sám musí nepřestajně zakoušet, jsou si navzájem hodně podobné, říkal, že víla je jeho sestrou v trampotách, a ostatně podrobil něčemu jako familiární a žertovně vážné kritice její počínání, její svéhlavost, její sentimentální roztouženost po dvounohém lidském světě.

„Začíná to už tím, jak se koří té mramorové soše, co se octla na mořském dně,“ řekl, „tomu Thorwaldsenovu chlapci, kterého si tak nevhodně oblíbí. Babička jí měla tu věc vzít a ne jí dovolovat, aby to mrně ještě nádavkem zasazovalo do modrého písku růžovou smuteční vrbu. Hned od začátku jí toho až příliš promíjeli, a potom se už to její žadonění po hystericky přeceňovaném světě tam nahoře a po.nesmrtelné duši’ nedá zkrotit. Nesmrtelná duše, k čemu? Pěkně pošetilé přání! Přece člověka daleko více uklidňuje, když ví, že po smrti z něho bude pěna na mořské hladině, tak jak to té maličké přisoudila sama máti příroda. Pořádná vodní žínka by takové ťulpasovské princátko, které si jí vůbec neumí vážit a před očima se jí ožení s jinou, svedla na mramorových schodech toho jeho zámku, stáhla by ho pod hladinu a pěkně líbezně utopila, a ne se horempádem snažila, aby její osud závisel na jeho hlupáctví, jak to dělá v téhle pohádce. Kdyby si bývala nechala ten rybí ocas, nejspíš by ji miloval daleko vášnivěji, než když má lidské nohy…“

A s věcností, která nemohla nebýt žertem, ovšem za obočí staženého, přitom však ne zcela zřetelně, se rty neochotně se pohybujícími mluvil o tom, jaké má taková postava vodní žínky estetické přednosti oproti postavě lidské, která se podobá vidličce, o tom, jak dráždivé jsou linie, kterými plynule přechází ženské tělo v bocích do silného, vláčného rybího ocasu s hladkými šupinami, výtečně uzpůsobeného dokonale řídit střelhbitou plavbu vodním živlem. Adrian odmítal jakoukoli nestvůrnost, jež jinak vždy provází mytologické kombinace lidského a zvířecího prvku, a tvářil se, jako kdyby neuznával, že by tady snad pojem mytologická fikce byl vůbec případný: mořská žínka je dokonalou a navýsost svůdnou skutečností, krásou a nezbytností, což si člověk výrazně uvědomí, když pak vidí, jak ubohoučká, politováníhodná, ponížená je malá mořská víla, poté co si zaplatila nohy, za což jí ani nikdo nepoděkuje –• tady příroda zůstala dlužná bezpochyby pořádný kus přírody – pokud ho zůstala dlužná, čemuž on nevěří, to on ví lip, a tak dále.

Ještě dnes ho slyším, jak mluví nebo spíš mumlá, s jakousi záhadnou škádlivostí, na niž jsem i já reagoval škádlivě; jako obvykle jsem v srdci měl trochu úzkosti, spolu s tichým obdivem k rozpoložení, jaké v něm dokázala vyvolat tíseň očividně mu ležící na duši. To ona způsobila, že jsem schválil Adriánovi, když odmítl, co mu tehdy z povinnosti navrhoval doktor Kůrbis: doporučoval nebo dával k úvaze, zda by se neměl vznést dotaz na vyšší lékařské autority; Adrian však se tomu vyhnul, ba nechtěl o ničem podobném ani slyšet. Má prý jednak plnou důvěru k doktoru Kůrbisovi, říkal, jednak je přesvědčen, že musí chorobu tak nebo onak asi zmoci sám, vlastními silami a založením. Já jsem s tímto jeho míněním vnitřně souhlasil. Spíše bych byl nakloněn změně prostředí, pobytu v lázních, kterýžto návrh doktor taktéž vznesl, nedokázal však pacienta přesvědčit, což se dalo ostatně předvídat. Adrian až příliš lnul k tomu koutku světa, jejž si vybral k přebýváni, k tomu domu s dvorkem, ke kostelní věži, k rybníku a ke kopci, ke své starobylé studovně, k židli se sametovým polštářováním, aby si byl i jen připustil myšlenku, že by tohle všechno byť i jen na čtyři týdny vyměnil za hrůzy živoření někde v sanatoriu, s hromadným stravováním v hotelové jídelně, s promenádou a lázeňskou hudbou. Především prý musí brát ohledy na paní Schweigestillovou, řekl, dotklo by se jí, kdyby dal před její péčí přednost nějakému obecnému pohostinství bůhvíkde – kdyžtě se v jejích rukou, v poklidné, lidí znalé starostlivosti té milé matičky, cítí daleko nejlépe a nejbezpečněji.

Skutečně by si byl člověk mohl klást otázku, kde tak asi by se

Adrian měl podobně jako u ní: v osm hodin vejce, kakao a pečivo, ve dvanáct hodin malý biftek nebo kotleta, ve čtyři hodiny polévka, maso a nějaká ta zelenina, v osm hodin studená pečeně a čaj. Takovýto režim mu naprosto svědčil. Držel spolehlivě na uzdě zažívací zjitřenost z opulentních jídel.

Střídavě zajížděly nakrátko do Pfeifferingu Nackedeyová a Kunigunda Rosenstielová. Přivážely květiny, zavařeninu, mátové bonbóny a další pochoutky, tak jak to dovoloval panující nedostatek. Ne vždy, ba jen zřídkakdy je pustili do dvorce, což ovšem ani jedné, ani druhé nevadilo. Kunigunda, byla-li odmítnuta, odškodnila se vždy zvlášť krásnými dopisy vyvedenými v nejryzejší a nejdůstojnější němčině. Takovouto útěchu ovšem

Nackedeyová k použití neměla.

Blažilo mě vědomí, že u našeho přítele bývá stejnooký Rudiger

Schildknapp. Kdykoliv u něho seděl, Adrian se tak uklidnil, tak potěšil – kdyby tak s ním byl mohl sedávat častěji! Jenže Adriánova choroba byla právě jednou z těch vážných příčin, jež obvykle ochromovaly jakékoliv laskavé stránky Růdigerovy povahy –

víme přece, že pocit, jako by ho snad někdo naléhavě potřeboval, dělal z něho zarputilce, který sebou skrblí. Omluv, lépe řečeno možností, jak rozumově zdůvodnit tuhle svéráznou duševní

vlastnost, měl ažaž: neví, kam dřív skočit, aby si vydělal co literát na denní obživu, dře jako kůň na překladech, takže věru těžko může přijít tehdy a tehdy, a krom toho současnou vyživovací situací trpí jeho zdraví; často jej posedá střevní katar; pokud se v Pfeifferingu objevil – přece jen tam totiž občas zajel –, měl pod oděvem flanelovou dečku, někdy dokonce i vlhký obklad s gutaperčovým obinadlem přes něj – vítaný to zdroj trpkého žertování a anglosaských vtipů, jimiž sám hýřil, a obveselení, jež to všechno vyvolávalo u Adriana; ten se s nikým nedokázal z tělesných trampot povznést ke svobodě šprýmu a smíchu tak jako s Riidigerem. I paní senátorova Roddová samozřejmě tu a tam vyšla ze svého útočiště přeplněného měšťanským nábytkem a navštívila paní

Schweigestillovou, aby se přeptala, jak že se vede Adriánovi, když už se nemohla setkat přímo s ním. Pokud ji přece jen přijal, nebo potkali-li se někde pod širým nebem, vyprávěla mu o dcerách, a když se smála, měla rty semknuté nad mezerou v předních zubech; i tohle, vedle vlasů nad čelem, byl jistý svízel, kvůli němuž se vyhýbala lidem. Clarissa, zvěstovala mu, miluje velice své povolání a nedá se od něho odradit ani jistým chladem diváctva, výhradami kritiky, ani opovážlivou nemilosrdností toho nebo onoho inscenátora, který se jí pokouší zkazit náladu a pokřikuje na ni ze zákulisí „Tempo, tempo!“, když se užuž chystá náležitě vychutnat některý sólový výstup. Její počáteční angažmá v Celle už skončilo, a v dalším si zrovna příliš nepolepšila: hrála mladé milovnice v dalekém východopruském Elbingu, měla však určité vyhlídky, že se jí dostane úvazku na západě Říše, v Pforzheimu totiž, a odtud přece už to na jeviště v Karlsruhe nebo ve Stuttgartu byl jenom skok. Šlo o to, aby její kariéra neuvázla někde v Zapadákově, aby se časem uchytila u některého zemského divadla nebo na nějaké soukromé scéně v hlavním městě, jež by byla intelektuálně významná. Clarissa doufala, že se prosadí. Jenže z jejích dopisů, přinejmenším z těch, jež byly adresovány sestře, vysvítalo, že úspěchy má spíše osobní, to jest erotické, než umělecké. Nespočet bylo tu nástrah, jimž byla vystavena, a spotřebovala nemálo energie, aby je s uštěpačným chladem odkázala do příslušných mezí. Psala Ines, nikoli přímo matce, že ji hodlal učinit svou milenkou jakýsi mohovitý majitel obchodního domu, mimochodem prý slušně zachovalý muž s bílou bradkou, a sliboval jí skvostný byt, kočár a šaty – to by už prý dokázalo umlčet to režisérovo nestydaté „Tempo, tempo!“ a naladit i jinak kritiku. Jenže ona je příliš hrdá, aby svůj život stavěla na takovýchto základech. Prý jí jde o osobnost, nikoliv o pouhou vlastní osobu; a tak ten velkokramář dostal košem, a Clarissa vyrazila do Elbingu, do nového boje.

0 dceři Institorisové v Mnichově paní senátorova nemluvila tak dopodrobna: její život zřejmě byl ne tak pohnutý a odvážný, naopak normálnější, zabezpečenější – z povrchního pohledu, a paní Roddová se na něj zjevně hodlala dívat takto povrchně, to jest demonstrovala Inesino manželství jako šťastné, což byla věru pořádná povrchnost, cituplná až běda. Tehdy právě přišla na svět dvojčata, a paní senátorova s decentním dojetím mluvila o té události – o všech těch třech rozkošných beruškách a běloučkých mazlíčcích, za nimiž čas od času zašla do jejich vzorového dětského pokoje. S důrazem a pýchou velebila starší dceru, jak neochvějně prý dokáže svou domácnost uchovávat beze vší poskvrny, ačkoli vnější okolnosti tomu nepřejí. Těžko se dalo rozlišit, zda vskutku nic neví o té historii se Schwerdtfegerem, ačkoliv si o ní štěbetali vrabci na střeše, nebo zda se pouze tak tváří. Adrian, jak čtenář ví, byl díky mně o tom všem informován. A jednoho dne se mu z toho dokonce vyzpovídal sám Rudolf

– což nebylo zrovna obvyklé.

Houslista se za akutního neduhu našeho přítele projevil jako člověk velmi soucitný, věrný a příchylný, ba vypadalo to, jako kdyby Rudolf chtěl využít příležitosti a dokázat Adriánovi, jak mu záleží na jeho laskavé náklonnosti – ba více než to: připadalo mi, jako kdyby se domníval, že musí využít Adriánovu churavost, jeho neúplnou zdatnost, a jak asi měl za to, bezmocnost, vynaložit veškeré své nezdolné úsilí, jemuž ovšem nadmíru svědčil velký osobní šarm, a překonat jeho zdráhavost, chlad, ironické odmítání, jež se ho z důvodů více nebo méně vážných dotýkaly, nebo jej zarmucovaly, nebo urážely jeho ješitnost – bůhví jak to vlastně bylo! Mluví-li se o Rudolfových sklonech k flirtování a ono o nich nelze nemluvit –, snadno se člověk octne v nebezpečí, že vysloví příliš mnoho. Jenomže ono by se nemělo říkat ani příliš málo, a mně osobně připadalo, že ten jeho sklon má svůj původ v absolutně naivní, dětinské, ano až skřítkovské démoničnosti, jejíž odlesk jsem podle svého mínění tu a tam zahledal v těch jeho tak hezkých modrých očích.

A to stačí; jak jsem řekl, Schwerdtfeger se horlivě zajímal o Adriánovu nemoc. Častokrát se telefonicky dotazoval paní

Schweigestillové, jak se mu daří, a nabízel, že se u nich zastaví, pokud jeho návštěva bude jen trochu vhod a Adrian uvítá nějaké to rozptýlení. A záhy také přijel, v době, kdy se pacientův stav již lepšil, projevil svrchovaně jímavou radost, že Adriana opět vidí, a hned ze začátku ho dvakrát oslovil „Ty“ a teprve potřetí, když

Leverkiihn se k němu nepřipojil, opravil se a spokojil s křestním jménem a vykáním. Adrian ho do jisté míry pro útěchu a experimentálně oslovil tu a tam rovněž křestním jménem, i když ne ve zdrobnělém tvaru, jak tomu byl Schwerdtfeger zvyklý, nýbrž jménem celým, tedy „Rudolfe“; brzy však od toho zas upustil.

Jinak mu blahopřál ke skvělým úspěchům, kterých houslista v poslední době dosáhl. Měl v Norimberku samostatný koncert a zejména svým podáním Bachovy partity E dur (pro sólové housle) vzbudil rozruch u obecenstva a u tisku. Díky tomuto ohlasu vystoupil posléze jako sólista na jednom z mnichovských akademických koncertů v sále Odeon; zvláště se tehdy líbilo jeho perfektní podání Tartiniho. Jeho útlý tón mu nikdo nevytýkal. Dokázal jej vynahradit svou hudebností a také osobním kouzlem. Bylo hotovou věcí, že postoupí na místo koncertního mistra v Zapfenstosserově orchestru, protože hudebník, jenž je dosud zastával, rezignoval a hodlal se věnovat už pouze vyučování, a že na ně postoupí vzdor tomu, že je tak mladý – a on vypadal ještě o hodně mladší, než byl, ba dokonce mladší, než byl v době, kdy jsme se poprvé setkali.

Při tom všem Rudi dával najevo, že jej stísňují jisté okolnosti jeho soukromí – jeho vztah k Ines Institorisové, s nímž se mezi ětyřma očima svěřil Adriánovi. Ostatně „mezi čtyřma očima“

není zcela správný výraz, nebo ne docela výstižný, jelikož ten rozhovor se konal v zatemněném pokoji a jeden druhého neviděli, nebo jen jako stín – což bezesporu Schwerdtfegera povzbudilo a usnadnilo mu to jeho doznání. Toho dne, v lednu roku 1919, bylo totiž výjimečně jasno, obloha modrá, slunce zářilo a sníh se třpytil, a Adriana, hned jak Rudolf přijel, když se s ním uvítal ještě venku pod širým nebem, postihly tak úporné bolesti hlavy, že požádal hosta, aby s ním alespoň chvíli sdílel prokázané blahodárnou, šetrnou temnotu. Vyměnili tedy sál s Níké, kde pobývali zpočátku, za opatovu jizbu a tu izolovali proti světlu okenicemi a závěsy tak dokonale, že byla, jak jsem ji znal: zprvu zrak pokryla úplná noc, potom se naučili přibližně rozeznávat rozestavení nábytku a vnímali slabě prosakující třpyt venkovního světla, bledý odlesk na stěnách. Adrian seděl ve svém sametovém křesle; několikrát se do tmy omlouval, že si tolik dovoluje, ale Schwerdtfeger, který si posloužil savonarolovskou židlí před psacím stolem, pranic nenamítal. Jestli to Adriánovi dělá dobře – a on si dovede představit, že mu to určitě dělá moc dobře –, je to i jemu nad jiné milé. Bavili se přidušeně, ba tiše, zčásti proto, že si to žádal Adriánův stav, zčásti proto, že člověk ve tmě bezděky tlumí hlas.

Taková temnota dokonce svádí k tomu, zmlknout, skončit s debatováním, jenomže Schwerdtfegerova drážďanská civilizovanost a společenská oblomenost nedovolovaly žádnou takovou přestávku, nepřetržitě břebentil a brebentil a přenášel se přes hluchá místa, navzdory nejistotě o reakcích partnerových, v jaké se člověk ocitá za takové dokonalé noci. Dotkli se rozhárané politické situace, bojů v říšském hlavním městě, pak se rozhovor stočil na nejnovější hudbu, a Rudolf velice čistě zapískal cosi z Fallových „Nocí ve španělských zahradách“ a z Debussyho sonáty pro flétnu, housle a harfu. Také zapískal bourrée z „Marné lásky snahy“, naprosto přesně v náležité tónině, a hned nato komické téma štkajícího psíka z loutkové hry „O bezbožné lstivosti“, ač nesvedl tak docela poznat, zda to Adriana těší nebo ne. Posléze povzdychl a řekl, že mu vůbec není do pískání, spíše je mu těžko u srdce, nebo pokud ne těžko, pak cítí zlost, nechuť, netrpělivost, i jakousi bezradnost a starostlivost, tedy přece jenom je mu těžko u srdce. Proč? Na to odpověd není lehká a ani není tak úplně namístě, nanejvýš tak ještě mezi přáteli, kde nepadá tak na váhu požadavek diskrétnosti, kavalírský požadavek nechat si pro sebe aféry s ženskými, tohle přikázání on jinak dojista dodržuje, není přece žádná klepna. Ale pouhopouhý kavalír, to on také není, šeredně se mýlí, kdo v něm vidí jenom něco podobného – nějakého povrchního světáka a seladona, to je přece příšerné. On je člověk a umělec, a na nějakou jenom kavalírskou diskrétnost on kašle – v tomhletom je mu spíš do kašle než do pískání – nadto přece on, jemuž to říká, ví o všem náramně dobře, to ostatně kdokoliv, na koho se jen podívá. Aby to zkrátil, jde o Ines Roddovou, tedy vlastně Institorisovou, a o jeho poměr k ní, za ten on přece nemůže. „Já za to nemůžu,

Adrianě, věř mi – věřte mi! Já ji nesvedl, to ona mě, a parohy toho pidimuže Institorise, když už musím použít ten pitomý výraz, to je výhradně její dílo, ne moje. Co má člověk dělat, když se na něj pověsí nějaká ženská, jako kdyby se topila, a chce a chce vás mít za milence? Necháte jí svrchní šat svůj v rukou a utečete?“ Ne, to člověk přece neudělá, tady zas už platí požadavky kavalírství, a toho se přece člověk neodřekne, navíc když se předpokládá, že ta žena je hezká, i když jaksi fatálně a s výrazem utrpení. Jenže on je také stíhán fatálností a také má svoje utrpení, je přece umělec, který o něco usiluje, a často se hodně nalopotí; není přece žádný ztřeštěnec ani nějaký rozmazlený mladíček, nebo jak si ho to lidi vlastně představují. Ines si u něho představuje leccos, ačkoli všechno je úplně jinak, a to potom je mezi nimi všechno pokroucené, jako kdyby ten jejich poměr nebyl pokroucený už dost jen tím, jaké bláznivé situace s sebou pořád přináší a jak je v jednom kuse nutí, aby byli opatrní, v každém ohledu. Ines se přes to všechno přenáší lehčeji, z toho jednoduchého důvodu, že ona je vášnivě zamilovaná – on to může říct, že je zamilovaná, Ines totiž je v zajetí mylných představ. On je prý v nevýhodě, protože on zamilovaný není: „Já ji nikdy nemiloval, to otevřeně přiznávám; já jsem měl vůči ní vždycky jenom bratrské a kamarádské city, a že jsem se s ní tak spustil a mám s ní poměr, který ne a ne skončit a ke kterému se ona tak upíná, to z mé strany byla věc jen a jen kavalírské povinnosti.“ Musí však prý k tomu důvěrně říci tohle: je cosi trapného, ba degradujícího v tom, když vášeň, zrovna zoufalá vášeň, vychází od ženy, kdežto muž plní jen kavalírské povinnosti. Jaksi to obrací naruby vlastnické poměry a v lásce pak převažuje žena, což není zrovna potěšitelné, a on musí říci, že Ines s ním, s jeho tělem, zachází tak, jak správně a případně zacházívá muž se ženou – a k tomu ještě přistupuje ta její chorobná a křečovitá, přitom ničím neoprávněná žárlivost, nároky na výhradní vlastnictví jeho osoby: neoprávněná, jak už řekl, protože má jí právě tak dost, ostatně ažaž jí i toho jejího křečovitého sevření, a jeho neviditelný protějšek si těžko dovede představit, jaké je pro něj blaho, že tu smí pobývat po boku člověku tak vynikajícímu, jehož si tak velmi cení, že se s ním může bavit o jeho oboru, že s ním smí debatovat. Většina lidí prý o něm soudí špatně: on daleko raději vede vážný, povznášející a podnětný rozhovor s takovýmhle člověkem, než líhá se ženskými; ano, kdyby se měl sám charakterizovat, pak si myslí, když tak o sobě uvažuje, že nejspíš by se měl nazvat platonickou povahou.

A zničehonic, jakoby na ilustraci toho, co právě říkal, stočil

Rudolf řeč na houslový koncert, prý tak strašně touží, aby ho

Adrian pro něj napsal, aby mu ho napsal na tělo a aby mu pokud možno vyhradil výlučná provozovací práva, to že je jeho snem!

„Potřebuju vás, Adrianě, abych se povznesl, abych se zdokonalil, zlepšil, také abych se očistil, do jisté míry, od těch ostatních záležitostí. Čestné slovo, je to tak, nikdy mi nešlo tak vážně o nějakou věc, o nějakou potřebu. A ten koncert, který bych si od vás tak přál mít, to je jenom ten nejzhuštěnější, chci říci symbolický výraz téhle potřeby. Vy ho jistě napíšete skvěle, daleko lip než

Delius a Prokof jev, s neslýchané jednoduchým a zpěvným prvním tématem v úvodní větě, a to se znovu ozve po kadencích •– to je v houslovém koncertu vždycky nejlepší chvíle, když se po sólistově akrobacii znovu ozve první téma. Ale vy to přece takhle psát nemusíte, to je přece vousaté, vy můžete hodit za hlavu všechny konvence a taky rozdělení do vět – koncert vůbec mít věty nemusí, pro mě za mě může být allegro molto někde vprostředku, takový opravdovský ďáblův trylek, u kterého člověk žongluje s rytmem, tak jak to umíte jen vy, a adagio by mohlo přijít na závěr, jako vykoupení – všechno by to mělo být úplně nekonvenční, a já bych se do toho opřel, až by lidem oči přecházely.

Já bych se ho nabifloval tak, že bych ho mohl hrát. ve spaní, a mazlil bych se a páral s každou notou jak máma, protože já bych mu byl mámou, a vy otcem – byl by mezi námi jak děcko, jak platonické děcko – ano, náš koncert, to by bylo jako splnění toho, co já si představuju pod platoničnosti.“ –

To tehdy říkal Schwerdtfeger. Několikrát jsem na těchto stránkách již mluvil v jeho prospěch, a i dnes, kdy si to všechno znovu vyvolávám ze vzpomínek, jsem vůči němu naladěn mírně, takříkajíc přimlouvá se u mě za něj jeho tragický skon. Čtenář ovšem bude teď lépe rozumět jistým výrazům, které jsem na něj vynaložil, oné „skřítkovské naivitě“ nebo i „dětinské démoničnosti , již jsem charakterizoval jako pro jeho bytost příznačné.

Být na Adriánově místě – je arci nesmysl představovat si, že jsem na jeho místě –, asi bych leccos nesnesl z toho, co prohlašoval

Rudolf. Tehdy zneužil té tmy, o tom nelze plochybovat. Nejenže několikrát přehnal svou otevřenost stran vztahu k Ines – on ji přeháněl i v jiných věcech, trestuhodně, skřítkovsky přeháněl –

sveden tmou, řekl bych, kdyby tu slovo „sveden“ bylo vhodné, ve smyslu, jak je chápu já, a kdyby tu nebylo lepší mluvit spíš o útoku dotěravé důvěrnosti na osamělost.

To je vskutku případnější charakteristika vztahu Rudiho

Schwerdtfegera k Adrianu Leverkuhnovi. Ten útok si vzal k dispozici celá léta, a nebylo mu lze upřít jistý trudnomyslný zdar; časem se ukázalo, že osamělost je bezbranná vůči takovému nadbíhání, ovšem ku zkáze toho, kdo tu nadbíhal.

XXXIV

LEVERKUHN, KDYŽ ÚROVEŇ JEHO ZDRAVÍ DOSÁHLA nejnižšího bodu, nesrovnával své utrpení jen s rezavými bolestmi „malé mořské víly“: kdykoliv o něm mluvil, měl pro ně i jiný obraz, pozoruhodně přesné názornosti; vzpomněl jsem si na něj, když za několik měsíců, na jaře roku 1919, ho choroba jako zázrakem náhle přestala tísnit a jeho duch, jako kdyby byl bájným fénixem, povznesl se k nejvyšší svobodě a úžasné mohutnosti, neřkuli k nevázané, rozhodně však nezadržitelné a strhující, téměř dech beroucí tvorbě – přitom mi však právě onen obraz ozřejmil, že oba stavy, deprese i povznesenost, nejsou vnitřně nijak příkře postaveny proti sobě, nejsou od sebe odděleny tak, že by neměly k sobě žádný vztah, nýbrž že povznesenost se připravovala v lůně deprese a do jisté míry již v ní byla obsažena – tak jako i naopak posléze propuknuvší období zdraví a kreativity nebylo pouhou periodou pohody, nýbrž taktéž jakousi osobitou periodou nakaženosti, bolestného pohánění a stísněnosti… Ach, píšu to špatně! Nutkavá touha říci všechno najednou způsobuje, že věty se valí jak povodeň, jež je odplavuje od myšlenek, ačkoli právě je měly zaznamenat; a ty že těkají kdesi v dálce a ztrácejí se mi z očí. Dělám dobře, když beru čtenáři kritiku z úst. Tu překotnost a roztěkanost mých úvah má na svědomí rozrušení, které mi přivodily vzpomínky na dobu, o níž tu pojednávám, na dobu po zhroucení německého autoritativního státu, jež mělo za následek rozsáhlou diskurzívní uvolněnost; ta strhla do svých vírů i mé uvažování a můj uvážlivě nevýbojný názor na svět zahrnula smrští novinek, jež strávit nebylo pro ni snadné. Pocit, že se končí jedna epocha, která nezahrnovala pouze devatenácté století, nýbrž sahala daleko zpět až ke konci středověku, až k rozbití pout scholastiky, k emancipaci jednotlivce, ke zrodu svobody, epocha, již jsem ze své nejvlastnější podstaty mohl považovat za údobí, v němž existovala má širší duchovní vlast, zkrátka epocha měšťanského humanismu; – nuže pocit, že její hodina nadešla, že se schyluje k proměně života, že svět vejde v nové, dosud nepojmenované hvězdné znamení – tento pocit nutící člověka, aby nanejvýš zpozorněl, nezplodilo až ukončení války; vynořil se už po jejím vypuknutí, čtrnáct let poté co nastalo nové století, a byl v základech otřesu, uchvácenosti osudem, jež tehdy zachvátily mé pokolení. Není divu, že rozkladná porážka ten pocit svrchovaně vyhrotila, a současně není divu, že v zemi zcela zhroucené, jako bylo Německo, ovládal mysli silněji než u národů vítězných, jejichž průměrné duševní rozpoložení bylo daleko konzervativnější, právě díky vítězství. Válku nikterak nechápali jako nějaké hluboké rozmezí poltící historii, tak jak připadala nám, nýbrž viděli v ní pouhou poruchu, která šťastně dopadla, takže když se s ní skoncovalo, život se mohl zas vrátit do obvyklých kolejí, z nichž byl předtím vyvrácen. Záviděl jsem jim takové mínění.

Záviděl jsem zejména Francii, jíž se díky vítězství dostalo, alespoň navenek, ospravedlnění a stvrzení její zachovávané měšťanské vnitřní struktury; záviděl jsem jí, jak se cítí bezpečná v náruči klasické racionality, jíž se mohla napájet ze zřídel svého vítězství.

Jistě, bylo by mi tehdy na druhé straně Rýna bývalo příjemněji a byl bych se cítil více doma než u nás, protože tady, jak už jsem řekl, dotíralo na můj světový názor mnoho nového, matoucího a znepokojivého, s čím jsem se už pro dobré svědomí musel vypořádat – a na tomto místě vzpomínám na změtené debatní večírky ve schwabingském bytě jistého Sixta Kridwisse, s nímž jsem se poznal v salóně Schlaginhaufenových a k němuž se vzápětí vrátím; tady zatím řeknu jen to, že schůzky, jež se u něho konaly, a duchovní rokování, jichž jsem se začasté účastnil, arci pouze a jenom ze svědomitosti, mě nemálo krušily – současně jsem však z blízkosti, jakou skýtalo přátelství, byl celou duší, hluboce vzrušenou a často i zděšenou, přítomen rození díla, jež nepostrádalo jistých smělých a prorockých vazeb na ony debaty, stvrzovalo a uvádělo je ve skutek na vyšší, tvůrčí úrovni… A když dodám, že při tom všem jsem ještě musel vykonávat své učitelství a střežit se, abych nezanedbával své povinnosti jako otec rodiny, každý pochopí, jak jsem tehdy byl nucen se přepínat, a poněvadž strava neoplývala zrovna bohatstvím kalorií, nemálo se mi snížila tělesná váha.

Také toto říkám, jenom abych čtenáři přiléhavě vylíčil, jak rychle, jak nebezpečně ubíhal čas; věru nikoliv proto, abych snad jeho zaujetí přilákal ke své nikterak významné osobě, jíž v těchto pamětech přísluší být vždy pouze v pozadí. Své politování nad tím, že má horlivost sdílet se působí tu a tam nezbytně dojmem myšlenkového úprku, jsem tu již vyjádřil. Takový dojem je ovšem mylný, protože se docela obstojně držím svých ideových předsevzetí a nezapomněl jsem, že tu hodlám uvést i druhé poutavé a mnohoznačné přirovnání, jež Adrian užil v době, kdy jej neduh nejvíc sužoval.

„Jak mi je?“ řekl mi tehdy. „Přibližně jako Janu Mučedníkovi ve vřícím kotli s olejem. Skoro tak nějak si to musíš představit.

Krčím se jak zbožný trpitel v díži, pod níž praská veselá hranická dříví; svědomitě do ní dmychá měchem nějaký čilý přičinlivec, a před očima císařského Veličenstva, které si to všechno prohlíží hezky zblízka – je to císař Nero, to musíš vědět, skvostný pádišáh, záda samý italský brokát – mně katův pacholek s ozdobným poklopcem a v třepetavé kacabajce skrápí hřbet vřícím olejem, v němž poslušně dřepím, z naběračky na dlouhé násadě. Oblévá mě umně jak pečeni, pekelnou pečeni, to stojí za podívanou, a zvu tě, můžeš se vmísit do nelíčené zevlujícího publika za pažením, mezi osoby z magistrátu, mezi přizvané diváctvo, dílem v turbanech a dílem ve starých dobrých německých čepicích s klobouky nádavkem. Jsou to čačtí měštěníni – a jejich zpozornělé rozpoložení požívá ochrany halapartníků. Jeden upozorňuje druhého, jak že to vyhlíží, když se provozuje taková pekelná pečeně. Dva prsty mají na líci a dva pod nosem. Jeden panděratý pozvedne ruku, jako kdyby chtěl říci: ,Bůh nás něčeho takového uchovati račiž!’ Na tvářích ženských prostoduchá utěšenost. Vidíš? Jsme na sebe hustě natěsnáni, scéna je věrně vyplněna figurami. Přihopkal i psík páně Neronův, to aby ani kousek na obraze nebyl prázdný. Má zlostný výraz pinčlíka. V pozadí jsou vidět věže, špičaté arkýře a lomenice Kaisersaschernu…“

Pochopitelně by byl měl říci Norimberka. Protože to, co popisoval, s touž důvěrnou názorností jako předtím místo, kde tělo vodní víly přechází do rybího ocasu, takže jsem poznal, o co jde, dávno předtím, než došel s líčením na konec, to byl první list

Durerových dřevorytů k Apokalypse. Jak bych si byl neměl vybavit v mysli to srovnání, jež mi tehdy připadalo prapodivné, přesto

však mi vzápětí vnukalo jisté předtuchy, později, když se mi pozvolna odhaloval Adriánův záměr, dílo, jež zmáhal, zároveň však ono zmáhalo jej, dílo, k němuž se vzpínaly všechny jeho síly, ve chvíli kdy ztrýzněné umdlele spočívaly? Neměl jsem snad pravdu, když jsem říkal, že u umělce plodná vznícenost a deprese, nemoc a zdraví vůbec nejsou nějak příkře odděleny? Že spíše v nemoci, a jakoby pod její záštitou, čile se mají k světu zárodky zdraví a naopak zárodky choroby se přenášejí do zdravosti, podněcujíce genialitu? Je tomu tak, za toto poznání vděčím přátelství, jež mi způsobilo nejednu strast a hrůzu, vždy mě však naplňovalo hrdostí: génius je druh životní síly, která čerpá hlubokou základní zkušenost z nemoci; nemocí je tvořivá a z nemoci se tvořivě napájí.

Koncepce apokalyptického oratoria, skryté přemítání o něm, sahá tedy daleko zpět do doby, kdy Adriánovy životní síly byly zdánlivě zcela vyčerpány, a to, s jakou vehemencí a rychlostí za několik měsíců posléze dílo přenesl na papír, mně vždy vnukalo představu, že snad onen bědný stav byl něčím jako útočištěm a úkrytem, do něhož se stáhlo jeho niterné ustrojeni, aby neodposloucháváno, podezříváno v bezpečí jakési vypojenosti, bolestí ohrazené izolovanosti od našeho zdravého života piplalo a hýčkalo nápady, pro něž obecná pohoda neskýtá ani trochu náležité dobrodružné odvahy a jež si žádají, aby byly zrovna uloupeny v hlubinných končinách, vysvobozeny a vyneseny na denní světlo.

Ze se mi to, co zamýšlí vytvořit, odhalovalo jen krok za krokem, návštěvu za návštěvou, už jsem říkal. Adrian psal, načrtával, shromažďoval, studoval a kombinoval; a to se mi nadlouho nemohlo nevyjevit; postřehl jsem to, a byl jsem naplněn niterným zadostiučiněním. Mé tápavé dotazy celé týdny ještě narážely na mlčení plaše a zlostně střežící zpola žertem míněné, zpola jakési povážlivé tajemství, na odpor, na smích se staženým obočím, na průpovídky jako: „Kdo je zvědavý, bude brzo starý!“ nebo

„Dočkej času jako husa klasu.“ Nebo jednoznačněji, už blíže přiznáni: „Jojo, tady kuchtí posvátná hrůza. Virus teologie se zřejmě z těla tak snadno nevypudí. Člověk se ani nenaděje, a už je tu bouřlivá recidiva.“

Tenhle náznak mi potvrdil domněnky, jež mi vyvstaly, když jsem si všiml, co Adrian čte. Na jeho psacím stole jsem našel podivný kus veteše: francouzský veršovaný překlad Vidění svatého Pavla, z třináctého století, jehož řecký text pochází ze století čtvrtého. Zeptal jsem se Adriana, odkud že to má; odpověděl:

„To mi sehnala Rosenstielová. Není to první kuriozita, kterou pro mě kdesi vyhrabala. To je ženská, co se umí otáčet. Neušlo jí, že mám slabost pro lidi, co ,sešli’. Myslím tím sešli až do pekel.

To dodává spřízněnost i postavám tak daleko od sebe, jako je svatý Pavel a Vergiliův Aeneas. Pamatuješ si, že Dante je zmiňuje v bratrské pospolitosti, jako dva, co byli tam dole?“

Pamatoval jsem si. „Bohužel,“ řekl jsem, „tohle ti tvoje filia hospitalis předčítat nemůže.“

„To ne,“ zasmál se, „na starou francouzštinu si musím namáhat svoje oči.“

V době totiž, kdy své oči namáhat nemohl, kdy bolestivý tlak na ně a uvnitř jich mu čtení znemožňoval, musela mu často předčítat Klementina Schweigestillová, a věci, které se tomu laskavému venkovskému děvčeti vyjímaly v ústech dost prapodivně – a zas vůbec ne nevhodně. Sám jsem to hodné děcko zastihl jednou u Adriana v opatové jizbě, seděla toporně napřímená v savonarolovském křesle u psacího stolu, a příteli hovícímu si na Bernheimerově kanapi předčítala s dojemnou těžkopádností a přepjatě korektním stylem jak někde v obecné škole z jakési nesmírně usmolené knížky v kartónové vazbě, ze svazku, který se do domu dostal nejspíš rovněž díky slídivému oku Rosenstielové, extatické zážitky Mechthildy z Magdeburku. Tiše jsem se usadil v koutě na lavici a hodnou chvíli celý užaslý poslouchal ten vroucně přepjatý a příštipkářsky výstřední přednes.

Dozvěděl jsem se, že tak tomu bývá častěji. Ve svém selsky cudném odění, jež prozrazovalo duchovní dohled, v šatech z olivově zelené vlněné látky, jejichž živůtek, až ke krku uzavřený, s malými kovovými hustě vedle sebe našitými knoflíčky, zplošťující mladistvou hruď, špičatými šůsky přesahoval pás široké nařasené sukně sahající až ke kotníkům a k nimž nosila jako jedinou ozdobu pod nákrční krajkou řetízek ze starých stříbrných mincí, sedávalo to hnědooké děvče u pacienta a s naříkavou výslovností školaček mu předčítalo ze spisů, proti nimž by pan farář dojista nic nebyl namítal: z raně křesťanské a středověké vizionářské literatury a ze spekulací o onom světě. Tu a tam strčila do dveří hlavu matička Schweigestillová, hledala totiž dceru, protože by ji byla potřebovala na lecjakou práci v domě, vždycky však přikývla těm dvěma na souhlas a znovu se stáhla. Anebo se také někdy tak na deset minut posadila na židli vedle dveří a poslouchala, načež zase neslyšně zmizela. Pokud Klementina nerecitovala Mechthildina vznícení, pak to byla vytržení Hildegardy z Bingenu. Pokud to nebyla Hildegardina, četla z německého převodu díla „Historia Ecclesiastica gentis Anglorum“ sepsaného učeným mnichem Bědou Venerabilis, z výtvoru, v němž je zachycena valná část keltských fantazií o transcendentnu, vizionářských zážitků z rané doby irských a anglosaských křesťanů.

Celý ten extatický svět předkřesťanských a raně křesťanských eschatologií, zvěstující Poslední soud, pedagogicky rozněcující strach před věčným trestem, je soustředěnou sférou nadmíru hojných tradičních, vracejících se motivů, a Adrian se do ní uzavíral, aby se naladil na tóninu díla, jež soustřeďuje všechny prvky té sféry do jediného ohniska, hrozivě je shrnuje do pozdní umělecké syntézy a podle jakéhosi neúprosného pokynu přidržuje lidstvu před očima zrcadlo Zjevení, aby v něm poznalo, co brzy již nadejde.

„Skončení přichází, přichází skončení, procítil na tě, aj, přicházíť. Přicházíť to jitro na tebe, obyvateli země.“ Tato slova, jež Leverkiihn vkládá do úst svému testi, svědkovi, vypravěči, v podobě příznačné melodiky opírající se o cizí harmonie, skloubené z čistých kvartových a zmenšených kvintových intervalů, slova, jež tvoří text onoho odvážně archaického responsoria, které se tu nezapomenutelně opakuje ve dvou čtyřhlasých sborech v protipohybu – ta slova vůbec nejsou ze Zjevení svatého Jana; pocházejí z vrstvy jiné, z proroctví babylónského exilu, z příběhů a lamentací Ezechielových, vůči nimž je ostatně ono tajemné poselství z Patmosu, z časů Neronových, ve vztahu svrchovaně zvláštní závislosti. Tak je i ono „Pozření knihy“, jež si i Albrecht Durer odvážně vybral za námět jednoho svého dřevorytu, téměř doslovnou výpůjčkou z Ezechiela, až na jeden detail, že totiž (anebo také „Dopis“, v němž je vylíčen nářek, lkaní a pláč) v ústech toho, kdo ji poslušně pojídá, chutná kniha sladce jako med. Tak i ona veliká arciděvka, ženská na zvířeti, u jejíhož vypodobnění si Norimberčan vypomohl poněkud nezvedeně, že totiž užil portrétní studie jedné benátské kurtizány, skici, již si přivezl; vyskytuje se už u Ezechiela, a podobnost je tu rozsáhlá a příbuznost i slovních obratů značná. Skutečně existuje jakási apokalyptická kultura, jež extatikům dochovává do značné míry stabilní vidění a prožitky – jakkoli snad vypadá jako jakási psychologická apartnost, když někdo ve vytržení tušivě reprodukuje, co někdo dávno před ním ve vytržení tušivě předjal, a když je někdo v extázi nepůvodní, vypůjčené a podle jakési šablony.

Přesto je tomu tak, a uvádím tento fakt v souvislosti s konstatováním, jež jsem uvedl výše, že Leverkiihn se u svého nesouměřitelného sborového díla textově nikterak nedržel jenom Zjevení svatého Jana, nýbrž vtělil do něho takříkajíc veškeré vizionářské prameny, o nichž jsem tu mluvil, takže tu vytváří jakousi novou, svébytnou apokalypsu, do jisté míry shrnutí všech zvěstování konce. Název „Apocalipsis cum figuris“ je holdem Durerovi a snaží se zdůraznit vizuální ztělesnění námětu, navíc jeho grafickou minucióznost a to, jak hustě je prostor zaplněn přesnými přeludnými podrobnostmi; což všechno je společné oběma dílům. Jenže Adrian svou úžasnou freskou nijak programově nenapodoboval oněch patnáct Norimberčanových ilustrací; k tomu tu leccos ještě schází. Hrozivě umný zvuk sice staví na nejednom slově onoho tajemného dokumentu, jenž inspiroval i Diirera, Adrian však rozšířil prostor pro hudební možnosti, pro sbory, recitativy, árie, poněvadž kooptoval do svého výtvoru jak leccos z chmurných částí knihy žalmů, třeba ono až do srdce se zadírající

„Neb duše má plna jest bědnosti a život můj blízek pekel“, jakož i svrchovaně sugestivní hrůzy a líčení z apokryfních knih, dále některé zlomky z Jeremiášových žalozpěvů, dnes nevýslovně působivé, a nádavkem i mnoho ještě odlehlejšího, a to všechno nutně pomáhá vyvolat obecný dojem, že se před posluchačem rozzel jakýsi jiný svět, že přitrhlo na nás zúčtování, sestup do pekel, dojem, v němž jsou vizionářské až představy o zásvětí, jaké měly rané, šamanské doby a jaké se rozvíjely od antiky a křesťanství až k Dantovi. Leverkiihnův akustický obraz má v sobě mnoho z básně Dantovy, a ještě více z oné stěny, kypící hrozny těl, stěny, na níž andělé dují na trouby zániku, kde na jiném místě zas se Chárónův chřtán zbavuje svého břemene, mrtví vstávají, modlí se k svatým, masky démonů vyčkávají, až pokyne jim Mínós opásaný hady, jeden tělnatý zatracenec, jejž objímají, nesou, táhnou šklebící se synové podsvětní propasti, strašlivě se řítí dolů, přičemž dlaní si zakrývá jedno oko a druhé zděšeně třeští do věčné zhouby, nedaleko od něho pak milosrdenství dvě hříšné duše ještě padající pozvedá ke spáse“ – slovem má v sobě mnoho ze skupinového i výjevového řešení Posledního soudu.

Budiž prominuto vzdělanci, jako jsem já, jestliže se pokouší mluvit o díle, které je mu až úzkostně blízké, takže je srovnává s kulturními prvky, jež už existují a jež důvěrně zná. Přispívá to k uklidnění, jakého je mi zapotřebí i ještě dnes, mluvím-li o onom díle, tak jako jsem uklidnění potřeboval v době, kdy jsem byl zhrozeným, užaslým, stísněným i pyšným svědkem jeho vznikání – ten prožitek byl asi případný, vzhledem k mé láskyplné oddanosti autorovi, který je tvořil, vlastně ale přesahoval mé duševní možnosti, takže jsem se až třásl, jak mě ten výtvor zmáhal. Zprvu se Adrian choval tajnůstkářsky a zdráhavě, záhy však příteli z dětství otevřel přístup ke svému činění a konání, a tak jsem za každé návštěvy v Pfeifferingu –? a pochopitelně jsem tam zajížděl, jak jsem jen mohl, téměř každou sobotu a neděli –

mohl poznávat nové a nové části rodícího se výtvoru: přírůstky a penza občas neuvěřitelného rozsahu, od jednoho setkání ke druhému, a tak, zvláště když se uváží, jak strohým zákonům se tu podřizovala duchovně i technicky přesložitá faktura, člověka zvyklého na pokroky měšťansky umírněné a poklidné popadala bledá hrůza. Ano, přiznám se, že mou prostomyslnou, řekl bych až živočišnou hrůzu z toho díla téměř nejvíc ze všeho působila naprosto děsivá rychlost, s jakou povstávalo –– v hrubých rysech bylo hotovo za čtyři a půl měsíce, to jest za dobu, za kterou by se snad dalo mechanicky napsat, nanejvýš by bylo možno pořídit jeho opis.

Zjevně, ostatně sám to přiznával, žil ten člověk tehdy vzněcován nikterak jen blaživým, nýbrž bičujícím j.ej a znevolňujícím nutkáním, za něhož se vždy bleskově vynořil a před ním vyvstal problém, skladatelský úkol, jakým se odjaktěživa obíral, avšak vždy současně se zášlehem jeho řešení, takže málem ani nestačil perem nebo tužkou držet krok s pádícími nápady, které mu nedopřály klidu a učinily si z něho otroka. Ačkoli ještě nedávno byl nanejvýš churavý, pracoval den co den deset hodin i více, a vždy pouze v poledne si dopřál krátkou přestávku a tu a tam nějakou tu vycházku, kolem Žabáku, na Horu Sinai – chvatné výpravy, které v sobě měly víc z úprku než z nějakého osvěženi a kde bylo na poutníkových překotných a zase zajíkavých krocích patrno, že ony výlety jsou jenom jiným druhem nepokoje, jemuž nelze spočinout. Nejeden sobotní večer, jejž jsem s ním trávíval, viděl jsem na něm, jak málo je pánem sebe sama, jak málo je schopen podržet si alespoň chvíli uvolněnost, po níž se záměrně pídil – bavil se totiž se mnou o všedních nebo indiferentních věcech.

Vidím jej, jak se vždy najednou prudce probírá z poklidné ležérnosti, pohled má už strnulý a číhavý, rty se mu pootevírají a do tváří mu stoupá ruměnec, který se mi nelíbí; jako kdyby jej stíhal nějaký záchvat. Co to bylo? Bylo to snad jedno z těch osvícení melodickým nápadem, jimž byl tehdy, málem by se mi chtělo říci, vydán všanc a jimiž mocnosti, o nichž nechci nic vědět, plnily své slovo – vzešlo mu to v duši jedno z oněch tak mocně plastických témat, jimiž to apokalyptické dílo překypuje, jež však jsou v něm vždy okamžitě podrobeny zchlazujícímu ukrocení, je jim takříkajíc nasazena uzda, duchovně se přetvářejí do řad, otesávají se do stavebních kamenů skladby? Vidím jej, jak mumlá:

„Mluv dál! Tak mluv dál!“, jak poodchází ke stolu, trhnutím ruky otevírá orchestrální náčrt, takže jeden z prudce obrácených listů asi opravdu natrhne, a s výrazem tváře, jehož zvláštní směsici se ani nepokouším pojmenovat, který však podle mého dost znetvořoval chytrou a hrdou krásu jeho obličeje, dívá se na to místo, kde nejspíš má zapsáno téma děsivého sboru lidstva prchajícího před čtyřmi jezdci, klopýtajícího, kácejícího se, rozdupávaného na jejich kopytech, v notách zaznamenáno příšerné volání „žalu ptákova“, jež svěřil výsměšně mečícímu fagotu, nebo zachyceno i antifonické responsorium, které mě chytlo za srdce, hned jak jsem je poprvé poznal – přísnou sborovou fugu ke slovům Jeremiášovým:

Na co si může člověk naříkat, pokud žije?

Ai si muž naříká na své hříchy.

Zkoumejme a zpytujme své cesty, vraťme se zpět k Hospodinu.

My jsme byli nevěrní a vzpurní, a ty jsi neodpustil.

Zastřel ses hněvem a stíhal jsi nás, hubil jsi bez soucitu.

Učinil jsi nás odporným smetím

uprostřed národů.

Říkám tomuto místu fuga, a ono také působí dojmem fugy, ovšem téma se tu neopakuje tak, jak náleží, nýbrž tak, jak se rozvíjí celek, rozvíjí se téma s ním, takže se tu uvolňuje a jaksi dovádí ad absurdum styl, jemuž jako kdyby se umělec podvoloval – což se neděje bez poukazování na archaickou fugovou formu některých kancón a ricercarů předbachovské doby, v nichž fugové téma není vždy definováno zcela jednoznačně a není ani pevně dodržováno.

Zadíval se zas tam, zas jinam, popadl pero na noty, zase je hodil na stůl, zamumlal: „Dobře, tak až zítra“,a s čelem pořád ještě zruměnělým se vrátil ke mně. Jenže já věděl nebo obával jsem se, že slib „Tak až zítra“ nedodrží, že se naopak, hned jak se rozloučíme, usadí k práci a uvede ve skutek, co mu za naší debaty tak nevyzváno vytanulo – a poté dvěma tabletami luminalu obdaří svůj spánek hloubkou, jež vynahradí jeho krátkost, a až se rozbřeskne, pustí se do díla znovu. Zarecitoval:

„Nuž dobrá, žaltáři, harfo!

Procitnu za úsvitu.“

Žil totiž ve stálých obavách, že onoho stavu osvícení, jímž byl poctěn nebo snad postižen, ho třeba zas někdo pozbaví, a opravdu těsně předtím, než dokončil dílo, než je obdařil oním příšerným závěrem, který si žádal veškerou jeho odvahu a který, na hony vzdálen jakékoliv romantické vykupitelské hudbě, tak neúprosně stvrzuje teologicky negativní a nelítostný charakter celku – nuže opravdu zrovna před tím, než zapsal do not ty přebujele mnohohlasé, v širokém zvukovém rejstříku se valící tóny žesťové skupiny, jež působí dojmem, jako kdyby zel dokořán chřtán, v němž se vše nadobro utopí, stihla Adriana tři týdny trvající recidiva jeho předchozích bolestí a nevolnosti, stav, za něhož podle vlastních slov nebyl zhola schopen jenom se rozpomenout, co to je, skládat hudbu, a jak se to dělá. Zas to přešlo, na počátku srpna v roce 1919 už opět pracoval, a než uplynul tento měsíc, jenž oplýval velice slunečnými a horkými dny, bylo všechno hotovo.

Ony čtyři a půl měsíce, jež jsem tu uvedl jako dobu, ve které dílo vzniklo, počítám do chvíle, než propukla přestávka, kdy Adrian zemdlel. Včetně této přestávky a vypracování závěru napsal celou „Apocalipsis“ v náčrtu za šest měsíců, což je doba budící věru úžas.

XXXIV

(Pokračování)

A TO JE VŠECHNO, CO O DÍLE ZVĚČNĚLÉHO PŘÍTELE, o díle vzbuzujícím tisícerou zášť, s nechutí obcházeném, stokrát však zase znovu milovaném a vynášeném, mohu v tomto životopise říci? To ne. Leccos mi o něm pořád ještě leží na srdci, avšak umínil jsem si hned předem, že vlastnosti a charakterové rysy, jež mě na něm – samozřejmě uprostřed obdivu – stísňovaly a děsily, lépe řečeno jaksi úzkostně zajímaly – nuže umínil jsem si předem, že to všechno vymezím v souvislosti s oněmi abstraktními nároky, jež na mne byly kladeny za diskusí v bytě pana Sixta Kridwisse; už jsem se jich tu letmo dotkl.

Vždyť právě žeň novinek, jichž se mi dostávalo na oněch večírcích, spolu s tím, jak jsem byl zaujat Adriánovým samotářským dílem, přivodily mi tehdy značné duševní vysílení a doplatil jsem na ně dobře sedmi kilogramy tělesné váhy.

Kridwiss, grafik, umělecký úpravce knih a sběratel východoasijských barevných dřevořezů a keramiky, a na tomto poli, zván tím a oním kulturním sdružením, činný i jako věci znalý a chytrý přednašeč, a to jak v nejrůznějších městech v Říši, tak i dokonce v zahraničí, byl drobný pán neurčitelného věku, s výslovností silně porýnsko-hessenskou, neobyčejně čiperného ducha, který se, aniž se dalo zjistit, zda má nějaký vztah k tomu nebo onomu smýšlení, zaposlouchával z čiré zvědavosti do všech možných hnutí doby a tomu i onomu, co se zrovna zachytilo v jeho uchu, říkal „sakra důležitá věc“. Náramně mu záleželo na tom, aby v jeho bytě ve schwabingské Martiově ulici, jehož přijímací salón zdobily rozkošné čínské obrazy namalované tuší a barvou ( z doby Sungň!), podávaly si dveře čelné nebo alespoň zasvěcené a na duchovním životě se podílející osobnosti, kolik jich jen v té době milé město

Mnichov hostilo ve svých zdech, a pořádal tam debatní pánské večírky, intimní sedánky u kulatého stolu s ne více než osmi až deseti lidmi, k nimž se scházívali po večeři, tak kolem deváté, které se snažily být jen a jen nenuceným posezením, kde se hosté častovali myšlenkami a domácí pán tu na pohoštění už nemusel Vydávat moc peněz. Mimochodem ta myšlenková směna si ne vždy zachovávala vysokou intelektuální úroveň; často sklouzávala do příjemného povídání o všedních věcech, už z toho důvodu, že Kridwiss měl různé společenské sklony a závazky,

a tedy duchovní niveau účastníků tu bylo přece jen dosti nestejné.

Tak tu sedávali třeba dva příslušníci rodu velkovévody hessensko-nassavského, kteří tou dobou studovali v Mnichově, přívětiví mladí lidé, jimž hostitel až poněkud nadšeně říkal „krásní králevici“ a na jejichž přítomnost bylo třeba při debatování brát jistý ohled, i když jen proto, že byli o tolik mladší než my všichni.

Tím nechci říci, že by nám snad byli vadili. Často se vedla bez ohledu na ně velmi vznešená rozprava, a ti dva byli skromně se usmívajícími nebo i nelíčené žasnoucími posluchači. Víc mne osobně rozčilovalo, že tu býval i onen čtenáři už známý muž vyžívající se v paradoxech, doktor Chaim Breisacher, kterého jsem, jak už jsem se dávno přiznal, nemohl ani vystát, ovšem bez jehož pronikavého důvtipu a čichu se zřejmě u takových příležitostí nebylo lze obejít. Ze k pozvaným hostům patříval i továrník Bullinger, jehož jedinou vstupenkou tu byla výše jeho daní a který halasně připodotýkal to a ono k svrchovaně závažným otázkám kultury, zlobilo mě rovněž.

Zajdu ve své upřímnosti ještě dál a doznám, že jsem se nedokázal zcela nadchnout pro nikoho z téhle stolní společnosti, že jsem nedokázal mít nezkalenou důvěru vůči nikomu z nich – činím tu arci výjimku u Helmuta Institorise, který taktéž občas zavítal do zmíněného kroužku a s nímž mě díky jeho manželce spojovaly přátelské vztahy – jeho osoba arci vzbuzovala zase jiné asociace plné obav. Ostatně nabízí se otázka, co jsem tak asi mohl mít proti doktoru Unruhovi, Egonu Unruhovi, filozofickému paleozoologovi, jenž ve svých spisech velmi duchaplně spojoval nauku o spodních geologických vrstvách a o zkamenělinách s obhajováním a vědeckým dokládáním nejstarších ság, takže v jeho pojetí, v jakémsi sublimovaném darwinismu, chceme-li, bylo pravdivé a skutečné všechno, čemu vyspělé lidstvo vážně věřit už dávno přestalo. Ano, odkud se brala ta moje nedůvěra vůči člověku tak učenému a myslitelsky velice usilovnému? Odkud nedůvěra vůči profesoru Georgu Vogelerovi, literárnímu historikovi, který sepsal proslulé a často zmiňované dějiny německého písemnictví ze zorného úhlu kmenové příslušnosti, v nichž tedy se ten který spisovatel neprobíral a nehodnotil jen tak beze všeho jako prostě spisovatel a univerzálně vzdělaný duch, nýbrž jako pouty krve a krajiny vázaný ryzí výplod zcela reálného, konkrétního, specifického, jemu svědčícího a jím osvědčovaného zákoutí? Všechno to bylo tak velice řádné, mužné, důkladné a kriticky vděčné.

Historik umění a diirerovský badatel profesor Gilgen Holzschuher, jehož také zvali, mi rovněž nebyl po chuti, a stejně tak těžko to bylo lze vysvětlit; a beze zbytku to platilo o často se tu vyskytujícím básníkovi Danielovi Zur Hohe, vyzáblém třicátníkovi v černém oděvu upjatém až ke krku, s profilem dravého ptáka a jakýmsi cvakavým způsobem mluvy, jež vypadala asi takto:

„Ano, ano, tak zlé to není, ale ovšem, zajisté, tak se to dá říci!“

a za níž básník nervózně a usilovně podupával podpatkem. Rád křížil paže na prsou nebo si ruku po napoleonsku zasouval pod šaty na hrud a jako poeta snil o světě, který se za krvavých válečných tažení podrobuje čirému duchu a tento duch jej drží na uzdě ve strachu a vznešených ctnostech, tak to vylíčil ve svém domnívám se jediném díle, v „Proklamacích“, vytištěných už před válkou na ručním papíře, v lyiíjcko-rétorském výronu blouznivého terorismu, jemuž nebylo lze nepřiznat povážlivou slovní sílu. Signatářem oněch proklamací byla bytost nazývající se

Christus imperator maximus, jakási rozkazovačně energická osoba, jež verbovala voje ochotné zemřít, aby si podrobily tuto planetu, vydávala poselství ve stylu denních rozkazů, sjednávala požitkářsky neúprosné podmínky, vyzývala k chudobě a cudnosti a nemohla se dost nabažit dunivého požadavku poslušnosti neznající odporu ani hranic, požadavku zdůrazňovaného pěstí.

„Vojáci!“ končila ta poéma, „odevzdávám vám k loupení – svět!“

To všechno bylo „krásné“ a samo se považovalo velice vehementně za „krásné“; bylo to „krásné“ jakýmsi krutým a výlučně krasodušským způsobem, v duchu nestoudné bezevztažnosti, jakési špásovné nezodpovědnosti, tak jak si to prostě už básníci dovolují – nejstrmější estetická daremnost, s jakou jsem se kdy setkal. Helmut Institoris, jak také jinak, měl pro něco takového značné pochopení, ale i jinak se autor i jeho dílo těšili serióznímu uznání, a moje antipatie vůči jednomu i druhému si zas tak jistá nebyla, protože věděla, že ji do značné míry ovlivňuje mé obecné podráždění působené Kridwissem a jeho společností, jakož i jejími opovážlivými kulturně kritickými soudy, jež jsem nemohl nebrat na vědomí, protože k tomu mě nabádal jistý pocit duchovní povinnosti.

Pokusím se tu na co nejmenším prostoru podat náčrt podstaty oněch závěrů, jež se našemu hostiteli zdály tak „sakra důležité“

a Daniel Zur Hohe k nim měl ten svůj doprovod „Ano, ano, tak

zlé to není, ale ovšem, zajisté, tak se to dá říci!“, i když zrovna z nich nevyplývalo, že by se měl loupit svět za pomoci přísahou vázané drsné soldatesky Christi imperatoris maximi. To byla rozumí se jenom symbolická poezie, kdežto na oněch konferencích šlo o pohledy na sociologickou skutečnost, o zjištění již existujícího a nadcházejícího, o věci, jež měly to i ono společné s asketicky krásnými hrůzostrašnostmi Danielova fantazírování.

Sám jsem tu přece už zcela z vlastního popudu uvedl, že se zejména v poražených zemích velice konkrétně pociťovalo, jak byly válkou otřeseny a zničeny zdánlivě stabilní životní hodnoty, protože tyto země právě díky oněm hodnotám měly jistý duchovní náskok před ostatními. Pociťovalo se to velice silně a zcela věcně se konstatovala obrovská ztráta hodnot, již utrpěl jednotlivec válečnými událostmi, bezohlednost, s jakou se dnes život žene přes hlavy jednotlivých lidí, bezohlednost, která se v myslích lidí projevuje i jako obecná lhostejnost vůči jedincovu utrpení a jeho hynutí. Tato bezohlednost, indiferentnost vůči osudu jednotlivého člověka, mohla vypadat jako vypěstována oním čtyřletým krvavým posvícením, jež jsme měli právě za sebou;

jenomže člověk se nedá mýlit: tak jako i v lecčems jiném, i tady válka pouze dokonala, zvýraznila a proměnila v drastickou zkušenost, co se chystalo už dávno před ní a co si nový životní pocit položilo do základů už dříve. Protože však tady nešlo o něco, co by se snad mělo chválit nebo hanit, nýbrž o věcné konstatování a vývod, a protože v každém náruživém poznávání skutečnosti, prostě o rozkoše nad poznáváním, tkví vždy něco schvalujícího– jak by se nebyla s takovými úvahami pojila mnohostranná, ba obsáhlá kritika měšťanské tradice, čímž mám na mysli hodnoty vzdělanostní, osvětové, humanitní, kritika takových snů, jako je povznesení národů vědeckými civilizováním? Že tuto kritiku vznášeli vzdělanci, učitelé, vědci – a s veselostí, nejednou i se samolibě rozjařeným smíchem– to celé věci dodávalo jakési zvláštní, lechtivě znepokojující nebo i lehce perverzní dráždivosti; a je asi zbytečné tu říkat, že onen státní útvar, kterého se nám Němcům dostalo díky porážce, že svobodu, jež nám spadla do klína, slovem demokratickou republiku ani na chvíli nikdo neuznával jako rámec všeho tušivě nového, který by se snad měl brát vážně, že naopak kdekdo nad ní s jednohlasnou samozřejmostí krčil rameny jako nad něčím efemérním a pro skutečnosti, jichž se týká, od samého počátku bezvýznamným, ba jako nad nějakým špatným vtipem.

Citoval se Tocqueville (Alexis de), který kdysi řekl, že z revoluce vyvřely jako ze společného pramene dva proudy: jeden lidi vede ke zřizování svobodných institucí, druhý k absolutní moci. Ve „svobodné instituce“ z pánů, kteří konferovali u Kridwisse, nevěřil už nikdo, kdyžtě navíc si svoboda sama vnitřně odporuje, protože aby se prosadila, je nucena omezovat svobodu, totiž svobodu svých protivníků, to jest tedy rušit samu sebe. To že je jejím údělem, pokud se hned předem nehází přes palubu svobodomyslný patos lidských práv, a k tomu doba vyjevuje sklony spíš, než že by nejprve rozpoutávala dialektický proces, který ze svobody učiní diktaturu její strany. K diktatuře, k násilí stejně všechno cílilo, protože s rozbitím tradovaných státních a společenských forem, jak to učinila francouzská revoluce, nastalo období, jež, ať již vědomě nebo ne, přiznaně nebo ne, směřovalo k despotickému násilnému panství nad znivelizovanými, atomizovanými, jakéhokoliv kontaktu pozbavenými a podobně jako jednotlivec bezbrannými masami.

„Tak jest! Tak jest! No ovšem, tak se to dá říci!“ ujišťoval

Zur Hohe a naléhavě zadupal. Samozřejmě se to dalo tak říci, jenomže by se to mělo říkat na můj vkus s trochu větší tísní v hlase a hrůzou, kdyžtě přece šlo o vyprávění o barbarství, jež se na nás hrne, a ne s tím bujarým zadostiučiněním, u něhož člověk tak nanejvýš mohl doufat, že se týká poznávání věcí a nikoli věcí samých. Hodlám tu onu bujarost, která mě tak skličovala, názorně vylíčit. Nikdo se nebude divit, že u povídání téhle kulturněkritické avantgardy hrála významnou úlohu kniha, jež vyšla sedm let před válkou, Sorelovy „Réflexions sur la violence, Úvahy o násilí“. Jak neúprosně předpověděl válku a anarchii, jak charakterizoval Evropu jako úrodnou půdu pro válečná kataklysmata, jeho teorie, že národy tohohle světadílu se dokáží sjednotit vždycky jen pod jedinou ideou – válčení, to všechno opravňovalo publikum nazývat ono dílo knihou epochy.

A ještě více je opravňoval k tomu jeho poznatek a předpovědí, že v období patřícímu masám se parlamentní diskuse nezbytně ukáže jako zcela nevhodný prostředek tvorby politické vůle; že její místo v budoucnu zaujme zásobování mas mýtickými fikcemi, jež se jako primitivní výzvy k řeži hodí k tomu, aby uvolňovaly politické energie, aby je aktivovaly. Skutečně ta kniha drsně a vzrušivě prorokovala, že nadále budou hybateli politických hnutí populární nebo spíše pro masy se hodící mýty: bajky, šalebné přeludy, výtvory chorého mozku, jež vůbec nemusí mít nic společného s pravdou, s rozumem, s vědou, a přesto budou cosi vytvářet, určovat život i dějiny a prokáží tak, že jsou dynamickými skutečnostmi. Je asi patrné, že kniha neměla titul tak hrozivý jen tak pro nic za nic, pojednávala totiž o násilí jako o vítězné protiváze pravdy. Díky ní člověk chápal, že osud pravdy je velice příbuzný osudu jednotlivcovu, ba že je s ním totožný, totiž osudem zmaření hodnot. Rozchlipovala šklebivou průrvu mezi pravdou a silou, mezi pravdou a životem, mezi pravdou a pospolitostí. Dávala implicitně na srozuměnou,, že pospolitosti je třeba zdaleka dávat přednost před pravdou, že cílem pravdy je pospolitost a že kdo chce být účasten pospolitosti, musí být ochoten k mocným škrtům v pravdě a vědění, k sacrificium intellectus, tedy k oběti intelektu.

A ted si představme (dospívám k „názornému vylíčení“, jež jsem prve sliboval), že se tihle pánové, vědci dokonce, učenci, vysokoškolští učitelé, Vogler, Unruhe, Holzschuher, Institoris a nadávkám Breisacher, s rozkoší kochali situací, jež pro mne měla v sobě tolik děsuplného, a považovali ji bud za dovršenou, nebo za cosi, co přece jen nutně nastane. Dopřávali si špásu, že si vymýšleli soudní přelíčení, za něhož se projednával jeden z oněch masových mýtů, které měly podněcovat politiku, rozvracet měšťanský společenský řád, hlavní osoby onoho pojednávání se musely hájit proti výtkám „lži“ a „padělku“ a žalující a žalovaná strana se ani tak neutkaly, jako spíše se míjely naprosto směšně cílem a svými proslovy mířily vedle. Groteskní na tom bylo, že se vynaložil obrovitý aparát vědeckého dovozování, aby se humbuk prokázal humbukem, skandálním útokem na pravdu, kdyžtě bylo zhola vyloučeno, aby se oné dynamické fikci tvořící dějiny, onomu takzvanému padělku, to jest víře plodící pospolitost, dostal někdo na kobylku z této strany a zastánci fikce se tvářili o to výsměšněji a opovržlivěji, oč horlivěji se druhá strana snažila vyvracet jejich tvrzení na úrovni jim zcela cizí a pro ně irelevantní, totiž na úrovni vědecké, na úrovni řádné, objektivní pravdy. Můj ty milý bože, věda, pravda! Duch a barva tohohle zvolání vládly dramatickým vykládáním těch rozprávějících pánů. Nemohli se nabažit pobavenosti ze zoufalých nájezdů kritiky a rozumu na víru, které se přece ani kritika, ani rozum nemohly v nejmenším dotknout, nemohly jí uštědřit sebemenší úder a dokázali spojenými silami postavit vědu do takového světla komické bezmoci, že se i „krásní kralevicové“ tím svým dětským způsobem skvěle bavili. Rozveselená stolní společnost se nerozpakovala vnukat spravedlnosti, která má přece poslední slovo a vynáší rozsudek, stejné sebepopření. Právnická věda, která touží po tom, spočinout v lůně lidového cítění a neizolovat se od pospolitosti, nemůže si dovolit, aby si snad osvojila hledisko teoretické, pospolitosti odporující, hledisko takzvané pravdy; musí osvědčit modernost i vlastenectví ve svrchovaně moderním smyslu, tím že bude respektovat plodný padělek, nad jeho apoštoly vyřkne osvobozující rozsudek a vědu nechá odtáhnout s dlouhým nosem.

Ale ovšem, ovšem, zajisté, dalo se to tak říci. Cvak, cvak.

I když mi nebylo zrovna moc dobře tam, kde má člověk žaludek, nemohl jsem kazit hru a nesměl jsem na sobě dát v nejmenším znát nějakou nevoli, naopak jsem se musel přidat ke zpěvu všeobecné rozjařenosti, jak jsem jen byl schopen, tím spíš že ta veselost neznamenala nějaký bezvýhradný souhlas, nýbrž, alespoň zatím, rozesmáté a niterně jaré poznání toho, co je, a toho, co nadchází. Snad jednou, „pokud chceme být alespoň chvilku vážní“, jsem navrhl, aby se uvážilo, jestli by myslitel, kterému náramně asi leží na srdci tísnivá situace pospolitosti, přece jenom neučinil lépe, kdyby si jako cíl stanovil pravdu, a třeba i hořkou pravdu, a nikoliv pospolitost, poněvadž tomuto cíli, sice nepřímo a nikoliv ihned, avšak přece jenom je něco takového více na prospěch než uvažování, jež podle jeho mínění má sloužit pospolitosti na úkor pravdy, ve skutečnosti takovým popíráním však obludně zevnitř rozkládá samotné základy pravé pospolitosti.

Avšak nikdy v životě jsem nepodotkl nic, co by tak dokonale a bez jakékoliv odezvy zmizelo pod stolem jako tohle. Já také připouštím, že mé podotknutí nebylo taktní, poněvadž se nehodilo do duchovního rozpoložení, jež tu vládlo, a pronesl je pochopitelně ten známý, až příliš známý idealista, který vždycky stál proti všemu novému. Udělal jsem mnohem lépe, že jsem spolu se vzrušenou stolní společností zkoumal a pozoroval tohle nové a namísto hodně svérázného a nudného oponování jsem své představy přitesal tak, aby se nevzpíraly běhu debaty; v jejím rámci jsem si pro sebe utvořil představu o světě, který měl nadejít a který vskrytu a nenápadně užuž vznikal – ať už mé pocity v krajině žaludeční byly jakékoliv.

A byl to svět staronový, revolučně regresivní, v němž hodnoty spjaté s myšlenkou individua, řekněme tedy s pravdou, svobodou, právem, rozumem, byly zcela zbavovány svého účinného obsahu, zavrhovány nebo nabývaly smyslu, který se naprosto lišil od toho, jejž měly v posledních staletích, byly totiž odtrhovány od vybledlé teorie a krevnatě relativizovány a uváděny ve vztah k daleko vyšší instanci násilí, autority, diktatury víry – a nikoliv snad nějakým reakcionářským, včerejším nebo předvčerejším způsobem, nýbrž tak, že to bylo totéž, jako kdyby lidstvo někdo přesadil zpátky do středověké teokratické situace a prostředí. Což bylo reakcionárské tak málo, jak málo se dá pouť kolem koule, jež vede samozřejmě kolem ní, to jest také nazpátek, nazvat regresivní.

Tady jsme to měli: zpátečnictví a pokrok, staré a nové, minulost a budoucnost splývaly vjedno, a politická pravice víc a víc spadala vjedno s levicí. Bádání, které je prosto předpojatosti, svobodné myšlení, vzdálené tomu, reprezentovat nějaký pokrok, už patřily spíše světu zaostalému, nudě. Myšlení byla poskytnuta svoboda obhajovat násilí, tak jako před sedmi sty lety měl rozum svobodu vysvětlovat víru, dokazovat dogma: k tomu tu byl, a k tomu tu dnes bylo myšlení, nebo tu zítra bude. Bádání ovšem mělo předpoklady – a jaké! Bylo to násilí, autorita pospolitosti, a tak samozřejmé, až vědě vůbec nenapadalo, že by třeba nebyla svobodná. Subjektivně byla svobodná naprosto – uvnitř objektivní ohraničenosti, tak vštípené a přirozené, že ji nikdo nepociťoval jako snad nějakou spoutanost. Aby si člověk ozřejmil, co ho čeká, a aby zapudil pošetilý strach, který jej z toho popadal, musel si pouze vzpomenout, že bezpodmínečná platnost jistých předpokladů a těch nebo oněch posvátných podmínek nikdy nikomu nezbraňovala ve fantazii a v individuálně smělém uvažování.

Naopak: právě proto, že duchovní uniformita a uzavřenost byla středověkému člověku církví odjaktěživa dána jako cosi absolutně samozřejmého, byl daleko více člověkem s fantazií než občan individualistického údobí, mohl se oddávat o to bezpečněji a bezstarostněji jako jednotlivec své soukromé obraznosti.

0 ano, násilí dávalo člověku pevnou půdu pod nohama, bylo antiabstraktní, a činil jsem velice dobře, když jsem si v součinnosti s Kridwissovými přáteli představoval, jak asi ono staronové bude v té nebo oné oblasti metodicky měnit život. Pedagog na –

příklad věděl, že už dnes se v základní škole objevuje tendence vzdát se primárního učení písmenům a hláskování a přiklonit se k metodě učení celých slov, psaní spojovat s konkrétním nazíráním věcí. To do jisté míry znamenalo odvrat od abstraktně všeobecného, s řečí nespojeného hláskového písma, do jisté míry návrat k slovnímu písmu prvotních národů. Tajně jsem si pomyslel: k čemu vůbec slova, k čemu psaní, k čemu řeč; radikální věcnost by se měla přidržovat věcí, jen a jen jich. A vzpomněl jsem si na jednu Swiftovu satiru, v níž se učenci horlivě se klonící k reformám rozhodnou, aby se šetřily plíce a nepropadalo frázi, že úplně zruší slovo a řeč a budou se dorozumívat jen tak, že si budou předvádět věci samotné, ty ovšem, aby se dorozuměli, budou muset vláčet s sebou na hřbetě, a pokud možno musí být všechny. To místo je velmi komické, nadto i tím, že se proti takové novotě vzepřou ženy, luza a analfabeti a trvají na tom, že se budou vybavovat slovy. Nuže, mí spolubesedníci se svými samorostlými návrhy nezacházeli tak daleko jako Swiftovi učenci. Tvářili se spíše jako odtažití pozorovatelé, a jako „sakra důležitá“ jejich zkoumavému oku připadala obecná a už zjevně se projevující ochota prostě a jednoduše se vzdát takzvaných kulturních vymožeností ve prospěch zjednodušení, jež pociťovali jako nezbytné, protože dobou dané, zjednodušení, které, kdyby člověk chtěl, mohl by nazvat záměrnou rebarbarizací. Měl jsem věřit svým uším? Musel jsem se zasmát, a současně jsem do slova a do písmene ztuhl úlekem, když ti pánové zničehonic začali mluvit v této souvislosti o zubním lékařství a naprosto konkrétně o Adriánově a mém symbolu „mrtvého zubu!“ Skutečně mám za to, že jak jsem se tak s nimi smál, měl jsem hlavu zrudlou až po uši, když se v té duchaplné rozjařenosti probíralo, jak se zubní lékaři čím dál víc kloní k tomu, zuby s odumřelými nervy bez okolků vytrhávat, protože se došlo k závěru, že se musí považovat za infekční cizí tělesa – poté co se v devatenáctém století dlouho, usilovně a do rafinovaných podrobností rozvíjela technika léčení zubních kořenů. Je nutno podotknout, že to doktor Breisacher učinil za všeobecného souhlasu tuto bystrou poznámku: hygienické hledisko se tu více nebo méně musí pokládat za racionalizaci primárně se vyskytující tendence nechat být, vzdát se, odhodit, zjednodušit – u každého hygienického zdůvodňování je případné každé podezření z ideologie. Není pochyb o tom, že se jednou bude i zbavování všeho nemocného, konané ve větším rozsahu, usmrcování života neschopných a slaboduchých, až se k něčemu takovému jednou přikročí, zdůvodňovat národní a rasovou hygienou, ovšem ve skutečnosti – nebudeme to popírat, naopak to zdůrazněme – půjde o rozhodnutí daleko hlubšího dosahu, o odmítnutí jakékoliv humánní změkčilosti, jež je výdobytkem buržoazní epochy: půjde o to, učinit lidstvo zdatným pro tvrdé a chmurné, lidskosti se vysmívající doby, pro údobí rozsáhlých válek a revolucí, jež budou mířit možná až někam daleko za křesťanskou civilizaci středověku a nejspíš přivolají zpět temnou epochu před vznikem oné civilizace, po zhroucení antické kultury…

XXXIV

(Konec)

LZE CHÁPAT, ŽE ČLOVĚK, ZPRACOVÁVÁ-LI TAKOVÉto novinky, pozbude na váze sedm kilogramů? Dojista bych nebyl o ně přišel, kdybych nebyl věřil tomu, co se vydebatovalo na sedánkách u Kridwisse, a byl přesvědčen, že ti pánové blábolí nesmysly. Jenomže já tak ani v nejmenším nesmýšlel. Naopak jsem si ani na chvíli nezastíral, že s obdivuhodnou citlivostí drží prst na tepu doby a že právě podle tohoto tepu předvídají, jak se věci budou mít dál. Jen bych býval – musím to říci ještě jednou – byl nekonečně vděčný a nejspíše bych nepozbyl oněch sedm kilogramů, nýbrž zhubl možná jenom o tři a půl, kdyby i oni byli nad svými objevy bývali poněkud vylekanější a vznášeli vůči nim trochu morálních výtek. Bývali by mohli třeba říci:

„Naneštěstí to vypadá úplně tak, jako kdyby to a ono se začínalo ubírat tou a onou cestou. Musíme to tedy vzít do ruky, varovat před tím, co nadchází, a učinit, co můžeme, aby to nenadešlo.“

Jenže oni jako by pronášeli jen: „Tohle nadchází, tohle nadchází, a až to tu bude, budeme i my na výši dne. Je to zajímavé, je to dokonce dobré – prostě proto, že tohle nadchází, a poznat, co to je, stojí za tu námahu i za to potěšení. Není naší věcí ještě také něco proti tomu podnikat“. – Tolik tihleti učenci, mezi námi řečeno. Ovšem to s tou radostí z poznání byl pěkný podvod; oni sympatizovali s tím, co poznali a co, nechovat takové sympatie, by nebyli poznali, v tom bylo jádro věci, a odtud to mé ubývání na váze; ze zlosti a z rozčilení.

Ovšem není to správné, co tu říkám. Jen proto, že jsem z povinnosti chodil do Kridwissovy společnosti a jen kvůli opovážlivostem, jež jsem tam úmyslně poslouchal, bych byl ještě dávno nezhubl, ani o sedm kilogramů, ba ani jen o polovinu. Nikdy bych si to řečňování za kulatým stolem nebyl bral k srdci tak, jak jsem si je bral, kdyby nebylo jakýmsi nelítostně hubatým intelektuálským komentářem k vřelému prožitku umění a přátelství – to jest k prožitku vznikání uměleckého díla, k němuž mě poutaly přátelské svazky – přátelské svazky díky jeho tvůrci, nikoliv díky samotnému onomu dílu, to mi budiž dovoleno říci, na to se onen výtvor vyznačoval až příliš mnohým, co mě zaráželo a nahánělo mi úzkost – díla, jež se rodilo v osamělosti onoho až příliš pohostinného venkovského zákoutí s horečnou rychlostí, díla, jemuž podivně odpovídalo a s nímž bylo duchovně spřízněno to, co jsem slýchal u Kridwisse.

Nebyla snad u toho kulatého stolu na denním pořádku kritika tradice, která byla výsledkem rozbití životních hodnot, jaké dlouho platily za neporušitelné, což tam výslovně nepadla poznámka – už nevím, kdo ji pronesl: Breisacher? Unruhe? Holzschuher? –, že taková kritika se nutně musí zaměřit na dotud obvyklé umělecké formy a druhy, například na estetické divadlo, jež je dítětem buržoazniho života a záležitostí vzdělanostní? A tak mi před očima epická forma vytlačovala formu dramatickou, hudební drama se proměňovalo v oratorium, operní drama v operní kantátu – a v duchu a uvozujícím je smýšlení takovém, že beze zbytku ladilo s opovržlivými úsudky, jež mí spolubesedníci v Martiově ulici vyslovovali o situaci jednotlivcově a o veškerém individualismu, jaký kde existuje: smýšlení, chci říci, jež nemělo už zájem na ničem, co souviselo s psychologií, a prodíralo se k čemusi objektivnímu, k řeči, jež vyjadřuje věci absolutní, závazné a zavazující, a tedy si s radostí ukládá pouta předklasicky strohé formy. Jak často, když jsem se napjatě díval na Adriánovo konání, musel jsem vzpomínat, co nám za časného mládí vštěpoval onen řečný koktavec, jeho učitel: jak si oponuje „harmonická subjektivita“ s „polyfónní věcností“. Putování kolem koule, o němž se mluvilo za těch trýznivě vykutálených debat u Kridwisse, putování, v němž směřování vzad i kupředu, staré a nové, minulost a budoucnost splývaly vjedno – tady mi připadalo uvedeno ve skutek, jak se tu Adrian novotářsky navracel přes Bacha a Handela a jejich již harmonické umění až někam do ještě hlubší minulosti skutečné vícehlasosti.

Uchovávám dopis, který mi Adrian napsal do Freisingu, v době, kdy již pobýval v Pfeifferingu – uprostřed práce na chvalozpěvu o „hle, tak velikém zástupu, že by ho nikdo nedokázal sečíst, ze všech ras, kmenů, národů a jazyků, jak stojí před trůnem a před tváří Beránkovou“ (viz Diirerovu sedmou rytinu)

– dopis, ve kterém mě žádal, abych za ním zajel, a který podepsal

„Perotinus Magnus“. Což byl mnohoznačný žert a laškovná identifikace plná úsměšku nad sebou; onen Perotinus byl totiž ve dvanáctém století regenschorim v chrámu Notre Dáme a mistrem zpěvu, a jeho skladatelské návody podnítily další vývoj mladého umění polyfonie. Mně tenhle špásovný podpis připomínal podobný podpis Richarda Wagnera, který v době skládání „Parsifala“ ke svému jménu pod jedním dopisem připojil titul „vrchní církevní rada“. Pro člověka, který není umělec, naskýtá se dosti úskočná otázka, jak vážně to myslí umělec s tím, co by pro něho mělo být záležitostí nejvážnější ze všech a co jí zřejmě i je; jak vážně při tom bere sebe a kolik tu spolupůsobí hravosti, maškarády, výsostné legrace. Kdyby taková otázka nebyla oprávněná, jak by si byl potom onen velmistr hudebního divadla mohl dávat takovou žertovnou přezdívku u svého nejslavnostnějšího, posvátného díla? A nad Adriánovým podpisem jsem měl hodně podobné pocity; ano, mé otázky, obavy a tísně šly ještě dále a v tichém koutku mého srdce se dotýkaly dokonce legitimity Adriánova konání, zda má v této době právo na sféru, do níž se noří a již znovuvytváří prostředky nejkrajnějšími a nejvyspělejšími;

zkrátka mé obavy a tísně vyvěraly z láskyplného i úzkostného podezření, že tu jde o esteticismus, který vydává všanc nadmíru trýznivým pochybám výrok přítelův, že protikladem buržoazní kultury, který ji zruší, není barbarství, nýbrž pospolitost.

Tady nestačí mým úvahám nikdo, kdo neprožil přímo ve vlastní duši tak jako já sousedství esteticismu a barbarství, esteticismus jako průkopníka barbarství – já arci tuto tíseň neprožíval z nějakého vlastního popudu, nýbrž díky přátelství s drahým a nejvýš ohroženým uměleckým duchem. Renesance kultovní hudby z profánních časů má v sobě jistá nebezpečí. Ta hudba, není-liž pravda? sloužila církevním účelům, předtím však i účelům méně civilizovaným, zaříkávačství, kouzelnictví: to v době, kdy ten,

kdo spravoval nadpozemské obřady, kněz, byl ještě zaříkávač a kouzelník. Dá se snad popřít, že to byl předkulturní, barbarský ještě stav kultu – a je pochopitelné nebo není, že pozdně kulturní renesance kultična, jehož ctižádost směřuje z rozdrobenosti k pospolitosti, sahá k prostředkům, které patří nejen etapě jejího církevního umravnění, ale i její etapě primitivní? Obrovské těžkosti, které s sebou nese každé nastudování a provedení Leverkuhnovy „Apocalipsis“, s tím přece také bezprostředně souvisí. Jsou tu sborové části, které začínají jako hromadná recitace a teprve postupně, přechody velice neobvyklými, mění se ve svrchovaně bohatou vokální hudbu; sbory, které procházejí všemi odstíny odstupňovaného šepotu, dělené recitace, polozpěvu až k výsostně polyfónnímu zpívání – a doprovázejí je zvuky, které začínají jako pouhý šramot, jako magicky fanatické černošské bubnování a dunění gongů a dospívají až k nejvýsostnější hudbě. Jak často toto dílo, jehož úsilí hudbou odhalit věci nejskrytější, živočišnost v člověku, jakož i jeho nejjemnější hnutí mysli, stíhaly výtky jakéhosi krvavého barbarismu a na druhé straně bezkrevné intelektuality! Říkám stíhaly, poněvadž jeho myšlenka pojmout do sebe do jisté míry dějiny veškerého hudebního života, od předhudebních, magicko-rytmických prapůvodních stavů až po jeho nejsložitější završení, ta se takové výtce vydává všanc nejenom v některých částech, nýbrž jako celek.

Uvedu tu příklad, který se vždy zvlášť dotýkal mé humanistické úzkostnosti a vždy byl pro nepřátelskou kritiku předmětem jízlivé zášti. Tady musím začít zdaleka: všichni víme, že prvotním úsilím a nejranějším výdobytkem hudebního umění bylo zbavení zvuku jeho nejvlastnější přirozenosti; byla to snaha zpěv, který v nejpůvodnější pralidské podobě vypadal nejspíš jako jakési vytí těkající po několika stupnicích, zachytit v hranicích stupnice jedné a z onoho chaosu vydobýt tónový systém. Jistě a pochopitelně: jakýsi normující měrný řád zvuků byl tu předpokladem, a také prvním zvěstováním své existence, existence toho, co chápeme pod pojmem hudba. V ní uvízl, takříkajíc jako jakýsi naturalistický atavismus, jako nějaký barbarský pozůstatek z dob předhudebních, zvuk klouzavý, glissando – prostředek, jejž z důvodů hluboce kulturních je potřebí používat s nejvyšší opatrností; mně vždy připadalo, že v něm slyším jakousi antikulturní, ba antihumánni démonii. Mám na mysli to, že Leverkuhn – samozřejmě nedá se říci: upřednostňoval, ale přece jen neobyčejně nadužíval klouzavý zvuk, přinejmenším v tomto díle, v „Apokalypse“, jejíž děsuplné obrazy ovšem skýtají nad jiné svůdný a zároveň legitimní důvod k použití tohoto divokého prostředku. Jak příšerně působí v místě, kde čtyři hlasy oltářní nařizují vypustit čtyři anděly zhouby, kteří kosí koně i jezdce, císaře i papeže a třetinu lidstva, glissanda trombónů, které tu přednášejí toto téma – to ničivé projetí sedmi snižcových nastavení nebo poloh nástroje! Vytí jako téma – jaký to děs! A jaká akustická panika vyvěrá ze znovu a znovu předepisovaných glissand tympánů, působivých tónů nebo zvuků, které umožňuje – tady uplatněná při víření – nastavitelnost pedálových kotlů na různé tóny! Účinek je nanejvýš děsivý. Avšak až do morku kostí se zadírá glissando použité tady u lidského hlasu, který přece kdysi byl prvním objektem tónového řádu a vysvobozením z prapůvodního stavu, z vytí vlekoucího se různými tóny – máme tu tedy před sebou návrat k onomu prapůvodnímu stavu, jako je tomu u sboru v „Apokalypse“, kde se tak děje zcela děsivě v pasáži s rozlomením sedmé pečeti, zčernáním slunce, zkrvavěním měsíce, zničením lodí; sbor tu zpodobuje křičící lidstvo.

Budiž mi tu dovoleno, smím-li prosit, zmínit se jedním slovem o tom, jak můj přítel ve svém díle nakládá se sborem, jak rozvolňuje toto vokální těleso, věc to nikdy nevyzkoušená, na skupinky od sebe oddělené a znějící křížem krážem proti sobě, jak je poltí do dramatických dialogů, do jednotlivých výkřiků, jež ovšem mají klasický odlehlý vzor v úderné odpovědi: „Barrabam!“ z Matoušových pašijí. „Apokalypsa“ se vzdává orchestrálních meziher; zato povahy vysloveně a překvapivě orchestrální nabývá nejednou sbor; tak třeba u chorálních variací, jež podávají chvalozpěv oněch 144 000 vykoupených naplňujících nebe; chorální povaha tohoto místa spočívá pouze v tom, že všechny čtyři hlasy jsou vedeny stále v témž rytmu, kdežto orchestr hraje se sborem nebo proti němu v rytmech nejrozmanitěji s ním kontrastujících.

Extrémně polyfonní příkrosti této skladby (a nejen této skladby)

zavdávaly mnoho podnětů k výsměchu a k zášti. Jenže tak už to je, s tím se člověk musí smířit, já alespoň se s tím smiřuji v ochotném úžasu: celému dílu vládne paradox (pokud je to paradox), že disonance tu je výrazem všeho výsostného, vážného, zbožného, duchovního, kdežto harmoničnost a tonalita jsou vyhrazeny světu pekelnému, v této souvislosti tedy světu banality a otřepanosti.

Ale já chtěl říci něco jiného. Chtěl jsem poukázat na to, jak často se tu zaměňuje zvuk vokálního a instrumentálního partu

„Apokalypsy“. Sbor a orchestr nemají se jednoznačně jeden vůči druhému jako aréna lidská a předmětná; jsou tu rozmělněny jedna do druhé, sbor je instrumentalizován, orchestr vokaHzován

– natolik a do té míry, jako kdyby hranice mezi lidským a věcným byla skutečně posunuta, což je zajisté na prospěch umělecké jednolitosti, poněvadž přece jenom – alespoň já to tak cítím –

má to vše v sobě cosi stísňujícího, hrozivého, zlovolného. Doložím to několika podrobnostmi: hlas babylónské děvky, ženy na zvířeti, s níž smilnili králové na zemi, je, zvláštní a překvapivá věc, svěřen nadmíru graciéznímu koloraturnímu sopránu, a jeho virtuózní běhy, působíce dojmem dokonalé flétnovým, splývají tu a tam se zvukem orchestru. Na druhé straně zase různě sordinovaná trubka zní jako nějaký groteskní lidský hlas, a totéž se dá říci o saxofonu, jenž se uplatňuje v několika z těch drobných odštěpených orchestrů, které doprovázejí ďábelské zpěvy, písňové orgie pekelníků. Adriánova schopnost jízlivé imitace, jež koření hluboko v jeho bytostné melancholičnosti, je tu najednou velice plodná, když paroduje různé hudební styly, v nichž se vyžívá odporná zpupnost pekel: názvuky francouzského impresionismu, stylizovány do směšnosti, měšťanská salonní hudba, Čajkovskij, anglosaské music hally, synkopy a rytmické kotrmelce džezu – všechno to víří v pestře třpytivém reji jak kolotoč: nad základní promluvou orchestru, jež vážná, temná, obtížná, s radikální strohostí stvrzuje duchovní podstatu díla.

Pokračujme! Mám toho ještě tolik na srdci o přítelově odkazu, který se ani ještě celý nezpřístupnil, a mně připadá, že bych měl své podotknutí vyslovovat i nadále spíše vyčítavě, a je snadno vysvětlit, proč, to přiznávám, protože raději si ukousnu jazyk, než bych uznal, že je taková výčitka oprávněná: totiž výčitka barbarismu. Byla tu vznesena proti spojování nejstarších prvků s nejnovějšími, jímž se dílo vyznačuje a jež ovšem ani v nejmenším není nějakou svévolí, nýbrž tkví v samé podstatě věci: spočívá, řekl bych, v zakřivenosti světa, díky níž se v prvcích zcela pozdních opakují prvky zcela rané. Tak staré umění tónů neznalo rytmus, tak jak jej chápala hudba později. Zpěy byl metricky rozčleněn podle zákonů řeči, neprobíhal v časomíře rozdělené podle taktů a period, nýbrž byl spíše poslušen ducha volné recitace. A jak je to s rytmem naší, nejmladší hudby? Není ten také přizpůsoben přízvuku řeči? Rozrušený diky jeho velmi střídavé pohyblivosti?

Už u Beethovena se vyskytují věty takové rytmické volnosti, až dávají tušit, co jednou nadejde. U Leverkiihna už chybí jenom, aby se vůbec rezignovalo na jakékoliv dělení na takty. Nerezignuje se na ně, z důvodů jakési konzervativní ironie. Avšak rytmus tu nebere žádné ohledy na nějakou symetrii, přizpůsobuje se jedině přízvuku v řeči, a mění se tedy skutečně od taktu k taktu. Mluvil jsem tu o prvcích, které se vštípí. Jsou takové, jež, byť by rozumu připadaly sebenehodnější povšimnutí, v duši působí dál a někde pod hladinou vědomí uplatňují svůj určující vliv. Nu a i postava onoho zámořského divouse, co si v hudbě vedl s takovou nicnetušící pánovitostí, divouse, o němž nám zamlada vyprávěl jiný takový divous, Adriánův učitel, a o němž se můj kumpán cestou domů vyjádřil s tak zpupnou pochvalou – i příběh toho Johanna

Conrada Beissela byl takovým prvkem, co se člověku vštípí. Proč bych měl přestírat, že jsem už dávno a znovu a znovu nemyslel na toho strohého kantora, co tam za mořem v Ephratě dal nové počátky pěveckému umění? Mezi jeho naivně zmužilou pedagogikou a dílem Leverkúhnovým, jež dospělo až k hranicím hudební vědoucnosti, techniky, zduchovnělosti, leží celý jeden svět.

A přesto pro mne, přítele, který ví, obchází v něm strašidelný duch vynálezce „tónů pánů a tónů služebníků“ a hudebních recitačních hymnů.

Přispěji tímto důvěrným podotknutím k tomu, aby se vysvětlila výčitka, jež mě tak skličuje a již se pokouším vysvětlit, avšak tak, abych jí ani v nejmenším neustoupil: výčitka barbarismu?

Ona výtka má spíš co činit s jistým odstínem ledově vanoucí masové modernosti obsaženém v tomto díle religiózní vize, jež theologično zná už téměř jen jako cosi, co lidi soudí a z čeho jde děs – s odstínem aerodynamičnosti, abych se odvážil toho urážlivého slova. Vezměme třeba onoho testis, svědka a vyprávěče hrůzného děje, „Já, Jan“, toho, kdo líčí živočichy v propasti pekelné jako bytosti s hlavou lva, telete, člověka a orla – tento part, který bývá tradičně vyhrazen tenoru, tady však je napsán pro tenor téměř kastrátské výšky; jeho studené krákání, věcné, reportující, je v hrůzném protikladu ke katastrofickému obsahu toho, co sděluje. Když se v roce 1926 na festivalu „Mezinárodní společnosti pro novou hudbu“ ve Frankfurtu nad Mohanem „Apocalipsis“ dočkala svého prvního a zatím posledního uvedení (pod Klempererovou taktovkou), onen vysoce obtížný part mistrovsky zpíval eunuchoidní tenorista jménem Erbe, a jeho pronikavá zvěstování skutečně působila jako „nejnovější zprávy o zániku světa“. Což bylo naprosto v duchu díla, zpěvák jej s velkou inteligencí dokonale vystihl. – Nebo si vezměme jiný příklad technického přepychu ve vyvolávání hrůzy, ampliónové efekty (v oratoriu!), které skladatel v díle předepsal na několika místech a které způsobují dosud nikdy nedosažené prostorově akustické odstínění: tak, že zesilovačem se něco octne v popředí, něco jiného zase ustoupí do pozadí a zní jako jakýsi sbor, orchestr v dálce.

A k tomu si připomeňme ještě jednou ty arci dosti zřídka se objevující názvuky džezu, jež jsou tu užity k účelu zhola pekelnému, a snad čtenáři přimhouří oči nad tím hodně ostrým označením „aerodynamické“ u díla, které svým základním duchovním a duševním laděním má více společného s „kaisersaschernskostí“

než s nějakým smýšlením moderního střihu a jehož podstatu bych – výrazem dost odvážným – nazval „vybuchující starobylost“.

Bez duše! Já vím, v zásadě mají tohle na mysli ti, kdo vyčítají

Adriánovu výtvoru „barbarismus“. Jenže poslechli si někdy, byť i jen jako posluchači čtoucí, některé lyrické partie – nebo snad mohu říci pouze okamžiky? – „Apokalypsy“, vokální pasáže, které doprovází komorní orchestr a jež i člověku ne zrovna tak měkkého srdce, jako mám já, asi dokáží vehnat slzy do očí, poněvadž jsou jako vroucí modlitba za duši? Budiž mi tu prominuta polemika, jež míří poněkud do prázdna; jenže barbarství, nelidskost vidím v tom, když se o takovém prahnutí po duši – prahnutí té malé mořské víly – říká, že je to cosi bez duše!

Píši to jako stržený obhájce – a jsem při tom strhován čímsi dalším: vzpomínkou na ono pandemonium smíchu, na ten pekelný chechtot, jenž, krátký, avšak příšerný, vyvrcholuje první část

„Apokalypsy“. Nenávidím, miluji tuto pasáž, bojím se jí; protože

– nechť mi čtenář odpustí ono až moc osobní „protože“!

– já se vždycky bál Adriánova sklonu smát se, na rozdíl od

Riidigera Schildknappa jsem mu totiž dovedl sekundovat vždy jenom špatně – a stejnou bázeň, stejnou plachou a starostlivou neobratnost pociťuji při té sardonické rozjařenosti Gehenny, jež sviští celými padesáti takty, začíná chichotáním jediného hlasu a poté se hbitě šíří dál, zahrne celý sbor a orchestr, za rytmických zvratů a protisměrného frázování se děsivě vzdouvá a kypí až k fortissimu v tutti; pociťuji ji při té salvě vítězoslavně jízlivého řehotu pekla, té hrůzné směsici výskotu, štěkotu, mektání, – vřeštěni, hýkání, vytí a řičení. Tak velice je mi odporná, když se to tak vezme, tahle epizoda, která je ještě zvláště zdůrazněna svým postavením v celku, ta vichřice infernální rozesmátosti, že bych se sotva byl přiměl uvádět ji tu, kdyby mi právě ona v celé souvislosti nebyla vyjevila nejzazší tajemství hudby, jež je tajemstvím totožnosti, a nebyla je vyjevila tak, že se až srdce zajíká.

Poněvadž ten pekelný řehot v závěru první části má zjevně svůj protějšek v onom tak svrchovaně podivuhodném dětském sboru, který, za doprovodu jenom části orchestru, zahajuje vzápětí část..druhou – v přímo kosmické hudbě sfér, ledové, čiré, skelně průzračné, sice drsně disonantní, přitom však s jakousi řekl bych až nepřístupně nadpozemskou a cizí, srdce beznadějnou roztoužeností naplňující líbezností zvuku. A tahle hudba, jež si naklonila, jež dojala a unesla i ty, kteří se jí vzpírali, je pro toho, kdo má uši, aby naslouchal, a oči, aby viděl, samou svou hudební podstatou znovu dábelský chechtot! Všude je Adrian Leverkiihn veliký v tom, jak dokáže stejné učinit nestejným. Známe jeho tik fugové téma už při první repetici druhého hlasu obměnit tak, že toto opakování vzdor přísně zachovávanému tématu už není možno ani rozpoznat. A podobně je tomu i tady – avšak nikde tak do hloubky, tak tajemně a tak velkolepě jako tady.

Každé slovo, v němž i jenom náznakem zazní myšlenka „druhého břehu“, myšlenka proměny ve smyslu mystickém, tedy myšlenka změny jako takové, transformace, transfigurace, nelze tu nevítat jako slovo přesné. Hrůzy, jež člověk vyslechne předtím, jsou sice v onom těžko slovy popsatelném dětském sboru transponovány do naprosto jiné polohy, beze zbytku přeinstrumentovány a jejich rytmus je zcela jiný; jenže v tom bzučivém a bodavém zvučení sfér a andělů není jediné noty, jež by se v přísné totožnosti, byť s opačným znaménkem, nevyskytovala i v onom pekelném řehotu.

To je zcela a naprosto Adrian Leverkuhn. To je zcela a naprosto hudba, již reprezentuje, a tento soulad je ve svém hlubším smyslu kalkulací povýšenou na tajemství. Tak mě přátelství, jež bylo bolestnou výsadou, naučilo chápat hudbu, ačkoliv bych svou střízlivou povahou možná býval v ní rád spatřoval něco zcela jiného.

XXXV

TA NOVÁ ČÍSLICE UVOZUJE ÚSEK, KTERÝ MÁ VYLÍčit jeden smutný příběh z okruhu, v němž žil můj přítel, jednu lidskou katastrofu – jenomže, proboha, která věta, které slovo, jež jsem až dosud tady napsal, nebylo snad ovanuto katastrofou tou nebo onou, jaké jsou dnes už ovzduším, jež dýcháme všichni?

Které z nich se vskrytu nechvělo, stejně tak jako až příliš často ruka, jež je zaznamenávala, otřásána katastrofou, k níž spěje mé vyprávění, a zároveň katastrofami, v jejichž znamení je dneska svět – přinejmenším ten humánní, měšťanský?

Tady jde o katastrofu důvěrně lidskou, již okolní svět ani nepostřehl a k jejímuž naplnění se spojilo mnohé: mužská ničemnost, ženská slabost, ženská hrdost a neúspěch v povolání. Právě nyní před dvaadvaceti lety málem mně před očima stihla záhuba Clarissu Roddovou, herečku, sestru rovněž očividně ohrožené

Ines: když v květnu 1922 skončila zimní sezóna 1921-1922, v Pfeifferingu, v matčině domě a nepříliš šetrně vůči ní, si v chvatu a odhodlaně vzala život jedem, který již dlouho měla pohotově právě pro chvíli, kdy už nebude moci život déle snášet.

Jen pár slovy tu podám události, jež vedly k tomu strašnému činu, jaký otřásl námi všemi, jaký však nelze odsuzovat, a okolnosti, za jakých k němu došlo. Už jsem tu naznačil, že obavy a výstrahy jejího mnichovského učitele se ukázaly jako až příliš zdůvodněné a že se Clarissina umělecká kariéra stále ne a ne povznést z provinciálních nížin do končin vyšších, důstojnějších a úctyhodnějších. Z východopruského Elbingu přešla do bádenského Pforzheimu – to jest nehýbala se z místa, nebo se pohnula jenom málo; velké činoherní scény v Říši o ni neprojevily nijaký zájem; neměla úspěch, nebo nebyl to úspěch velký, z důvodu prostého, a přesto pro toho, koho se týká, tak stěží pochopitelného, že se u ní přirozený talent nerovnal její ctižádosti, že jejímu vědění a chtění nebyla ku pomoci dávka opravdové a správné divadelnické krve, aby se dokázala prosadit a na jevišti dobýt mysli i srdce zdráhavého davu. Chyběla jí ona primitivnost – jež zkrátka u veškerého umění, určitě pak v umění všech komediantů je věcí rozhodující –, ať už je to ke cti nebo k necti umění, a zvláště umění komediantského.

A navíc uvedlo Clarissin život do zmatku ještě něco. Neuměla oddělit, jak jsem tu už dávno s lítostí podotkl, život a jeviště; byla herečkou a zdůrazňovala v sobě herečku, možná právě proto, že jí vlastně pořádně nebyla, i za zdmi divadla; osobně tělesný charakter tohoto umění ji vedl k tomu, že vylepšovala své soukromé vzezření kosmetikou na tváři, nadýchanými účesy a nadměrně zdobnými klobouky – což byla zhola zbytečná a k nedorozuměním svádějící sebeinscenace; na člověka chovajícího k ní přátelské pocity to působilo trapně, na měšťáka vyzývavě a na mužskou chtivost povzbudivě – naprosto mylně a v rozporu s jakýmkoli úmyslem; Clarissa byla totiž stvořením naprosto uštěpačně nepřístupným, chladným, cudným, vznešeným – i když možná tato obrněnost ironickým opovržením byla jen ochranným štítem proti lačným útokům na její ženství, jež z ní ovšem zase činily pokrevní sestru Ines Institorisové, milenky – nebo někdejší milenky – Rudiho Schwerdtfegera.

Ať tomu bylo jakkoliv, po tom slušně zachovalém šedesátníkovi, který z ní chtěl mít svou milenku, dopadl u ní neslavně ještě leckterý hejsek, jenž měl úmysly ještě méně solidní, ovšem rovněž nejeden z mužů, jimž bylo pronášet veřejné soudy a který by jí byl třeba býval i užitečný, mstil se jí ovšem za svou porážku, že výsměšně haněl její výkony. Posléze ji osud přece jenom dohonil a zmařil jí žalostně to její ohrnování nosu: říkám „žalostně“, poněvadž ten, kdo ztekl její panenství, si vůbec takové vítězství nezasluhoval a ani Clarissa jej nepovažovala za toho, kdo by si ho byl zasloužil; pseudodémonický typ s kozí bradkou, sukničkář, stálý host v zákulisí a provinční světák, jenž působil v Pforzheimu jako advokát, obhájce ve věcech trestních a na své dobyvatelství nebyl vybaven ničím jiným než lacinou výmluvností, v níž bylo cítit pohrdání lidmi, dále jemným prádlem a hustým černým ochlupením na rukou. Ta křehká bytost, jež sice uměla bodnout, v jádru však byla nezkušená a bezbranná netýkavka, podlehla jeho rutině kteréhosi večera po svém vystoupení, nejspíše trochu opojena vínem – a vzápětí ji ovládl výsostný hněv a bouřlivé sebepohrdáni, neboť ten svůdce sice dokázal na chviličku zmást její smysly, Clarissa však necítila k němu nic než zášť, kterou v ní jeho vítězství probudilo a která v sobě zahrnovala i jistý niterný údiv, že on ji, Clarissu Roddovou, přiměl k pádu. Nadále už naprosto a s uštěpačností odmítala jeho chtivost – s neustálou úzkostí ovšem, aby případně neroznesl mezi lidmi, že mu byla milenkou; tím jí ten vydíravý člověk vyhrožoval už tehdy.

Mezitím se té ztrýzněné, zklamané, ponížené dívce naskytly spásné“ vyhlídky, lidské i občanské. Nabídl jí je jeden mladý alsaský průmyslník, který občas zajížděl obchodně ze Štrasburku do Pforzheimu, v jedné větší společnosti se s Clarissou seznámil a do té uštěpačné plavovlásky s krásnou postavou se na život a na smrt zamiloval. Clarissa tehdy nikterak nebyla bez angažmá, podruhé s ní uzavřelo smlouvu pforzheimské městské divadlo, byť jen pro nepříliš vděčné epizodní úlohy; za to vděčila skutečnosti, že k ní choval sympatie, a tedy se za ni přimluvil jeden starší dramaturg, sám literárně činný, který sice zřejmě také příliš nevěřil, že je povolána pro divadlo, ale uměl si vážit její všeobecné duchovní i lidské úrovně, která tak velice a často i tak nelibě převyšovala úroveň obvyklou u té kejklířské čeledi. Možná, kdo ví? ji dokonce miloval a byl až příliš uvyklý zklamání a rezignaci, aby se odvážil projevit svou tichou náklonnost.

Na počátku nové sezóny se tedy Clarissa seznámila s mladým Alsasanem, který sliboval, že ji zprostí jejího chybně zvoleného povolání a namísto toho jí jako své manželce poskytne klidný a zajištěný, ba blahobytný život ve sféře sice zcela jiné, leč jejímu měšťanskému původu blízké. S očividnou radostí plnou nadějí, s vděčností, ba něžností (již zplodila vděčnost) vylíčila v dopisech sestře a dokonce i matce, jak se o ni Henri uchází a jaké překážky stojí u něho doma prozatím v cestě jeho tužbám. Byl přibližně stejného věku jako jeho vyvolená, syn – nebo možná synáček – z dobré rodiny, maminčin miláček, otcův spolupracovník v obchodě, hájící doma své tužby ohnivě a jistě i odhodlaně – té odhodlanosti by možná ovšem bývalo zapotřebí ještě o něco víc, aby rychle překonal předsudečný odpor toho svého měšťáckého klanu vůči herečce, tedy tulačce, nadto ještě „boche, Němce“. Henri měl hodně pochopení pro obavy rodičů o svou jemnost a ryzost, pro jejich strach, že by si mohl zadat. Že se nic podobného nestane, přivede-li si Clarissu domů jako choť, to nebylo tak snadné jim vysvětlit. Asi bude nejlépe, uvede-li ji osobně do rodičovského domu, představí-li ji svým milujícím ploditelům a roditelům, žárlivým sourozencům a soudkyním tetám, aby si ji ti všichni mohli prozkoumat, a aby mu bylo dovoleno uspořádat tuto návštěvu, na tom pracoval už několik týdnů: pravidelnými psanfčky a za častých návštěv v Pforzheimu podával své milované zprávy, jaké se mu daří pokroky.

Clarissa si byla jista, že zvítězí. Jakmile se osobně setká s Henriho úzkostným příbuzenstvem, ti si zajisté uvědomí, že je stejného rodu jako oni, že pouze tuto skutečnost poněkud zamlžilo její povolání, a toho přece je ochotná se vzdát. Ve svých dopisech, a když jednou zavítala do Mnichova, ač dosud k tomu nedošlo, už zvěstovala své oficiální zasnoubení a nadcházející život. Který se jí jevil už zhola jinak, než jak o něm kdysi snilo to vykořeněné, k duchovnosti a uměleckosti vzhlížející patricijské dítě, ovšem byl to přístav, bylo to štěstí –• štěstí měšťanské, které jí zjevně připadalo přijatelnější díky oné dráždivé cizokrajnosti, národnostní novosti prostředí, do něhož měla být přesazena: představovala si, jak její děti budou žvatlat francouzsky.

A tu se před ní vztyčil přízrak minulosti, přízrak hloupý, bezvýznamný a nicotný, leč drzý a nelítostný, vzepřel se jejím nadějím a cynicky je zmařil, vehnal tu nebohou bytost do úzkých a do náručí smrti. Ten práva znalý lotr, jemuž se ve chvilce slabosti oddala, vydíral ji tou svou nikdy se již nezopakovavši ztečí. Ze prý se Henriho příbuzní, že se i Henri dozví o tom, že on s ní mši poměr, pokud ovšem mu znovu nebude po vůli. Potom, jak jsme se posléze dověděli, zřejmě se mezi vrahem a jeho obětí odehrál zoufalý výstup. Marně jej děvče –• nakonec na kolenou –• úpěnlivě prosilo, aby ji ušetřil, aby jí dal svobodu, aby ji nenutil životní klid splatit zradou na člověku, jenž ji miluje a jehož lásku ona opětuje. Právě toto doznání vydráždilo toho padoucha až k ukrutnosti. Nijak se netajil, že i když se mu teď oddá, vykoupí si tím klid pouze nakrátko, na okamžik, na cestu do Štrasburku, na zásnuby. On že jí svobodu nedá nikdy, že ji přiměje, tak jak si to on přeje, aby mu prokázala uznalý vděk za to, když bude mlčet, a že mlčení poruší, pokud mu takový uznalý vděk neprokáže.

Bude jí údělem žít v nevěře – a to bude spravedlivý trest za její šosáctví, za to, čemu ten člověk říkal zbabělé zalézání pod měšťácký čepec. A jestli to už nepůjde dál, jestli jí jednoho krásného dne její mužíček, i bez jejího přičinění, přijde na ty její aférky, pořád ještě prý jí zbývá ta miloučká tekutina, co vždycky všechno zahladí a kterou odjaktěživa schovává v té pěkňoučké ozdobě, v té knize s umrlčí lebkou. Ne nadarmo si prý díky hrdému vlastnictví onoho hippokratovského lektvaru, jenž vše léčí, může připadat povznesena nad život a mít pro něj jen makabrózní posměch – jenž jí prý ostatně jde k pleti lip, než kdyby se měla se životem po měšťácku paktovat, jak se k tomu chystá.

Podle mého ten podlec nejen usiloval o rozkoš, kterou by si na ní vynutil, ale přímo o její smrt. Jeho nestoudná ješitnost potřebovala mít na cestě, kterou se ubíral, ženskou mrtvolu; cosi ho pudilo, že musí nějaký člověk zvadnout a zhynout pokud ne pro něj, pak kvůli němu. Ach, že mu kdy Clarissa učinila onu laskavost! Jak se tak věci měly, asi to učinit musela, uznávám to, my všichni jsme to museli uznat. Ještě jednou jej uspokojila, aby zatím měla klid, a vydala se mu tím do rukou víc než předtím.

Asi počítala s tím, že jakmile ji Henriho rodina přijme, jakmile bude jeho ženou (navíc v bezpečí na cizím státním území), už najde cesty a prostředky, jak se vyděrači vzepřít. Nedošlo k tomu.

Zřejmě se její trýznitel rozhodl, že nedopustí, aby se svatba konala. Anonymní dopis, který pojednával ve třetí osobě o Clarissině milenci, vykonal ve strassburské rodině, co vykonat měl, a vykonal to i u Henriho. Ten poslal text ten Clarisse – aby se obhájila, pokud vůbec může. Z jeho průvodního dopisu bylo lze rozpoznat, že láska, kterou k ní chová, neznamená ještě vůbec, že jí také neotřesitelně věří.

Clarissa dostala tu doporučenou zásilku v Pfeifferingu, kde poté, co skončila pforzheimská divadelní sezóna, pobývala několik týdnů u matky v domku za kaštany. Bylo brzo odpoledne.

Paní senátorová zahlédla dceru, jak se spěšně vrací z procházky, na kterou se po obědě sama vydala. V malé síňce domu se Clarissa s prchavým, zmateným a nevidoucím úsměvem kolem ní prosmýkla do svého pokoje; klíč se za ní krátce a energicky otočil v zámku. Ve vlastní ložnici, jež byla vedle Clarissiny, zaslechla stará dáma za chvíli, že dcera u umyvadla kloktá – dnes víme, že si tak chtěla ochladit poleptání, jež si tou strašnou kyselinou způsobila v jícnu. Pak nastalo ticho – trvalo hrůzně dlouho; po takových dvaceti minutách paní senátorová u Clarissy zaklepala na dveře a zavolala na ni jménem. Ať volala sebenaléhavěji, nikdo neodpovídal. Ta žena, s vlasy, s nimiž se nad čelem už nedalo mnoho počít, s tou mezerou v zubech, celá vyděšená přeběhla naproti do hlavního stavení a vylíčila stísněnými slovy paní

Schweigestillové, co a jak. Hospodyně, velmi zkušená, šla za ní s čeledínem; ten, když obě ženy ještě několikrát klepaly a volaly, posléze vypáčil zámek u dveří. Clarissa ležela s očima dokořán na pohovce u nohou postele, nábytku ze sedmdesátých nebo osmdesátých let, s opěradlem a postranicí, nábytku, který jsem znal z Rambergovy ulice; zřejmě se na něj s chvatem uchýlila, když ji při kloktání přemohla smrt.

„Tadykle už se nic dělat nedá, milá paní senátorová,“ řekla paní Schweigestillová a položila si prst na tvář a zavrtěla hlavou, když viděla to tělo, které tam leželo zpola vzpřímené. Mně se toho pohledu až příliš přesvědčivého dostalo ještě pozdě večer, když jsem byl hospodyní telefonicky informován a rychle se z Freisingu vydal ke Schweigestillovým; jako dávný domácí přítel jsem s pohnutím a konejšivě sevřel štkající matku v náručí a stál u toho bezduchého těla s ní, s Elsou Schweigestillovou a s Adriánem, který přišel přes dvůr. Tmavě modré skvrny od sražené krve, jež měla Clarissa na rukou a na své sličné tváři, ukazovaly na rychlou smrt udušením, na rychlé ochromení dýchacích orgánů dávkou kyanidu tak velkou, že by dokázala zřejmě usmrtit celou setninu vojáků. Na stole ležela ona bronzová schránka, již prázdná, s odšroubovaným spodkem, ta kniha, ozdobená Hippokratovým jménem napsaným řeckými písmeny, a umrlčí lebkou.

Vedle byl tužkou psaný chvatný lístek, určený snoubenci. –

Zněl takto:

„Je ťaime. Une fois je ťai trompe, mais je ťaime; miluji tě, jedinkrát jsem ti byla nevěrná, ale miluji tě.“

Ten mladík přišel na pohřeb, který uspořádat připadlo mně.

Byl zoufalý, nebo spíše „désolé, zarmoucený“, což, zajisté mylně, nepůsobí dojmem tak zcela vážným, vyjímá se to spíše jako fráze.

Já bych nechtěl pochybovat o sklíčenosti, s níž vyhrkl:

„Ach, monsieur, miloval jsem ji natolik, že bych jí byl všechno odpustil! Všechno bylo možno napravit! Et maintenant – comme ca! A teď– něco takového!“

Ano, „něco takového“! Všechno mohlo vskutku dopadnout docela jinak, kdyby to nebyl býval takový neprůbojný synáček z dobré rodiny a kdyby v něm Clarissa byla měla spolehlivější oporu.

Té noci jsme Adrian, paní Schweigestillová a já, když paní senátorova hluboce sklíčena seděla u ztuhlých již tělesných ostatků svého dítěte, sepsali veřejné smuteční oznámení; měli je podepsat Clarissini nejbližší příbuzní a mělo být šetrné, leč jednoznačné. Dohodli jsme se na formulaci sdělující, že zesnulá skonala po těžké nevyléčitelné srdeční újmě. Přečetl si to mnichovský děkan, za nímž jsem zašel, abych jej přemluvil k církevnímu pohřbu, jejž si paní senátorová naléhavě přála. Nevedl jsem si při tom zrovna moc diplomaticky, přiznal jsem totiž hned předem, naivně a bezelstně, že Clarissa dala přednost smrti před

životem v necti, o čemž ten duchovní, robustní boží muž pravého lutherského ražení, nechtěl nic slyšet. Přiznám se, že chvíli trvalo, než jsem pochopil, že církev si sice nepřeje, aby tu zůstala stranou, že však stejně tak není ochotna dát požehnání té přiznané, byť jakkoli čestné sebevraždě •– zkrátka že ten pořízek nechce, než abych lhal. Tak tedy jsem obrátil, tak bezprostředně, až to bylo směšné, prohlásil to všechno za nevysvětlené, připustil, že třeba šlo o nešťastnou náhodu, o záměnu lahviček, to že je možné, ba pravděpodobné, a tak jsem dosáhl toho, že ten tvrdohlavec, polichocen tím, jaký význam se v té záležitosti přikládá té jeho svaté firmě, prohlásil, že je ochoten vykonat příslušné obřady.

Konaly se na mnichovském Lesním hřbitově, a účastnili se jich všichni přátelé, co kdy chodívali k Roddovým. Nechyběl jak

Rudi Schwerdtfeger, tak Zink a Spengler, ba ani Schildknapp.

Smutek byl upřímný, protože všichni měli tu nebohou špičatou, hrdou Clarissu rádi. Ines Institorisová, v hustém černém závoji, s tou svou kose dopředu vysunutou šíjí, něžně a důstojně přijímala projevy soustrasti namísto matky, která nepřišla. Nemohl jsem v tragicky nezdařilém konci, jenž stihl pokus její sestry o vlastní život, nespatřovat zlověstné znamení i pro její úděl. Ostatně když jsem s ní mluvil, nabyl jsem dojmu, že Clarisse spíš závidí, než že by pro ni truchlila. Situace jejího manžela churavěla stále více úpadkem měny, tak jak jej jisté kruhy chtěly a přivodily. Hrozilo, že ta úzkostlivá žena přijde o pancíř přepychu, tu záštitu proti životu, a už tu byly pochybnosti, zda vůbec bude možné ponechat si ten výstavný byt u Anglické zahrady. Pokud šlo o Rudiho

Schwerdtfegera, ten sice Clarisse, své dobré kamarádce, prokázal poslední poctu, odešel však ze hřbitova tak záhy, jak to jen šlo –

předtím ještě přikročil k té nejbližší truchlící pozůstalé, aby jí vyslovil soustrast; na její formálnost a stručnost jsem upozornil

Adriana.

Patrně se tehdy Ines setkala se svým milovaným poprvé od chvíle, co Rudi skoncoval s jejich vztahem – a obávám se, že tak učinil poněkud brutálně, protože učinit tak „roztomile“, to při zoufalé houževnatosti, s jakou se Ines k tomu vztahu upínala, zřejmě nebylo možné. Jak tu tak stála nad sestřiným hrobem vedle svého mrňavého manžílka, vypadala opuštěná a podle všeho asi i hrozně nešťastná. Shlukl se však kolem ní, jaksi k útěše a náhradou, malý spolek žen, jehož členky se smutečního obřadu asi také zúčastnily spíš kvůli ní než proto, aby vzdaly

poctu Clarisse. K té malé a pevné skupince, tovaryšstvu, sdružení, tomu klubu přátel, nebo jak to mám vyjádřit, patřila exotická

Natálie Knoterichová jakožto Inesina nejdůvěrnější přítelkyně, patřila k němu však i jedna rozvedená rumunsko-sedmihradská spisovatelka, autorka několika veseloher a majitelka bohémského salónu ve Schwabingu; dále dvorní herečka Róza Zwitscherová, ztělesňující své role často s velikou a nervní intenzitou – a ještě jedna nebo druhá ženská postava, jejíž popis tu není nutný, zvláště kdyžtě si nejsem tak zcela jist, zda ta nebo ona byla aktivní příslušnicí onoho společenství.

Tmelem, který je všechny pojil – čtenář je připraven to vyslechnout –, bylo morfium: pojítko nad jiné silné, protože příslušnice onoho cechu nejenže si s úděsnou až kamarádskostí navzájem vypomáhaly onou blaživou a zhoubnou drogou; ona také existuje i morálně vzato jistá truchlivá, ale i něžná a dokonce vzájemnou úctou budící solidarita mezi otroky stejného návyku a nalomenosti, a tady hříšnice stmelovala navíc i jistá filozofie nebo zásada, jež pocházela od Ines Institorisové a jíž přitakávalo na svou obhajobu všech pět nebo šest přítelkyň. Ines totiž zastávala názor – sám jsem jej při nějaké příležitosti slyšel přímo od ní –, že bolest není člověka důstojná, že je hanbou trpět. Ze však, nehledě už na každé jednotlivé konkrétní pokoření bolením hlavy nebo nějakou srdeční újmou, je život sám o sobě, prosté bytí, animální existence, nedůstojným spoutáním a obtížným břemenem, a není tedy než ušlechtilé a hrdé, činem, na který má člověk právo a duchovní nárok, když onomu břemeni jaksi poněkud odlehčíme, svrhneme je z beder, nabudeme lehkosti, volnosti, jakoby netělesné blaženosti, tím že své fýzis opatříme onu požehnanou látku, jež jí poskytne takovou emancipaci ode všeho trápení.

Ze tato filozofie snášela tělesně i mravně zhoubné následky onoho hýčkavého návyku, to zjevně patřilo k její vznešenosti, a kumpánky naládovalo k takové vzájemné něžnosti, ba zamilovanému uctívání nejspíš vědomí, že všechny společně stihne brzká záhuba. Nikoliv bez nevole jsem se díval, jak jim vždy vzníceně zazáří oči, jak se dojatě objímají a líbají, kdykoliv se setkají ve společnosti. Ano, přiznávám se, že jsem v duchu nebyl nikterak shovívavý vůči tomu, jak si jedna druhé udílejí rozhřešení –

přiznávám se k tomu s jistým údivem, poněvadž jsem si jinak nikdy neliboval v úloze nějakého ctnostníka a hnidopicha. Ten

pocit ošklivosti, jejž nemohu překonat, mi vnuká asi jakási nasládlá prolhanost, k níž taková neřest vede, anebo kterou má v sobě od samého počátku. A také jsem měl Ines za zlé, že je tak bezohledně netečná vůči svým dětem, což prokazovala oddaným provozováním té nepřístojnosti a což odhalovalo jako lež tu její opičí lásku k oněm bělostným přepychovým stvořeníčkům.

Zkrátka ta žena se mi z duše zošklivila, od chvíle, kdy jsem věděl a viděl, co si dovoluje, a ona asi postřehla, že jsem ji ze svého srdce odepsal, a reagovala na tento postřeh úsměvem, který mi svou zvrácenou a taškářskou zlomyslností připomínal úsměv někdejší, tehdy když se po dvě hodiny sytila mým lidským účastenstvím na svých lásky žalech a slastech.

Ach, neměla téměř důvodu, aby se posmívala, protože bylo bědné, jak promrhávala svou důstojnost. Nejspíš brala příliš velké dávky, které jí neskýtaly zjitřenou libost, nýbrž uváděly ji do stavu, kdy se musela skrývat před lidmi. Zwitscherová pod vlivem onoho prostředku hrála geniálněji a Natálie Knóterichová jím ještě stupňovala svůj společenský šarm. Ale nebohé Ines se nejednou přihodilo, že přišla k jídlu téměř v mrákotách a se skelnýma očima a pokyvující hlavou zasedla vedle nejstarší dcery a manžela malicherně a trapně dotčeného za stůl stále ještě pečlivě udržovaný, třpytící se samým křišťálem. Něco tu prozradím: Ines o několik let později spáchala strašný zločin, který vzbudil všeobecnou hrůzu a znamenal konec její měšťanské existence. Ale jakkoli mě děsil ten příšerný čin, přece jen jsem byl, ze starého přátelství, téměř pyšný, ne, rozhodně pyšný, že v té své propadlosti ještě našla silu a divokou energii k takovému jednání.

XXXVI

Ó NĚMECKO, TY SE HROUTÍŠ, A JÁ TU VZPOMÍNÁM tvých nadějí! Mám na mysli naděje, jaké jsi vzbouzelo (možná jsi je ovšem nesdílelo); naděje, jaké po tvém předešlém, relativně poklidném zhroucení, po abdikaci císařství, hodlal do tebe svět skládat a které jsi vzdor nevázanému počínání, vzdor zcela ztřeštěnému, divoce zoufalému a divoce demonstrativnímu „nafukování“ své bídy, té opilé inflaci měny šplhající se až do nebe, po několik let do jisté míry jakoby ospravedlňovalo.

Pravda, ty tehdejší fantastické, světu se posmívající a jako postrach světu míněné nezvedené kousky měly v sobě už hodně z té monstrózní neuvěřitelnosti, výstřednosti, sansculottismu našeho chování od roku 1933 a teprv už od roku 1939, chování, jaké by nikdo nebyl pokládal za možné. Avšak to miliardové opojení, ta bombastika bědnosti jednoho krásného dne přece jen skončila, do pitvorně šklebné tváře našeho hospodářského existování se navrátil výraz rozumnosti, a zdálo se, že nám Němcům svítá období duševního zotavení, společenského pokroku v míru a ve svobodě, dospělého a do budoucnosti cílícího kulturního usilování, dobrou vůlí naplněného vyrovnání všeho toho, jak cítíme a jak uvažujeme, s normálním stavem ve světě. O tom nelze pochybovat, to byl, vzdor vší vrozené slabosti a antipatii vůči sobě, smysl, naděje německé republiky – znovu tím myslím: naděje, kterou vzbouzela u cizinců. Tato republika byla pokusem, ne tak zhola a naprosto beznadějným pokusem (druhým po nezdaru Bismarckově s jeho artistickým sjednocovacím kouskem)

o to, aby se Německo normalizovalo ve smyslu poevropštění nebo také „demokratizace“, ve smyslu jeho zahrnutí do pospolitého života národů. Kdo by chtěl popřít, že v ostatních zemích bylo lze vysledovat hodně dobré víry v možnost takového procesu – a kdo popřít, že se skutečně dalo pozorovat mezi námi, v Německu, všude v naší zemi, snad s výjimkou zarputilých sedláků, nadějné tíhnutí v tomto směru?

Mluvím o dvacátých letech tohoto století, zvláště samozřejmě o jejich druhé polovině, kdy se zcela vážně ohnisko kultury přesunulo z Francie do Německa, o té polovině, pro niž bylo do značné míry příznačné, že v ní, jak jsem tu již uvedl, došlo k prvnímu provedení, přesněji k prvnímu úplnému provedení onoho apokalyptického oratoria Adriana Leverkúhna. Ačkoliv místem, kde se tak stalo, byl Frankfurt, který slynul pověstí jednoho z nejpovolnějších, nejsvobodnějších měst Říše, udalo se to samozřejmě nikoliv bez zlostného odporu, nikoliv bez rozhořčených výtek, že tu jde o výsměch umění, o nihilismus, o hudební zločinectví, anebo abych tu uvedl nadávku tehdy nejběžnější, nikoli bez výtky

„kulturního bolševismu“. Avšak dílo a jeho odvážné provedení nalezlo své inteligentní, slova mocné obhájce, a tato odvaha, přející světu a svobodě, jež kolem roku 1927 dospěla ke svému

vrcholu, tato protiváha nacionalisticko-wagnerovsko-romantické reakce, jejíž baštou byl zvláště Mnichov, tvořila už v první polovině druhého desetiletí nespornou součást našeho veřejného života – myslím tu na kulturní události, jako třeba slavnost hudebníků ve Výmaru z roku devatenáct set dvacet nebo na první hudební festival v Donaueschingenu rok nato. Při obou příležitostech byla – žel za skladatelovy nepřítomnosti – nikterak nepřístupnému, řekl bych po stránce umělecké „republikánsky“ smýšlejícímu obecenstvu spolu s jinými ukázkami nového duchovního hudebního postoje nabídnuta i díla Leverkiihnova: ve

Výmaru „Kosmická symfonie“ za řízení Bruno Waltera, spolehlivého zejména po stránce rytmické, na bádenském festivalu pak, za spoluúčinkování proslulého loutkového divadla Hanse

Plattnera, všech pět čísel „Gest Romanorum“ – zážitek, který jako doposud nikdy strhával mysl hned k upřímnému dojetí, hned ke smíchu.

Chci tu však vzpomenout i na to, jak hojně se němečtí umělci a příznivci umění účastnili založení „Mezinárodní společnosti pro novou hudbu“ v roce devatenáct set dvacet dva, a na koncerty tohoto spolku o dva roky nato v Praze, na nichž před publikem, mezi nímž bylo hojně proslulých hostů ze všech hudbymilovných zemí, zazněly už i sbprové a instrumentální úryvky z Adriánovy „Apocalipsis cum figuris“. Dílo vyšlo předtím i tiskem, a ne jako předchozí Adriánovy výtvory u Schotta v Mnichově, nýbrž v knižnici „Universal-Edition“ ve Vídni; její ředitel, jistý doktor

Edelmann, tehdy dosud mladý, sotva třicetiletý, leč v hudebním životě střední Evropy hrající již vlivnou úlohu, se jednoho dne zničehonic objevil v Pfeifferingu, v době, kdy „Apokalypsa“ ještě ani nebyla dopsána (bylo to v oněch týdnech, kdy Adrian musel přerušit práci, protože se mu vrátila jeho choroba). Jeho návštěva, jak přiznal, souvisela s článkem věnovaným Adriánově dílu, který krátce předtím vyšel v radikálně pokrokovém vídeňském hudebním časopise „Průlom“ a jeho autorem byl maďarský hudební vědec a kulturní filozof Dezider Fehér. O intelektuální úrovni a religiózním obsahu, o hrdosti i zoufalství, o až hříšné, do inspirativnosti vypjaté inteligentnosti té hudby, na niž upozorňoval kulturní svět, se Fehér vyjadřoval s vroucností, již ještě zesiloval stud nad faktem, že, jak se pisatel článku doznával, neobjevil ten neuvěřitelně poutavý a jímavý kus hudby sám, z vlastního nějakého niterného puzení objevovat a nacházet, nýbrž že bylo zapotřebí, aby tu jeho pozornost zbystřilo cosi zvenčí, shůry, z oblasti přesahující každou učenost, z oblasti lásky a víry, slovem z oblasti věčného ženství. Zkrátka ta stať, která vzhledem k námětu, o němž pojednávala, nikoliv nevhodně, mísila analýzu s lyrikou, dala, arci v obrysech velice mlhavých, problesknout textem jakési senzitivní, vědoucí a pro to, co věděla, působivě si kdekoho naklánějící ženě, jež byla vlastní inspirátorkou onoho pojednání.

Ukázalo se tedy, že návštěvu doktora Edelmanna podnítila ona zveřejněná stať, a tak bylo lze říci, že i nepřímo ona návštěva byla činem oné něžné, vskrytu se držící vervnosti a lásky.

Pouze nepřímo? Tím si nejsem tak jist. Pokládám za možné, že se i onomu mladému obchodníkovi s hudbou dostalo přímých podnětů, pokynů, náznaků z „oblasti“, a tuto mou domněnku posiluje skutečnost, že doktor Edelmann věděl více, než se tomu článku, tak trochu tajnůstkářskému, chtělo prozradit: že věděl jméno a také je řekl – ne hned, ne rovnou, ale až v rozhovoru, na samém jeho konci. Nejdřív byl takřka odmítnut, dokázal si však vydobýt, že bude přijat, požádal Leverkuhna, aby mu řekl, na čem právě pracuje, slyšel o oratoriu – poprvé? Pochybuji o tom! – a vymohl si, že mu Adrian, ačkoliv zrovna jej neduh trápil až k nemohoucnosti, v sále s Níké přehrál z rukopisu delší pasáže, načež Edelmann na místě dílo zakoupil pro „Edition“;

smlouva přišla druhého dne z hotelu „Bayerischer Hof“ v Mnichově. Ještě však než odešel, zeptal se Adriana, vídeňským oslovením převzatým z francouzštiny:

„Znáte, Mistře,“ – myslím, že dokonce řekl: Zná Mistr –

„paní von Tolna?“

Uvedu vzápětí do svého líčení postavu, jakou by romanopisec čtenářům nikdy poskytnout neměl, poněvadž neviditelnost je ve zřejmém rozporu s podmínkami toho, co je umělecké, a proto i s tím, co je románový útvar. Paní von Tolna však je postava neviditelná. Nemohu ji čtenáři přivést na oči, nemohu o jejím zevnějšku podat nejmenší svědectví, protože jsem ji nikdy neviděl a nikdy se mi nedostalo nijakého jejího vylíčení, ježto ani nikdo z mých známých ji nikdy neviděl. Ponechávám nerozhodnuto, zda se doktor Edelmann mohl chlubit, že ji zná, zda ji znal třeba i jen onen pracovník hudební revue „Průlom“, který byl její krajan. Pokud jde o Adriana, tehdy odpověděl na Vídeňanovu otázku záporně. Nezná prý tu dámu, řekl – ale nezeptal se, kdo

že to je; takže doktor Edelmann se nepustil do nijakého objasňování a jenom opáčil:

„Rozhodně nemáte“ – nebo: „Mistr nemá“ – „vřelejší ctitelku.“

Nejspíš si ono „neznám“ vykládal jako pravdu jen částečnou a zahalenou do diskrétnosti, a tak tomu i bylo. Adrian mohl odpovědět, jak odpověděl, protože v jeho vztazích k té maďarské šlechtičně scházel jakýkoliv osobní styk a – dodávám – podle jejich tiché dohody měl scházet navždycky. Že si s ní už léta dopisoval a že to byla korespondence, v níž se paní von Tolna projevovala jako nadmíru bystrá a přesná znalkyně a přívrženkyně jeho díla, a nádavkem jako starostlivá přítelkyně a rádkyně, bezvýhradná služebnice všeho, co konal, korespondence, v níž se

Adrian pohyboval až na samé hranici sdílnosti a důvěry, jaké je schopno osamělectví – to je věc jiná. Mluvil jsem tu o potřebných ženských duších, které si nezištnou oddaností vydobyly jakési skromné místo v zajisté nesmrtelném životě tohoto člověka

A tohle je duše třetí, zcela jiného ustrojení, jež si s oněmi prostšími nezištností nejenže nijak nezadává, ona je v ní dokonce předci:

tím že se asketicky zřekla každého přímého sblížení, že neúchylně zachovávala řeholi skrytosti, zdrženlivosti, neobtěžování, trvalé neviditelnosti – což nemohlo vyvěrat z nějaké nemotorné plachosti, poněvadž to přece byla žena velkého světa, která také pro toho pfeifferingského poustevníka takový svět představovala –

svět, jak jej Adrian měl rád, jak jej potřeboval, snášel, svět z odstupu, svět z inteligentní šetrnosti se držící v pozadí…

Říkám o té nevšední bytosti všechno, co o ní vím. Madame de Tolna byla zámožnou vdovou, které rytířský, avšak zhýralý choť, jejž ostatně nepřivedly do hrobu jeho neřesti, nýbrž přišel o život na koňských dostizích, nezanechal dětí, zato však palác v Pešti, ohromný velkostatek několik hodin na jih od hlavního města poblíž Stoličného Bělehradu, mezi Balatonem a Dunajem, a nádavkem vilu rozlehlou jako zámek u onoho jezera. Velkostatek, s nádherným panským domem z osmnáctého století, který však adaptace obdařila veškerým soudobým pohodlím, zahrnoval krom nesmírných polností, kde se pěstovala pšenice, rozsáhlé plantáže cukrovky, jejichž úroda se zpracovávala přímo na velkostatku ve vlastních rafinériích. Na žádném z těchto míst, v paláci v hlavním městě, v zámku na velkostatku ani v oné letní vile, nepobývala jejich majitelka delší dobu. Daleko déle, dalo by se říci téměř neustále, byla na cestách a ponechávala péci správců a domovníků svá sídla doma, na nichž zjevně nijak nelpěla a odkud ji vypuzoval jakýsi neklid nebo snad nějaké trapné vzpomínky.

Žila v Paříži, v Neapoli, v Egyptě, v Engadinu, a všude ji doprovázela komorná, mužský sloužící, který fungoval jako ubytovatel i jako jakýsi zařizovatel cest, a také lékař, který pečoval pouze o ni; z toho se dalo usuzovat, že její zdraví je asi křehké.

Zdálo se však, že touto skutečností nijak netrpí její hybnost, a spolu s nadšeností živenou jakýmisi pudovými vnuknutími, tušením, citlivým věděním a – to ví jen sám pánbůh – tajemným vcítěním a duševní spřízněností, zakládalo to překvapivý fakt, že byla všude. Ukázalo se, že ta paní je vždycky tam, kde se něco děje, a že se vždy nenápadně vmísí mezi obecenstvo, kdekoliv se někdo odvážil dát zaznít některé z Adriánových skladeb: v Liibecku (kde byla ona výsměchem stížená premiéra jeho opery), v Curychu, ve Výmaru, v Praze. Jak často byla v Mnichově, a tedy poblíž míst, kde sídlil Adrian, aniž ovšem na sebe jakkoliv upozornila, to nedokáži říci. Ale znala i Pfeiffering, docela náhodou a jako tajemství to vyšlo najevo; zcela pokradmu si prohlédla končinu, kde Adrian pobývá, nejbližší okolí, pokud se nemýlím, dokonce se i zastavila pod oknem opatovy jizby – a aniž ji kdo uzřel, zase odjela. To je věru dost poutavé, ale mne dojímá ještě víc a ještě hlouběji to ve mně vyvolává představu jakéhosi putování k posvátným místům, že, jak se stejně tak vyjevilo až dlouho poté a víceméně náhodně, zajela i do Kaisersaschernu, že se vyznala ve vsi Oberweileru i na buchelském statku, že tedy důvěrně znala i onen paralelismus, který mě vždycky poněkud stisňoval, paralelismus mezi místy, kde Adrian prožíval dětství, a končinou, kde žil později.

Zapomněl jsem se zmínit, že nevynechala ani onu obec v Sabinských horách, Palestrinu, že pobyla několik týdnů v domě

Manardiových, a zdálo se, že se hbitě a srdečně spřátelila se signorou Manardiovou. Kdykoli se zmínila o signoře ve svých dopisech, jež psala zčásti německy, zčásti francouzsky, říkala jí

„matka Manardiová, měře Manardi“. Týmž pojmenováním obdarovala paní Schweigestillovou; tu, jak bylo patrné z jejích slov, viděla, ale ona neviděla ji – nebo nezpozorovala ji. A ona?

Zamýšlela stát se také takovou mateřskou postavou a být jejich sestrou v poslání? Jaké jméno bylo případné pro ni – ve vztahu k Adriánovi Leverkuhnovi? Po jakém jménu toužila, jaké si žádala? Jméno bohyně ochránkyně, jméno Egeria, jméno přízračné milenky? První dopis, jejž mu poslala (z Bruselu), doprovázel holdovací dar –prsten, jaký jsem podobný doposud neviděl, což ovšem tak příliš neznamená, protože autor těchto řádek se pramálo vyzná v pokladech tohoto světa. Byl to šperk, jehož cena

– pro mne – se nedala odhadnout, šperk svrchovaně krásný.

Starobylá cizelovaná obroučka, renesanční práce; kámen byl do velké plochy řezaný skvostný exemplář světle zeleného uralského smaragdu; nádherný pohled. Bylo si možno představit, že ten prsten kdysi zdobil ruku některého vysokého církevního hodnostáře – pohanský nápis, který byl na něm vyryt, nebyl s takovou představou nikterak v rozporu. Do tvrdosti ušlechtilého berylu, do jeho svrchní zbroušené plochy, kdosi přejemnými řeckými písmeny vyryl dva verše, jež lze v naší mateřštině reprodukovat asi takto:

Kterak se zachvěl vavřín velkého Apollóna!

Chvělo se trámoví! Nesvatí, dejte se v útěk!

Nebylo pro mne těžké poznat ty verše; začíná jimi jeden Kallimachův apollinský hymnus. Líčí s posvátnou hrůzou, čím dával bůh najevo, že se snesl k jedné své svatyni. Písmo, ač drobné, zachovalo si dokonalou ostrost. Poněkud rozplývavější se zdálo věštecké znamení ve tvaru viněty vyryté pod ním; dalo se, nejlépe pod lupou, určit jako obraz jakéhosi hadovitého netvora, jehož vyšlehující jazyk se výrazně podobal šípu. Mně, když jsem se díval na ten výtvor mytologické obraznosti, vytanula na mysli rána chryseovského Filoktéta, kterou utrpěl od střely nebo uštknutím, a také jméno, jímž kdesi Aischylos obdaruje šíp:

„Syčící okřídlený had“; také však mě napadlo, že je jistý vztah mezi Foibovými střelami a slunečním paprskem.

Mohu dosvědčit, že Adrian se z toho významného daru, jenž k němu připutoval odkudsi z neznámé, avšak účastné dálky, radoval jako dítě, přijal jej zcela bez otálení a nikdy se s ním sice jiným nepředváděl, zato však zachovával obyčej, nebo snad mám říci: rituál, že si jej navlékal na prst, kdykoli se chystal pustit do práce; po celou dobu, co psal „Apokalypsu“, měl, jak vím, ten šperk na levé ruce.

Zdalipak uvážil, že takový prsten je symbolem vázanosti, pout, ba poslušenství? Nejspíš o něčem takovém vůbec nepřemítal, neviděl v tom drahocenném článku neviditelného řetězu, článku,

který si při skládání navlékl vždy na prst, nic víc než spojení své samoty se světem – spojení, jež nemělo tvář, spojení, jež si těžko mohl opisovat představou určitého člověka, spojení, jehož individuálních rysů se zřejmě snažil dopídit daleko méně, než jsem to dělal já. Je, tak jsem se sebe ptal, v zevnějšku té ženy něco, z čeho se dá vysvětlit základní princip jejího vztahu k Adriánovi, ona neviditelnost, ono vyhýbání, ono věčné nesetkávání? Třeba je ohyzdná, chromá, hrbatá, křivá, třeba ji znetvořila nějaká kožní choroba, uvažoval jsem. Nepředpokládám, nýbrž spíše se domnívám, že pokud tu bylo nějaké uškození, spočívalo v oblasti duševní a umožňovalo té ženě pochopit jakoukoli potřebu šetrnosti.

A opravdu se její partner nikdy nepokusil otřást oním zákonem, nýbrž mlčky se smířil s tím, že jejich vztahu není souzeno než striktní setrvávání v mezích ryze duchovních.

Užívám nerad onoho banálního obratu „v oblasti ryze duchovní“. Má v sobě cosi bezbarvého a nejadrného, co špatně přiléhá k jisté praktické zdatnosti, jež byla vlastní té daleké, zastřené oddanosti a péči. Velice seriózní hudební a obecně evropské vzdělání onoho druhého pólu korespondence obdarovalo jejich dopisy, jak si je vyměňovali v době, kdy se Adrian připravoval na své apokalyptické dílo a kdy je potom skládal, podložím naprosto věcným. K textové výstavbě díla přicházely příteli odtamtud podněty, materiál těžko dostupný –– a rovněž se pak ukázalo, že i ono starofrancouzské přebásnění vidění svatého

Pavla připutovalo k němu ze „světa“. Tento „svět“ se v jeho službách činil věru vervně, i když oklikami a skrze prostředníky.

Právě on vyprovokoval onen duchaplný článek v „Průlomu“ –

pohříchu v jediném časopise, kde se kdy asi o Leverkuhnově hudbě mluvilo s obdivem. Ze si „Universal-Edition“ zajistila vznikající oratorium, to asi znovu způsobilo našeptávání „světa“.

V jedenadvacátém roce zmíněný „svět“, vskrytu a tak, aby se nikdo nedozvěděl jejich původ, dal značné peníze k dispozici

Platnerovu loutkovému divadlu, na nákladnou a hudebně dokonalou inscenaci „Gest“ v Donaueschingenu.

U tohoto slova a toho leccos zahrnujícího gesta, jež k němu patří, u onoho „dát k dispozici“, bych se rád zastavil. Adrian nesměl být na pochybách, že má k dispozici všechno, co vůbec ona mon denní ctitelka jeho samoty může – její bohatství, jež, to se dalo jasně vycítit, je břemenem pro její kritické svědomí, třebaže neznala život bez něho, a patrně by byla ani bez něho nedokázala žít. Toužila, a ani to nepopirala, aby co nejvíc z onoho bohatství, kolik se vůbec odvážila nabídnout, obětovala na oltář génia, a kdyby byl Adrian chtěl, mohl se celý styl jeho života přes noc změnit, podle vzoru onoho klenotu, jejž viděly na něm jako ozdobu pouze ty čtyři stěny opatovy jizby. Věděl to neméně dobře než já. Nemusím říkat, že se ani na chvíli takovou možností nezabýval. Na rozdíl ode mne, pro nějž představa, že má u nohou ohromné jmění a že stačí vztáhnout ruku a pořídit si život přímo knížecí, měla v sobě vždycky něco opájejícího, Adrian si takovou myšlenku jistě vůbec nepřipustil. A přece jednou, když se výjimečně vydal ze své pfeifferingské ulity, byl tehdy totiž na cestách, letmými pokusy okoušel ten málem královský život, který jsem mu prostě nemohl potají nepřát natrvalo.

To už je dvacet let, a stalo se to tak, že vyhověl trvalému, stále platnému pozvání paní von Tolna, aby se usadil v některém z jejích sídel, na tak dlouho, jak mu bude libo, v době, kdy ona tam nebude. Byl tehdy, na jaře roku 1924, ve Vídni, kde v Ehrbahrově sále v rámci jednoho z takzvaných Večerů „Průlomu“ Rudí Schwerdtfeger poprvé a s velkým úspěchem – také pro sebe – hrál konečně pro něj napsaný houslový koncert. Říkám „také“ a mám na mysli „především“, protože jisté soustředění zájmu na umění interpretovo je přímo záměrem díla, jež, vzdor vší nezaměnitelnosti rukopisu, nepatří k Leverkuhnovým nejlepším a jeho hrdosti nejvíce hodným, nýbrž, alespoň zčásti, má v sobě cosi konvenčního, publiku hovícího, lépe řečeno cosi blahosklonného, což mi připomíná, co vyšlo jednou jako časná předpověď z úst mezitím již umlklých. – Adrian také, když skladbu dohráli, odmítl se ukázat obecenstvu, jež nešetřilo potleskem, a byl už vůbec pryč z budovy, když jej hledali. Později jsme ho objevili, pořadatelé, štěstím zářící Rudi a já, v restauraci jednoho malého hotelu v Panské ulici, kde se ubytoval; to Schwerdtfeger usoudil, že je povinován svému jménu, aby sídlil v hotelu na Okružní třídě.

Oslava po koncertu byla krátká, protože Adriana bolela hlava.

Chápu ovšem, že to pro něj znamenalo přechodné uvolnění v jeho životě, když se druhého dne rozhodl, že se hned nevrátí do domu

Schweigestillových, nýbrž udělá své přítelkyni znamenající svět radost a zavítá na její statek v Maďarsku. Podmínka, že ona tam nebude, byla splněna, pobývala přece – neviditelná – ve

Vídni. Oznámení, že v nejbližší době přijede, adresoval Adrian

v telegramu přímo na statek; vzápětí, jak mám za to, počala létat chvatná vysvětlení a upřesnění mezi dvorcem a jistým vídeňským hotelem. Adrian odjel, a jeho společníkem na cestě jsem žel nebyl já, protože i na onen koncert jsem se jen taktak uvolnil ze svých služebních povinností, nebyl to tentokrát ani Riidiger Schildknapp, přítel stejných očí; ten se dokonce neobtěžoval ani do Vídně, možná neměl na takovou cestu ani prostředky. Byl to, což je snadno vysvětlitelné, Rudi Schwerdtfeger, jenž byl na ten krátký výlet volný a právě na místě, a zrovna se s ním tak dobře umělecky spolupracovalo, a jeho neúnavnou příchylnost právě v tu dobu odměnil úspěch – osudný úspěch.

V jeho společnosti tedy Adrian, který byl přijat, jako by se to právě navracel z cest pán nad oním krajem, strávil dvanáct dní v nádherném a vznešeném domě, v sálech a komnatách z osmnáctého století, na zámku Tolna, i v kočáru na projížďkách po panství, jehož rozloha se rovnala nějakému knížectví, a po rozjasněných březích Blatenského jezera, v péči pokorného, zčásti tureckého služebnictva, užívaje po libosti knihovnu se svazky v pěti jazycích, dvě nádherná koncertní křídla na pódiu hudebního salónu, domácí varhany a vůbec všemožný přepych. Říkal mi, že vesnici patřící k panství našli hosté velice zbědovanou, a její obyvatelé že žijí naprosto archaicky, na úrovni někdy před revolucí. Jejich průvodce, což byl sám správce velkostatku, soucitně kýval hlavou, když jim jako pozoruhodnost, kterou stojí za to vědět, vyprávěl, že vesničané mají maso jenom jednou za rok, na vánoce, a že nemohou svítit ani lojovými svícemi a chodí do slova a do písmene spát se slepicemi. Změnit cokoliv na těchto zahanbujících okolnostech, vůči nimž lidé díky tomu, že si na ně dávno zvykli, a díky své nevědomosti byli zcela neteční, změnit třeba něco na nepopsatelné špíně hlavní ulice ve vsi, na naprostém nedostatku hygieny v těch jejich chatrčích, to by byl málem revoluční čin, jakého se nemohl podejmout jednotlivec, a nejméně ze všeho pak žena. Ale lze tušit, že pohled na tuhle ves patřil k věcem, kvůli kterým si Adriánova utajující se přítelkyně pobývání na svém statku ošklivila.

Ostatně příčí se mé povaze, abych o této poněkud výstřední epizodě v jinak strohém životě mého přítele podal čtenáři víc než jen letmý náčrt. Já mu při tom po boku nebyl, a nebyl bych mu mohl být, ani kdyby mě byl o to požádal. Byl tam s ním Schwerdtfeger, ten by zprávu podat mohl. Jenže ten je mrtev. –

XXXVII

ASI BYCH UDĚLAL LÉPE, KDYBYCH TOMUTO ODDÍLU, stejně tak jako dřívějším, neskýtal zvláštní očíslování, nýbrž kdybych jej značil jako pokračování oddílu předchozího, k němuž ještě beze zbytku patří. Správné by bylo pokračovat bez nějakého příkřejšího předělu, protože pořád ještě plyne kapitola „svět“, kapitola o tom, jaký poměr k němu měl nebo neměl můj zvěčnělý přítel – k světu, který se tady ovšem už vzdává veškeré tajemné diskrétnosti a neztělesňuje ho už žádná ochranná bohyně zahalená do hustého závoje, žádná dárkyně drahocenných symbolů, nýbrž naivně dotěravý, žádné samoty se nelekající, lehkovážně se pro to i pro ono rozohňujicí a při tom všem pro mne dokonce i přitažlivý člověk, jakým byl takový pan Saul Fitelberg, mezinárodní hudební živnostník a koncertní podnikatel, který jednoho krásného dne v pozdním létě, když jsem zrovna byl v Pfeifferingu, tak tedy jednoho sobotního odpoledne (v neděli ráno jsem se hodlal vrátit domů, ponvadž má žena měla narozeniny) se tam objevil a oba nás, Adriana a mne, snad hodinu bavil znamenitým šprýmováním, načež s nepořízenou – pokud chtěl snad něco pořídit a nabízet –, ale bez jakékoliv dotčenosti zase odjel.

To byl rok 1923 – nedá se říci, že by si ten člověk byl nějak přivstal. Nicméně nečekal na pražské ani na frankfurtské provedení; ta tehdy byla ještě dalekou budoucností. Ale byl už Výmar, bylo Donaueschingen – a to vůbec nechávám stranou švýcarská provedení Leverkuhnových raných děl – a už nebylo vůbec zapotřebí nějaké velkolepé prorocké intuice, aby člověk vytušil, že tu je něco, čeho je třeba si cenit, co je třeba propagovat. Krom toho přece už tehdy vyšla tiskem „Apokalypsa“, a podle mého je docela dobře možné, že monsieur Saul byl schopen dílo si prostudovat. Ať je tomu jakkoliv: ten člověk měl čich, chtěl se do věci vložit, vybudovat slávu, vynést na světlo génia, předvést jej jako jeho manažer zvědavé mondénní společnosti, v níž se sám pohyboval. Pustit se do něčeho takového, to byl účel jeho výletu, jeho neupejpavého vpádu do útočiště tvůrčího utrpení. – Událo se to takhle:

Přijel jsem do Pfeifferingu brzy odpoledne, a když jsme se s Adriánem vraceli z procházky po okolí, na kterou jsme se vydali po čaji, tedy krátce po čtvrté, ke svému údivu jsme uviděli stát

na dvoře u jilmu automobil – a nebyl to žádný obvyklý taxík, nýbrž vozidlo vypadající spíše na soukromý majetek, jaké lze i s řidičem najmout u toho nebo onoho dopravce na několik hodin, ale i dnů. Řidič, i na jeho úboru byly známky jakési panskosti, postával vedle vozu a kouřil, a když jsme procházeli kolem něho, smekl čepici se štítkem doširoka se usmívaje, nejspíš se upamatovával na špásy toho prapodivného hosta, co nám přivezl. V domovních vratech byla paní Schweigestillová, vyšla nám vstříc, v ruce držela navštívenku a cosi tlumeně a vylekaně šeptala. Že prý je tu „nějaký vašnosta z velkého světa“, zvěstovala nám – to slovo mělo pro mne v sobě, zvláště když je zašeptala, jako rychlá charakteristika někoho, koho právě vpustila dovnitř, cosi podivně přízračného a sibylského. Možná mělo sloužit na vysvětlenou toho náročného označení, že paní Elsa hned vzápětí charakterizovala čekajícího jako „praštěného ptáka“. „Šér madam,“ prý jí řekl, ale pak „ptit madam“, a Klementinu prý štípl do tváře. Dceru prý zatím zamkla v pokoji, dokud jim ten vašnosta z velkého světa zas neukáže paty. Pryč ho poslat přece jenom nemohla, přijel autem až z Mnichova. Ceká prý ve velkém obýváku.

Tvářili jsme se znepokojeně, když jsme si jeden druhému podávali tu kartičku, jež o svém majiteli podávala všechny potřebné informace. „Saul Fitelberg. Arrangements musicaux. Representant de nombreux artistes prominents.“ Byl jsem rád, že jsem tu, abych mohl Adriánovi být okamžitě ku pomoci. Býval bych nerad viděl, kdyby byl vydán všanc sám tomu „reprezentantovi“.

Odebrali jsme se do salónu s Níké.

Fitelberg už tam stál u dveří, a ačkoliv Adrian nechal nejdřív vejít mne, ten člověk okamžitě upřel veškerou pozornost na něj:

na mne se jen letmo podíval brýlemi s rohovými obroučkami, a ihned naklonil tělnatý trup na stranu a vyhlížel za mnou toho, na nějž vynaložil náklady a námahu té dvouhodinové jízdy autem.

Samozřejmě není žádné umění rozlišit člověka poznamenaného genialitou od obyčejného gymnaziálního profesora, ovšem vzdor tomu měla v sobě něco působivého ta orientační schopnost onoho člověka, hbitost, s jakou vzdor tomu, že jsem vešel před Adriánem, poznal, že já jsem tu vedlejší, a obrátil se hned na toho pravého.

„Cher maitre,“ zažvatlal s rozesmátými ústy, s tvrdou výslovností, ale velice plynně, „comme je suis heureux, comme je suis ému de vous trouver! Méme pour un home gáté, endurci comme moi, c’est toujours une expérience touchante de rencontrer un grand homme. – Enchanté, monsieur le professeur,“ dodal jakoby mimochodem, a když mě Adrian představoval, podal mi ležérně ruku, načež se hned znovu obrátil na správnou adresu.

„Vous maudirez 1’intrus, cher monsieur Leverkťihn,“ řekl, a kladl při tom přízvuk na třetí slabiku jména, jako kdyby to bylo jméno francouzské. „Mais pour moi, étant une fois á Munich, c’était tout á fait impossible de manquer… Och, já mluvím také německy,“ přerušil se se stejně tvrdou výslovností hlásek, která se ovšem poslouchala docela příjemně. „Ne nijak dobře, nijak vzorně, avšak k dorozumění to postačí. Du rest, je suis convaincu, že vy francouzštinu ovládáte dokonale – vaše kompozice Verlaineových básní to dokazuje velice dobře. Mais aprěs tout, jsme tu na německé půdě – a na jak německé, na jak domácí, na jak příznačné! Jsem nadšený idylou, do níž jste mne, maitre, zahrnul, to bylo od vás moudré… Mais oui, certainement, posaďme se, merci, mille fois merci!“

Byl to tlouštík tak asi čtyřicetiletý, neměl břicho, tělo však tučné a měkké, s bílýma, buclatýma rukama, hladce vyholený, s plnou tváří, s dvojitou bradou, výrazným klenutým obočím a veselýma mandlovýma očima plnýma středomoíského třpytu, za rohovinovými brýlemi. Vlasy měl prořídlé, zuby však dobré, bílé, a ty byly pořád vidět, protože se pořád smá1. Oblečen byl s letní elegancí, měl na sobě proužkované flanelové šaty do modra, na nohou k nim boty z plátna a žluté kůže. To, jak ho nazvala matka Schweigestillová, mělo nikoli smutnou příčinu, vedl si totiž s jakousi pohodlnou bezstarostností, s osvěžující lehkostí, která byla příznačná i pro jeho rychlou, trochu splývající, polohou neustále dost vysokou, mnohdy až do diskantu vystupující mluvu, i pro veškeré jeho chování a která byla – poněkud v rozporu s jeho tělnatým zevnějškem, ovšem také s ním zase i ladila. Nazývám ji osvěživou, tu lehkost, která mu beze zbytku přešla do krve a stala se jeho fyzickou součástí, protože opravdu člověku vnukala pocit komický i útěšný, že život bereme na těžkou váhu docela zbytečně. Jako by ta lehkost pořád chtěla říkat: „Ale proč ne? Co je na tom? Z těch mraků pršet nebude!

Co bychom se nepotěšili!“ A člověk se mimovolně snažil, aby za ním v tomhle uvažování nezaostal. Ze vůbec nebyl hlupák, o tom nikdo nebude na nejmenších pochybách, až tu uvedu, jak si na to dosud živě vzpomínám, co tehdy vykládal. Bude nejlépe, když nechám slovo jen a jen jemu, protože co jsem mu Adrian nebo já odpovídali nebo namítali, bylo nedůležité. Usadili jsme se na jednom konci toho bytelného dlouhého stolu, který byl v selské jizbě hlavním zařízením: Adrian a já vedle sebe, host naproti nám.

Dlouho si pro sebe nenechával, co by rád, co zamýšlí, nikterak neotálel a dal se rovnou cestou k věci.

„Maitre,“ zahovořil, „já rozumím dokonale, jak velmi vy lpíte na té stylové odloučenosti, již jste si vybral za pobyt – och já všechno jsem viděl, pahorek, rybník, dědinu s kostelem, et puis, cette maison pleine de dignité avec son hótesse maternelle et vigoureuse. Madame Schweigestill! Mais ca veut dire: Je sais me taire. Silence, silence!’ Comme c’est charmant! Jak dlouho zde už žijete? Deset roků? Úplně bez přetržení? Cest étonnant!

Och, velice pochopitelné! Ale přesto, figurez-vous, jsem přijel, abych vás unesl, abych přemluvil vás k přechodné nevěře, abych na svém plášti vás vezl vzduchem a ukázal vám bohatství tohoto světa a jeho nádheru, ba ještě více, abych vám ho pokladl k nohám… Promiňte mi mé pompézní vyjadřování! Je vskutku ridiculement exagéré, zvláště pak, pokud se dotyce ,nádhernosti’.

Ono to zdaleka není tak horké – není to zdaleka věc tak vzrušující s tou nádherností, – to vám říkám já, který pocházím z nepatrných rodičů, z velice skromných, neřkuli pitomých poměrů – totiž z Lublinu v Polsku, z rodičů skutečně docela nepatrných, židovských – já jsem Žid, to musíte vědět: Fitelberg, to je vyloženě pitomé, polsko-německo-židovské jméno – ale já z něho udělal jméno váženého průkopníka avantgardní kultury, a mohu říci, že i jméno přítele velikých umělců. Cest la vérité pure, simple et irréfutable. Má se to totiž tak, že já jsem už odmalička se snažil dostat výš, k věcem ducha, k zábavným záležitostem –

k tomu, co je hlavně nové, co ještě je skandální, ale počestně skandální, co má budoucnost, co zítra už se bude platit zlatem, co bude veliká móda, veliké umění. A qui le dis-je? Au commencement était le scandale.

Bohudík, ten pitomý Lublin už je daleko! Já už víc než dvacet let žiju v Paříži – co myslíte, já dokonce tam celý rok poslouchal na Sorbonně filozofické přednášky. Ale á la longue mě to nudilo.

Ne že by taky filozofie nemohla být skandální. 0 ano, ona může být skandální. Ale pro mě je moc abstraktní. A potom, já mám takový temný pocit, že metafyzika by se měla studovat spíše v Německu. V tom mi můj ctěný protějšek, pan profesor, dá

snad za pravdu… No a pak jsem řídil jedno docela malinké exkluzivní bulvární divadélko, un creux, une petite caverne pro sto osob, nommé ,Thěátre des fourberies gracieuses’. Není ten název –okouzlující? Jenže co nadělat, ta záležitost nebyla ekonomicky únosná. Míst bylo tak málo, že byla strašně drahá, museli jsme je rozdávat zadarmo. Byli jsme pohoršliví dost, je vous assure, ale přitom moc high-brow, intelektuálští, jak říkají Angličané. S jen takovými diváky jako James Joyce, Picasso, Ezra Pound a vévodkyně de Clermont-Tonněre jeden nevystačí.

En un mot, Fourberies gracieuses hrály hrozně krátce a už se zas musely zavřít, ale pro mě ten experiment nebyl tak docela zbytečný, dostal jsem se do kontaktu se špičkami pařížského kulturního života, s malíři, hudebníky, básníky – v Paříži, to na tomhletom místě snad mohu si dovolit říct, dnes tepe srdce živoucího světa – a taky mi to zjednalo, v mém ředitelském postavení, přístup do několika aristokratických salónů, kde se scházejí ti umělci…

Možná se budete divit. Možná si řeknete: Jak on to udělal?

Jak se to povedlo tomu mladému židáčkovi odněkud z polského

Zapadákova, že se vloudil do takových nóbl kruhů, mezi crěme de la crěme?’ Ach, pánové, není nic lehčího! Jeden se naučí hrozně rychle si vázat smokingového motýlka, hrozně brzo dovede s ohromnou nonšalancí chodit do takového nějakého salónu, i když se tam třeba jde po schodech dolů, a vůbec si nepřipustit myšlenku, že by třeba nevěděl co s rukama. No a pak už se jenom říká: ,Ah, madame, oh, madame, que pensez –

– vous, madame, on me dit, madame, que vous étes fanatique de musique?’ A to je tak všechno. On člověk tyhlecty věci hrozně přeceňuje.

Enfin, styky, co mi k nim pomohly Fourberies, ty se mi hodily a ještě se zněkolikanásobily, když jsem si pak otevřel kancelář pro organizaci uvádění současné hudby. Nejlepší na tom bylo, že jsem se našel, protože jak mě tu vidíte, já jsem rozený impresário, to mám v krvi, já nemůžu být jiný – to je moje vášeň i moje pýcha, j’y trouve ma satisfaction et mes délices, ukázat lidem talent, génia, zajímavou osobnost, bubnovat pro ni na buben, abych pro ni lidi nadchl, a nebo jestli nenadchl, pak pro ni budil rozruch –

protože ona nic jiného ani si nežádá, et nous rencontrons dans ce désir – lidi chtějí, aby je někdo vzrušoval, aby je provokoval, aby je rozděloval na přívržence pro a contre, za nic nejsou lidi tak vděční jako za takový amusantní poprask, qui fournit le sujet pro karikatury do novin a nekonečné drby – cesta ke slávě vede v Paříži přes vykřičenost – pořádná premiére musí vypadat tak, že za večer několikrát všichni vyskočí a většina křičí: ,Insulte! Impudence! Bouffonerie ignominieuse!’, a šest, sedm initiés, jako se to říká, zasvěcenců, Eric Satie, pár surrealistů, Virgil Thomson, hulákají z lóží: ,Quelle précision! Quel esprit! Cest divin! Cest supréme! Bravo! Bravo!’

Já se bojím, že vás lekám, messieurs – jestli ne maitre Leverkůhna, pak asi pana professeura. Ale rychle hned dodávám, že nikdy dosud nebylo zapotřebí zakončit takový koncertní večer předčasně – na tom nemají zájmu ani ti nejrozlícenější posluchači, naopak, ti si přejí, aby je něco uvádělo v rozlícenost i nadále, v tom je právě požitek takového večera, a ostatně – což je zvláštní –ona hrstka znalců je pak autoritou, jež působí. A pak, já ovšem neříkám, že při každé produkci pokrokového charakteru vše dopadá tak, jak jsem to naznačil. Je-li tu dostatečná publicistická příprava, náležitě se hlupáci předem zastraší, lze zaručit naprosto důstojný průběh, a právě když se dnes bude prezentovat příslušník kdysi nepřátelského národa, Němec, lze se spoléhat, že obecenstvo se bude chovat dokonale zdvořile…

To je právě ta zdravá spekulace, na níž se zakládá můj návrh, mé pozvání. Němec, un boche qui par son génie appartient au monde et qui marche á la téte du progres musical! To dnes velice pikantně přivábí zvědavost, nezaujatost, snobismus, dobré vychování publika –tím pikantněji, čím méně tento umělec popírá své národní ražení, své němectví, ba čím více zavdává příležitost zvolat ,Ah, ca c’est bien allemand, par exemple!’

Protože to vy děláte, cher maitre, pourquoi pas le dire? Vy takovou příležitost zavdáváte, kudy chodíte – nebylo tak tomu, ve vašich počátcích, kdy vznikla cette ,Phosphorescence de la mer’ a též vaše komická opera, ale později od díla k dílu stále více. Zajisté si myslíte, že já mám na mysli zejména onu vaši zarputilou kázeň, et que vous enchainez votre art dans un systéme de rěgles inexorables et néoclassiques, když vy nutíte své umění, aby se pohybovalo v takovýchto železných okovech – ne-li s půvabem, pak s duchaplností a smělostí. Ale pakliže mám na mysli to, mám na mysli zároveň více nežli to, neboť já mluvím o vaší qualité ďallemand – mám na mysli – jak bych to vyjádřil? – jistou čtverhrannost, rytmickou těžkopádnost, nepohyblivost, une

certaine grossiěreté, jež jsou tak starosvětsky německé – en effet, entre nous, najdete je i u Bacha. Budete mi zazlívat tuhle kritiku? Non, j’en suis sůr! Na to jste příliš veliký. Vaše témata –

ona sestávají skoro pořád z rovných hodnot, z půlových not, ze čtvrtinek, z osminek; jsou sice synkopovány a přesunuty do sousední časové hodnoty, přesto však setrvávají v jakési často strojově pracující, dupavé, bušivé nepružnosti a neelegantnosti.

Cest, boche’ dans un degré fascinant. Nemyslete, že tohle já vám vytýkám! To je prostě énormément caractéristique, a v řadě koncertů mezinárodní hudby, kterou jsem připravil, je takováto hudba naprosto nezbytná…

No vidíte, a tady rozestřu svůj kouzelný plášť. Dopravím vás do

Paříže, do Bruselu, do Antverp, do Benátek, do Kodaně. Přijmou vás tam všude se zájmem velice intenzívním. Dám vám k dispozici nejlepší orchestry i sólisty. Budete dirigovat ,Phosphorescence’, části z ,Marné lásky snahy’, budete řídit svou ,Symphonie

Cosmologique’. Budete doprovázet na klavír svoje písně na verše francouzských a anglických poetů, a všichni budou úplně nadšení, že Němec, včera ještě nepřítel, projevuje takovou velkorysost při výběru textů – ce cosmopolitisme généreux et versatile! Moje přítelkyně, madame de Strozzi-Pečic, Charvátka, dneska snad nejkrásnější soprán na obou hemisférách, ta si bude pokládat za čest, aby vás zpívala. Pro nástrojový part Keatsových hymnů budu angažovat Flonzaleyovo kvarteto ze Ženevy, anebo možná bruselské ,Pro arte’. Nejlepší z nejlepšího – jste spokojený?

Co to slyším, vy nedirigujete? To vy neděláte? A ani na klavír nechcete hrát? Vy odmítáte doprovázet svoje písně? Chápu.

Cher maitre, je vous comprends á demi mot! To není váš způsob, abyste se zdržoval u toho, co už jste dokončil. Pro vás je dovedení díla do konce také jeho provedení, když je dopíšete, je pro vás odbyté. Vy sám je nehrajete, vy je nedirigujete, protože byste je hned už měnil, rozdroboval, na varianty a variace, rozvíjel je a rozvíjel a možná je i zkazil. To já náramně chápu! Mais c’est dommage, škoda, pourtant. Na osobní přitažlivosti budou ty koncerty míti velikou újmu. Ah co, my už si nějak pomůžeme!

My se poohlédneme po světoznámých chefs ďorchestre, aby vás interpretovali – a my se nebudeme muset poohlížet dlouho!

Stálý doprovazeč naší skvělé madame de Strozzi-Pečic se ujme accompagnement písní, a jestli vy přijedete, maitre, jestli se

vůbec zúčastníte a ukážete se publiku, není nic ztraceno, všechno vyhrajeme.

To je ovšem podmínka – ah, non! to není možno, abyste provedení svých skladeb nechal na mně, in absentia! Vaše osobní přítomnost je naprosto nutná, particuliěrement á Paris, kde se hudební sláva vyrábí ve třech čtyřech salons. Co vám to udělá, když několikráte řeknete: ,Tout le monde sait, madame, que votre jugement musical est infaillible!’ To vás nic nestojí, a budete z toho mít hromadu potěšujících věcí! Jako společenské události přijdou moje aranžmá hned po premiérách de Ballet Russe pana

Ďagileva – jestli po nich přijedete vy. Budete zván na každý večer. Není nic těžšího, obyčejně, než proniknout do nóbl pařížské společnosti. Pro umělce však není nic lehčího než tohle –

a kdyby byl teprve v přípravném stadiu slávy, v etapě skandální vykřičenosti. Zvědavost položí na zem každou barriěre, ta zažene z bojiště každou exkluzivitu…

Ale co já tu pořád mluvím o nóbl společnosti a o její zvědavosti!

Já vidím, že se mně nepodaří vzbudit tím zvědavost ve vás, cher maitre! Aby se mi taky mohlo! Já se přec o to ani pořádně nepokusil. Co je vám po té nóbl společnosti? Entre nous – co mně je po ní? Obchodně – to leccos. Ale tady vevnitř? Ani tolikhle. To prostředí tady, ten Pfeiffering, a že tu tak sedím s vámi, maitre, přispívají věru nemálo k tomu, abych si pořádně uvědomil, jakou vlastně mám v sobě opovržlivost, lhostejnost k tomu světu frivolity a povrchnosti. Dites-moi donc: nemáte původ v Kaisersaschernu nad Šálou? To je původ ale sérieux, důstojný! Abyste věděl, já mám za rodiště Lublin – taktéž místo důstojné, věkovité, z něho si člověk bere do života pěkný kus de la sévérité, un état ďáme solennel et un peu gauche… Ach, já jsem poslední, kdo by před vámi chtěl tu elegantní společnost velebit. Jenomže Paříž vám dá možnost, abyste učinil nejinteresantnější, nejstimulujícnější známosti mezi bratry v Apollónu, svými druhy a sourozenci v usilování, mezi malíři, spisovateli, hvězdami baletu, a především hudebníky. Všechny špičky evropské zkušenosti a uměleckého experimentu jsou mými přáteli, a jsou připravené stát se přáteli vašimi. Poeta Jean Cocteau, taneční mistr Massine, komponist

Manuel de Falla, Šestka, ty velikánové nové hudby, celá ta velice vznešená a amusantní sféra odvážlivosti a opovážlivosti, ta na vás čeká, vy k ní přec patříte, stačí jenom chtít…

Je to možno, že čtu ve vaší tváři jistý odpor i proti tomu? Ale zde, cher maitre, je každý ostych, každý embarras vskutku zcela nikoliv na místě – nechť mají takové pocity ďisolation příčinu v čemkoliv. Já jsem zcela dalek po takových příčinách zkoumat, stačí mi naprosto respektabilní a řekl bych vzdělanecký předpoklad, že existují u vás takové pocity. Ten Pfeiffering, ce refuge étrange et érémitique – bude to asi něco zcela zvláštního, interesantního, duševního – s tím Pfeifferingem. Já se neptám, já si jen tak pro sebe probírám všechny eventualités, pojímám v úvahu zcela nezaujatě kdejakou, i tu nejvýstřednější. Eh bien, a co dále?

Je-li pak tu důvod k nějakému stísnění, stojíme-li tváří v tvář sféře, jejíž bezpředsudkovost nemá hranice – bezpředsudkovost, která zase ze své strany má dobré důvody pro to, že nezná předsudky? Oh, la, la! Takový cercle geniů vládnoucích vkusu a mondénních koryfejů umění se přece vždycky skládá ze samých polobláznů a výstředníků, z nemocných duší a vykutálených mrzáckých hříšníků. Takový impresário – c’est une espěce ďinfirmier, něco jako léčitel, voilá!

A teď vidíte, jak špatně tu svou záležitost vyřizuji, dans quelle maniěre tout á fait maladroite! Ze to postřehuji, to jediné mluví v můj prospěch. Chci vám dát povzbuzení, a namísto toho urážím vaši hrdost a pracuji, a vím to, proti sobě. Neboť říkám si, samozřejmě že člověk jako vy – ale já neměl bych mluvit o člověku jako vy, ale o vás! – že tedy vy máte svou existenci, svůj destin, za cosi až příliš jedinečného a až příliš si jí vážíte, abyste ji mohl házet na jednu hromadu s jinými. Vy nechcete nic vědět o ostatních destinées, jenom o té své, jako o něčem jedinečném – já vím, já chápu. Vy si ošklivíte to snižování, které je v každé generalizaci, v každém zařazování, škatulkování. Vy trváte na tom, že osobní případ nelze s ničím srovnávat. Oddáváte se personalistickému hrdopychu osamělosti, ten má jistě někde svoje nezbytí.

,Žije se snad, žijí-li jiní?’ Četl jsem někde tu otázku, nejsem si jist, kde to bylo, ale docela jistotně na místě velice prominentním.

Výslovně anebo v tichosti ptáte se takto všichni, z pouhé zdvořilosti a spíše jen pro vnější zdání berete jeden druhého u sebe na vědomost – pokud se vůbec berete na vědomost. Wolf, Brahms a Bruckner žili celé roky všichni na stejném místě, ve Vídni, ale po celou tu dobu, a nikdo z nich, jak se mi to vidí, se s druhými dvěma nesetkal. Bylo by to také bývalo un peu penible, když se vezme v potaz, co soudili o sobě navzájem. Nebyly to úsudky kritické kolegiality, spíš prosté popírání, des jugements

ďanéantissement, aby tu byli každý sám. Brahms si Brucknerovy symfonie považoval tak málo jak jen možno; říkal jim neforemní obrovští hadi. A naopak Brucknerovo mínění o Brahmsovi bylo taktéž velice nepatrné. Měl názor, že první téma v koncertu d moll je docela obstojné, konstatoval však, že Brahmsovi pak už nenapadlo nic, co by mělo i jen podobnou jakost. Vy nechcete nikdo o druhém nic vědět. Pro Wolfa znamenal Brahms le dernier ennui. A četl jste někdy jeho kritiku Brucknerovy Sedmé ve vídeňském ,Salonblattu’? V ní máte celý jeho názor na Brucknera jako na dlani. Vytýkal mu ,nedostatek inteligence’ –• avec quelque raison, Bruckner totiž opravdu byl to, čemu se říká prostoduchá, dětská mysl, byl zahloubán do toho svého majestátního generálního basu a kompletní nevědomec ve všem, co se dotýče evropské vzdělanosti. Ovšem když padnete na některé Wolfovy písemné výlevy o Dostojevském, qui sont simplement stupéfiants, musíte si položit otázku, jaký byl asi jeho vlastní duch. Text k opeře ,Manuel Venegas’, kterou už nedokončil a který sepsal jistý doktor Hornes, nazval úžasným dílem, přímo shakespearovským, vrcholem vší poezie, a byl vždy až nevkusně kousavý, kdykoliv přátelé dali najevo nějaké pochybnosti. Jako kdyby ostatně nestačilo, že napsal hymnus pro mužský sbor ,Otčině’, chtěl jej nádavkem ještě věnovat německému císaři. No co tomu řeknete? Jeho žádost přímo adresovanou panovníkovi zamítli!

Tout cela est un peu embarrassant, n’est-ce pas? Une confusion tragique.

Tragique, pánové. Říkám jí tak, poněvadž –• jak já to vidím –

neštěstí světa spočívá v nejednotnosti ducha, v hlouposti, nechápavosti, jež od sebe odtrhává jednotlivé jeho sféry. Wagner nadával malířskému impresionismu jeho doby do mazalství –• on ten člověk byl na tomto poli přísný konzervativec. A přitom jeho harmonické výsledky na jeho nejvlastnějším poli přece mají hodně moc společného s impresionismem, směřují k němu, ba jako disonance často jdou až za něj. Proti pařížským mazalům táhl do boje s Tizianem; ten prý je to pravé. A la bonne heure. Jenomže ve skutečnosti jeho umělecký vkus tu byl někde mezi Pilotym a Makartem, tím vynálezcem zdobně vázaných kytic, a Tizian, to zas bylo něco spíš pro takového Lenbacha; ten rozuměl Wagnerovi tak výtečně, že ,Parsifala’ prohlásil za tingltangl –• a to mistrovi rovnou do tváře. Ah, ah, comme c’est mélancolique, tout ca!

Pánové, já jsem hrozně odbočil. Ale to znamená, že jsem odbočil od svého úmyslu. Berte prosím mou upovídanost jako výraz faktu, že jsem se vzdal záměru, jenž sem přivedl mé kroky. Já jsem se přesvědčil, že není proveditelný. Maitre, vy na můj kouzelný plášť nevstoupíte. A já vás nebudu dopravovat na něm po světě jako váš manažer. Vy odmítáte, a to by pro mne mělo být zklamáním větším, než jakým ve skutečnosti je. Sincěrement, kladu si otázku, je-li to pro mne vůbec zklamáním. Do Pfeifferingu se třeba přijíždívá za nějakým tím praktickým účelem, ten však má vždycky a nezbytně význam pouze druhořadý. Člověk sem jezdí v první řadě, a to i když je impresário, aby pozdravil velikého muže. A toto potěšení nemůže zkalit žádný konkrétní nezdar, zvláště tehdy ne, když na dně takového zklamání je pořádný kus pozitivní satisfakce. Tak je to, cher maitre, mimo jiné mi vaše nepřístupnost působí i satisfakci, a to díky porozumění, sympatii, jaké vůči vaší nepřístupnosti mimoděk mám. Vlastně je to proti mému zájmu, leč já ji mám –• jako člověk řekl bych, kdyby to nebyla kategorie příliš široká; měl bych se vyjádřit specifičtěji.

Možná ani nevíte, maitre, jak německá je ta vaše répugnance, odtažitost, jež je charakteristicky složena, když dovolíte, abych promluvil en psychologue, z hrdopyšnosti a pocitů inferiornosti, z pohrdání a strachu – je to, chtělo by se mi říci, resentiment vážnosti vůči salónu světa. Nu, já jsem Žid, jak račte vědět.

Fitelberg, to je eklatantně židovské jméno. Mám Starý zákon v těle, a to je věc o nic méně vážná než němectví – vytváří už někde v základě jistou malou disponovanost pro sféru, v níž zní valše briliante. Je sice taková německá pověra, že za hranicemi je jenom valše briliante a vážnost jenom v Německu. A přesto, jeden je jakožto Žid zgruntu skeptický vůči světu, ve prospěch němectví, samozřejmě s tím rizikem, že za svou náklonnost sklidí toliko kopance. Německý, to přece znamená především: lidový –

a kdo by Židovi věřil nějakou jeho lidovost? Nejen že se mu nic takového nevěří – dá se mu pěkných pár za uši, když má tu drzost, že se o ni pokouší. My Židé máme všechny důvody obávat se německého charakteru, který je essentiellement anti-sémitique

– a to je pochopitelně i dost pádný důvod, abychom se drželi světa, pro nějž aranžujeme zábavy a senzace, což ovšem vůbec neznamená, že jsme snad větroplaši a padlí na hlavu. Dovedeme náramně dobře rozlišovat mezi Gounodovým ,Faustem’ a ,Faustem’ Goethovým, i když mluvíme francouzsky, i tak…

Pánové, to všechno říkám jen z rezignace, obchodně jsme si přece všechno už řekli, já už jsem vlastně skoro pryč, už držím kliku, už přece jsme dávno vstali, já už mluvím jenom pour prendre congé. Gounodův ,Fausť, pánové, kdo by chtěl nad ním ohrnovat nos? Já ne a vy také ne, jak ke svému potěšení vidím. Je to perla – une marguerite – plná velice rozkošných muzikálních nápadů. Laisse-moi, laisse-moi contempler – okouzlující! Také Massenet je okouzlující, ten aussi. Zvláště přitažlivý musel být jako pedagog – jako profesor na conservatoire, vypráví se o tom hodně historek. Od začátku prý se u něho žáci ve skladbě vedli k vlastnímu tvoření, a bylo lhostejno, zda jejich technická oblomenost byla dostačující, aby dokázali sestavit skladbu bez chyby.

Humánní, není-liž pravda? Německé to není, ale humánní ano.

Přišel za ním jeden mladík s právě zkomponovanou písní – svěží a svědčící o jistém nadání. ,Tiens!’ povídá Massenet. ,To je vážně docela pěkné. Poslechni, ty jistě máš nějakou roztomilou dívku.

Zahraj jí to, určitě se jí to bude líbit, a to ostatní už se pak nějak poddá.’ Není jisto, co si máme představit pod slovem ,poddá’ –

nejspíš všechno možné, co se týká lásky i umění. Máte vy žáky, maitre? Ti by to u vás tak dobré neměli. Ale vy žádné přece nemáte. Bruckner jich pár měl. Sám se už od mládí rval s hudbou a s jejími posvátnými klopotnostmi jako Jákob s andělem, a právě totéž požadoval i po svých žácích. Celá léta museli promrskávat posvátné řemeslo, základy harmonie a přísné věty, než jim dovolil, aby zazpívali píseň, a k nějaké roztomilé dívce tahle hudební pedagogika neměla vztah pražádný. Člověk je mysl prostá, dětská, ale hudba je mu tajemným zvěstováním nejvrcholnějších poznatků, bohoslužbou, a povolání hudebního učitele kněžský úřad…

Comme c’est respectable! Pas précisement humain, mais extrěmement respectable! Nemá snad nás Židy, kteří jsme národem kněžským, i když se všelijak pitvoříme v pařížských salónech, přitahovat němectví, a nemáme od něho přejímat ironické ladění vůči světu a umění produkovanému pro nějakou tu roztomilou dívku? Lidovost, to by byla od nás nehoráznost provokující k pogromu. Jsme internacionální – ale jsme proněmečtí, jsme proněmečtí jako nikdo na světě, už proto, že prostě nemůžeme nevidět, jak jsou spřízněné role němectví a židovství na této zemi. Une analogie frappante! Obě role jsou stejně nenáviděny, jsou ve stejném opovržení, stejně se jich všichni obávají, stejně jim závidí, obě budí stejný odmítavý podiv a tentýž podiv mají i ony nade vším kolem. Mluví se o údobí nacionalismu. Ale ve skutečnosti existuje pouze dvojí nacionalismus, německý a židovský, a všechny ostatní jsou oproti těmto dvěma dětským hračičkářstvím – tak jako je zaryté francouzství Anatola France jen a jen mondénností oproti německé osamělosti – a židovské vyvolenecké domýšlivosti… France – nacionalistické nom de guerre. Německý spisovatel by si těžko mohl dát jméno ,Deutschlanď, tak se pojmenovává nanejvýš nějaká válečná loď. Musel by se spokojit se jménem ,Deutsch’ – a to by si dal jméno židovské – oh, la, la!

Pánové, ale teď už opravdu tisknu kliku, už jsem venku.

Řeknu už jenom jedno. Němci by měli Židům nechat, aby byli proněmečtí. Oni se tím svým nacionalismem, tou svou zpupností, tím, jak se šňoří myšlenkou, že nad ně není, jak nenávidí stát v řadě a být rovný s rovnými, jak odmítají dát se uvést do světa a připojit se k jakékoliv společnosti – oni se tím dostanou do neštěstí, do opravdického židovského neštěstí, je vous le jure.

Němci by měli Židovi dovolit, aby jim dělal le médiateur mezi nimi a společností, manažera, impresária, obchodníka s němectvím – on je k tomu dokonale uzpůsobený, neměli by mu ukazovat dveře, on je mezinárodní, a je proněmecký. Mais c’est en vain.

Et c’est trěs dommage! Ale co pořád mluvím? Už jsem dávno pryč. Cher maitre, j’étais enchanté. J’ai manqué ma mission, ale já jsem nadšený. Mes respects, monsieur le professeur. Vous m’avez assisté trop peu, mais je ne vous en veux pas. Mille choses á madame Schweige-still. Adieu, adieu…“

XXXVIII

ČTENÁŘŮM SE JIŽ DOSTALO INFORMACE O TOM, ŽE Adrian Rudimu Schwerdtfegerovi splnil touhu, kterou měl v sobě celá léta a celá léta ji také projevoval, a napsal přímo pro něj houslový koncert, že mu tu skvělou, houslisticky nadmíru vděčnou skladbu i osobně připsal a dokonce s ním jel k prvnímu provedení do Vídně. Až k tomu bude vhodné místo, rozepíši se podrobněji o tom, že byl přítomen i o několik měsíců později, to jest ke konci roku 1924, reprízám v Bernu a v Curychu. Předtím bych se však chtěl, v souvislosti svrchovaně vážné, vrátit ještě k oné možná až všetečné a mně asi nepříslušející charakteristice této skladby, již jsem tu předtím vyslovil, když jsem se vyjádřil, že se až jakousi zdvořilou, virtuózně koncertantní po volností poněkud vymyká z celého Leverkiihnova neúprosně radikálního a nesmlouvavého díla. Nemohu než se domnívat, že naši potomci s tímto mým „ortelem“ – bože, jak to slovo nenávidím! – budou souhlasit, a já tu nečiním nic jiného, než že jim poskytuji duševní vysvětlení pro něco, k čemu by jim jinak scházel klíč.

Je to s tou skladbou zvláštní: má tři věty, bez tóninových předznamenání, avšak jsou v ní, smím-li to tak vyjádřit, zabudovány tóniny tři, B dur, C dur a D dur – z nich, jak je hudebníku známo, je D dur jakousi dominantou druhého stupně, B dur něco jako subdominantou, a C dur je přesně uprostřed obou. Mezi těmito tóninami se dílo umně pohybuje, a to tak, že velice dlouho se žádná z nich zřetelně neprojeví, nýbrž každá je pouze naznačena poměrnostmi mezi zvuky. Po celé velké hudební plochy se všechny tři navzájem překrývají, až posléze, způsobem arci triumfálním, jaký každé koncertní publikum elektrizuje, se naplno ozřejmí C dur. Je tu v první větě nadepsané „andante amoroso“ jakýsi vůdčí akord, sladký a něžný, avšak neustále na hranici výsměchu, který pro mé ucho má v sobě něco francouzského: c-g-e-b-d-fis-a, souzvuk, který spolu s vysokým f houslí znějícím nad ním obsahuje v sobě, jak vidno, tónické trojzvuky oněch tří hlavních tónin. V něm máme takříkajíc duši celého díla, máme v něm rovněž duši hlavního tématu této věty, které se znovu ozve ve větě třetí, malebné to řadě variací. Je to svým způsobem podivuhodná melodická koncepce, šumící, velkým obloukem se nesoucí kantiléna, která až zbavuje smyslů; má v sobě cosi pyšnivého, okázalého, a k tomu zádumčivost, jíž ovšem nechybí líbivost, tak jak si to hráč žádá. Rozkošně příznačné je tu u skladatelovy invence neočekávané a jemně akcentované překročení melodické linie, která dospěla k jistému vrcholu, ještě o jeden tónový stupeň, z něhož se pak, nanejvýš vkusně, možná až příliš vkusně, zase zpěvně řine zpět dolů. Je to jedna z oněch již fyzicky působících, hlavu i údy zasahujících, „nebeskosti“ se dotýkajících manifestací krásy, jakých je schopna pouze hudba a už žádné další umění. A velebivé orchestrální tutti právě tohoto tématu v poslední části variační věty pak přináší propuknutí

v neskrývaném již C dur. Tomuto výbuchu předchází jakýsi odvážný náběh v dramatickém parlandovém rázu – zřejmá reminiscence na recitativ prvních houslí v poslední větě Beethovenova kvartetu a moll – až na to, že tam po oné velkolepé frázi přichází něco jiného než melodická okázalost, v níž z parodie strhujících zvuků je nakonec naprosto vážně míněná, a proto jaksi zahanbujícím dojmem působící vášeň.

Vím, že než se Leverkťihn pustil do skládání, důkladně studoval, jak nakládá s houslemi ve svých skladbách Bériot, Vieutemps a Wieniawski, a užívá jejich metody zpola s respektem a zpola ji karikuje – ostatně zejména v oné náramně rozpustilé a virtuózní střední větě, ve scherzu obsahujícím i citaci z Tartiniho sonáty „Ďáblův trylek“, klade takové nároky na houslistovu techniku, že ten hodný Rudi musel vynaložit docela všechny síly, aby Adriánovým požadavkům dostál: pokaždé když zmohl ten úkol, pod kučeravě vzpurnými plavými vlasy se mu zaperlil pot a v bělmu jeho chrpově modrých očí se objevil nespočet rudých žilek.

Ale kolik odškodnění, kolik příležitosti k „flirtu“ ve vyšším smyslu toho slova mu poskytlo dílo, které jsem přímo mistrovi do tváře nazval „apoteózou salonní hudby“, kdyžtě jsem si ovšem byl předem jist, že mi tu charakteristiku nebude mít na zlé, že ji naopak přijme s úsměvem.

Nemohu myslet na ten hybridní výtvor, abych si nepřipomněl rozhovor, jehož dějištěm byl byt továrníka Bullingera ve Widenmayerově ulici v Mnichově: první patro činžáku, který sám postavil a pod jehož okny, v řádně regulovaném korytě, si čile vedla Isara jako nezkažená horská bystřina. U toho boháče se v sedm prostíralo k večeři pro takových patnáct lidí: za pomoci školeného personálu, v čele s důstojnou hospodyní vybraných způsobů, která toužila, aby se s ní někdo oženil, vedl Bullinger dům, kde byly dveře otevřeny komukoliv, a většinou měl hosty z finančních a obchodních kruhů. Jenže víme, že se rád brebentivě vměšoval do duchovního života, a tak se v jeho komfortních salónech konávaly i večírky, na nichž se potkávaly živly umělecké a učenecké – nikdo, ani já, neviděl důvod, proč si odpírat kulinářské příjemnosti jeho banketů, jakož elegantní prostředí, jež skýtaly jeho salóny pro podněcující zábavu.

Tentokrát tu byla Jeannette Scheurlová, pan a paní Knoterichovi, Schildknapp, Rudi Schwerdtfeger, Zink a Spengler, nakladatel Radbruch s manželkou, herečka Zwitscherová, zmíněná již autorka veseloher z Bukoviny, jmenovala se Binderová-Majorescuová, a nádavkem já a moje milá žena; ale přišel i Adrian, dal na domlouvání, jehož se kromě mne podjali i Schildknapp a Schwerdtgefer. Nezkoumám, čí prosba tu byla rozhodující, a vůbec si nenamlouvám, že to byla právě ta moje. Protože seděl u stolu s Jeannettou, jejíž blízkost na něj působila vždy blahodárně, a poněvadž jej vůbec obklopovaly samé důvěrně mu známé tváře, zřejmě nelitoval, že povolil naléhání: naopak se zdálo, že je mu po ty tři hodiny, co mezi námi pobýval, věru dobře; a já zas jednou s tichým veselím pozoroval, s jakou nezáměrnou, rozumově u valné většiny těžko zdůvodnitelnou úslužností a více nebo méně ostýchavou uctivostí si celá společnost vede vůči tomu člověku, jemuž koneckonců bylo teprve osmatřicet let. Tento fakt, jak říkám, mě rozveseloval – a ná druhé straně mi zas tísnivě a starostlivě svíral srdce; protože důvodem, proč se tak ti lidé chovají, byla přece atmosféra oné nepopsatelné cizosti a osamělosti, jaká jej – v těch letech to bylo stále citelnější a distancovanější – rostoucí měrou obklopovala a která člověku mohla vnukat dojem, že ten skladatel snad přichází ze země, kde krom něho už nežije nikdo.

Ten večer, jak jsem již řekl, choval se Adrian docela nenucené a bylo mu do řeči, na čemž podle mého měl jistou zásluhu Bullingerův šampaňský koktají a jeho skvělé falcké víno. Adrian se bavil se Spenglerem, kterému se dařilo už hodně špatně (jeho nemoc zachvátila i srdce), a smál se, jako my všichni, šaškovstvím Leona Zinka, který se za stolem, opřen zády o židli, zavinul do ohromného damaškového ubrousku jak do prostěradla až po ten svůj groteskní nos a nad ním v pokojné grimase sepjal ruce.

Ještě víc rozjařilo Adriana, jak dovedně se ten šprýmař, když předváděl jakési zátiší od Bullingera, který diletoval v olejových malůvkách, dovedl vykroutit z každého úsudku a ušetřit ho i nás, tím že si ten jistě dobře míněný malířský výtvor prohlížel ze všech stran, neustále k tomu provolával: „Jéžiši!“, což mohlo znamenat leccos, a jednou to dílo dokonce otočil rubem k nám.

Ostatně ono vyrážení užaslých a k ničemu nezavazujících výkřiků patřilo k technice toho vlastně nikoliv příjemného člověka, jak se podílet na různých debatách, které přesahovaly ten jeho malířský a mumrajový rozhled, a jednu chvíli tu svou techniku uplatňoval i za rozmluvy, která se dotýkala jistého okruhu estetických a morálních problémů; rozmluvy, která mi vytanula na mysli.

Rozpředla se tak, že navázala na mechanické hudební přehrávky, jež nám nabídl hostitel po kávě; my jsme zatím pokračovali v kouření a v popíjení likérů. Tehdy započal velice příznivý vývoj gramofonové desky, a Bullinger na svém nákladném skříňovém přístroji pouštěl kdejaký akustický požitek: nejdříve, jak se upamatovávám, dobře zahraný valčík z Gounodova „Fausta“, u něhož si Baptist Spengler pouze neodpustil namítnout, že na melodii lidového tance někde na louce je vysloveně příliš elegantní a salonní. Shodli jsme se, že tenhle styl je daleko vhodnější pro svůdnou plesovou hudbu v takové Berliozově „Fantastické symfonii“, a ptali jsme se po té skladbě. Tuhle desku tu Bullinger neměl. Náhradou zahvízdal ten nápěv Schwerdtfeger svými neomylnými rty, s houslovým témbrem, čistě a vzorně, a smál se, když jsme mu tleskali, přičemž, jak to bylo pro něho typické, škubnutím si upravil rameno v šatech a jeden koutek úst šklebivě stáhl dolů. Pro srovnání s tou francouzskou hudbou pak jsme požádali o něco ve vídeňském tónu, á la Lanner a Johann Strauss mladší, a náš hostitel ochotně sahal do svých zásob, dokud jedna dáma – dosud přesně vím, že to byla paní Radbruchová, manželka onoho nakladatele – nepodotkla, zda bychom neměli vzít v úvahu, že možná takovými lehkovážnostmi nudíme velikého skladatele, kterého máme mezi sebou. Dostalo se jí starostlivého souhlasu, takového, že se Adrian, když to slyšel, užasle rozhlížel, poněvadž otázku předtím nepochopil. Když mu ji zopakovali, náruživě protestoval. Proboha živého, to ne, to je nedorozumění.

Nikdo nemůže mít z těchhle věcí, které jsou ve svém žánru mistrovské, větší potěšení než on.

„Vy podceňujete mé hudební vychování,“ řekl. „Měl jsem za útlého mládí učitele,“ (a s tím svým krásným, jemným a hlubokým úsměvem se podíval přes stůl na mne) „nadšence, který byl zrovna napěchovaný vším, co kde na světě znělo, až tou rozeznělostí přetékal, a ten byl až příliš zamilován doslova do každého organizovaného hluku, aby se člověk u něho naučil nějak ohrnovat nos, cítit se až příliš povznesen nad tu nebo onu hudbu. Ten člověk se velice dobře vyznal ve všem, co je tady vznešené a přísné.

Jenže pro něho hudba byla hudba, jen když to byla hudba, a proti Goethovu výroku ,Umění se zabývá tím, co je těžké a dobré’

měl pohotově námitku, že i lehké je těžké, pokud je dobré, a ono

může být dobré zrovna tak jako to, co je těžké. Něco z toho ve mně uvízlo, mám to od něho. Ovšem vždycky jsem ho chápal tak, že člověk musí být zrovna kovaný v tom, co je těžké a dobré, aby si mohl takhle začínat i s tím, co je lehké.“

V pokoji zavládlo mlčení. Vlastně řekl, že jen on má právo radovat se ze všech těch potěšení, co se tu skýtala. Kdekdo se snažil tomu tak nerozumět, avšak podezříval jej, že to tak myslel.

Podívali jsme se po sobě se Schildknappem. Doktor Kranich pronesl „Hm.“ Jeannette řekla tiše: „Magniřique!“ Leon Zink ze sebe vyloudil ten svůj výkřik hlupácké podmaněnosti, vlastně potměšilosti „No jéžiši!“. „To je celý Adrian Leverkúhn!“ vyhrkl Schwerdtfeger, rudý v obličeji od nejedné sklínky Vieille

Cure, ale nejen od nich. Věděl jsem, že vskrytu si připadá dotčen.

„Nemáte náhodou,“ zahovořil opět Adrian, „ve své sbírce

Dalilinu Des dur árii ze Saint-Saénsova ,Samsona’?“ S tou otázkou se obrátil na Bullingera, a ten byl nanejvýš spokojen, že mu mohl hlaholně odpovědět:

„Já a nemít tu árii? Můj milý, co si o mně myslíte! Tady je

– a vůbec ne ,náhodou’, o tom vás mohu ujistit!“

Nato řekl Adrian:

„No dobře. Napadlo mě to, protože Kretzschmar – to byl ten můj učitel, varhaník, člověk srostlý s fugou, víte – ten měl k té skladbě zvláštní vášnivý vztah, zrovna slabost. Vedle toho se jí občas dokázal i zasmát, ale to neznamenalo nic proti jeho obdivu;

ten snad platil jen příkladnosti té věci. Silentium.“

Jehla zapadla do drážky. Bullinger nad ní sklopil těžké víko.

Zvukovou mřížkou se rozlinul pyšný mezzosoprán, který se příliš nestaral o nějakou slušnou artikulaci: bylo rozumět slovům „Mon coeur s’ouvre á ta voix“ a pak už skoro ničemu; ovšem zpěv, doprovázený bohužel orchestrem poněkud kňourajícím, byl podivuhodný svou vřelostí, něžností, temnými polohami blaženosti, tak jako sama melodie, která se v obou stejně vystavěných slokách do plné krásy rozvine teprve uprostřed a dovršuje ji přímo omamně, zvláště podruhé, kdy housle, teo! v plné sytosti zvuku, vychutnávavě opisují šťavnatou zpěvní linku a repetují její závěrečnou figuru v tklivě jemné dohře.

Všichni byli dojati. Jakási dáma si vyšívaným kapesníckem do společnosti poťukávala na jedno oko. „Pitomě krásné!“ řekl

Bullinger, což byla fráze už delší dobu oblíbená mezi estéty a hojně používaná, která drsně znalecky korigovala ve prospěch střízlivosti blouznivý úsudek „krásné“. Dalo se říci, že tady je zmíněné rčení zcela přesné a v pravém slova smyslu naprosto na místě, a možná právě to Adriana rozveselilo.

„No prosím!“ zahlaholil se smíchem. „Teď už chápete, že i vážný člověk dokáže pro tohleto číslo horovat. Duchovní krása to zrovna není, spíš exemplárně smyslová. Ale smyslovosti by se člověk koneckonců neměl ani bát, ani stydět.“

„Možná přece jen ano,“ ozval se doktor Kranich, ředitel Kabinetu mincí. Tak jako vždycky, mluvil i nyní nadmíru zřetelně, důrazně, jasně artikuloval a bylo mu vzorně rozumět, i když do toho pískal jeho astmatický dech. „V umění snad přece jen ano.

Na tomhle poli se můžeme nebo spíš snad máme bát toho, co není než smyslové, a stydět se za ně, protože to je podle básníkova vymezení sprostota:,Sprosté je všechno, co nepromlouvá k duchu a ne vzbouzí než smyslový zájem.’„

„Vznešená slova,“ opáčil Adrian. „Bude dobře, když je necháme chvíli doznít, než proti nim něco namítneme.“

„A co byste vy namítl?“ vyzvídal ten učenec.

Adrian pokrčil rameny a pohnul ústy tak, že to přibližně vyjadřovalo: „Já přece nemohu za to, co existuje,“ než řekl:

„Idealismus nebere v úvahu, že k duchu vůbec nepromlouvá jenom duchovno, ale že si jej může velmi hluboce podmanit i animální zádumčivost smyslné krásy. Dokonce přinesl už nejeden hold frivolnosti. Filina je koneckonců jen taková malá děvka, ale Vilém Meister, který přece nemá tak daleko ke svému autorovi, projevuje jí úctu, že to zjevně popírá jakoukoliv sprostotu smyslné nevinnosti.“

,,Ta zdvořilá shovívavost vůči všemu dvojznačnému,“ odvětil numismatik, „se v povaze našeho Olympana nikdy nepokládala za rys nejpříkladnější. Mimochodem lze vidět nebezpečí pro kulturu v tom, když duch zamhuřuje oči před smyslnou sprostotou, nebo nad ní dokonce okem pomrkává.“

„Zřejmě máme odlišný názor na to, co je tu nebezpečí.“

„Řekněte rovnou, že jsem strašpytel.“

„Bůh uchovej! Rytíř bázně a hany není žádný zbabělec, je prostě rytíř. Všechno, zač bych já rád lámal kopí, je jistá velkorysost ve věcech umělecké morálky. V jiných druzích umění, zdá se mi, si ji poskytují, nebo si jí dopřávají ochotněji než v hudbě.

Což ji možná dost ctí, ale povážlivě jí to zužuje prostor k životu.

Co zbude z toho všeho cinkání a břinkání, pokud na ně přiložíme

nejrigoróznější duchovní a morální měřítko? Pár ryzích Bachových spekter. Možná nezbude vůbec nic, co by se dalo poslouchat.“

Přišel sluha s whisky, s pivem a sodovkou na obrovském podnose.

„Kdo by chtěl kazit hru,“ řekl ještě Kranich, a Bullinger jej za to obdařil burácivým Bravo! a plácnutím po rameni. Pro mne a možná ještě pro toho a pro onoho hosta byl ten slovní střet prudce vyvřelým soubojem mezi strohou prostřednosti a strádající hlubokou duchovní zkušeností. Vsunul jsem sem ovšem tuhle společenskou scénu nejen proto, že tak silně cítím, jakou má spojitost s onou koncertní skladbou, na níž tehdy Adrian pracoval, ale i proto, že hned tehdy na mne zrovna dorážely spojitosti s osobou mladíka, na jehož tvrdošíjné naléhání byla napsána a pro nějž znamenala úspěch v nejednom smyslu.

Pravděpodobně je už mým osudem, že dokáži jen toporně a se suše obecnou přemítavostí hovořit o problému, který Adrian přede mnou jednoho dne prohlásil za podivnou a vždycky poněkud nepřirozenou proměnu vztahu Já a Nejá – o problému lásky. Zábrany úcty k tajemství vůbec a nadto úcty osobní se tu spojují, abych měl ústa na zámek nebo abych alespoň skrblil slovy o té démonickou aureolou obklopené změně, jakou onen jev, již sám o sobě téměř zázračný, vzpouzející se jakékoliv individuální uzavřenosti, zakoušel tady. Přesto hodlám tu alespoň náznakem uvést, že právě jistá specifická intelektuální obratnost, za niž jsem vděčil svému povolání klasického filologa – tedy vlastnost, díky níž jinak člověk spíše vůči životu hloupne – mi umožnila vůbec tu něco postřehnout a pochopit.

Nemůže být pochyb, a je třeba s lidskou vyrovnaností zpravit o tom čtenáře, že neúnavná příchylnost, již nikdy nic neodradilo, dobyla tu nakonec vítězství nad svrchovaně nepřístupnou samotou – vítězství, jaké při polaritě – zdůrazňuji ten výraz: polaritě partnerů, při tom, jaký byl mezi nimi navzájem duchovní odstup, mohlo mít jen zcela určitou podobu, a o tu se také v tomto smyslu vždy – až šotkovsky – usilovalo. Je mi naprosto zřejmo, že pro Schwerdtfegera, jenž měl v základě své povahy nezávaznost ve vztazích, dobytí oné samoty příchylností, ať už vědomě nebo nevědomky, mělo od samého počátku právě tento úmysl a odstín

– čímž není řečeno, že mu snad chyběly pohnutky ušlechtilejší.

Naopak: uchazeč to myslel naprosto vážně, když říkal, jak nezbytně potřebuje Adriánovo přátelství k ucelenosti své povahy, jak jej toto přátelství pohání kupředu, povznáší jej, činí lepším;

jenomže byl dost nelogický, když k získání tohoto přátelství uplatnil vrozené mu prostředky flirtu – a poté se cítil dotčen, když zádumčivá náklonnost, kterou probudil, dávala nepokrytě najevo jistou erotickou ironii.

Nejpodivuhodnější a nejvíce jímavé na tom všem pro mne bylo, že jsem na vlastní oči viděl, jak ztékaný nepostřehuje, že podléhá čárům, naopak iniciativu připisuje sobě, ač ta zcela a naprosto náležela tomu druhému, jak se zdál pln fantastického úžasu nad upřímnou, ničeho nedbající svolností a ochotností, pro niž přece byl vhodnější spíše název svádění. Ano, Adrian mluvil o zázraku, když se někdo nedá zmýlit a zmást melancholičností a citem, a ani nepochybuji o tom, že ona „udivenost“ měla svůj počátek až někde v onom již tak dávno minulém večeru, kdy se Schwerdtfeger objevil v jeho pokoji, aby ho přiměl k návratu mezi hosty, kdyžtě bez něho je tam taková nuda. A přece u tohoto takzvaného zázraku vskutku vždy spolupůsobily i ony znovu a znovu vynášené ušlechtilé, po umělecku neostýchavé a řádné povahové vlastnosti nebohého Rudiho. Existuje dopis, který Adrian napsal

Schwerdtfegerovi přibližně v době, kdy se konal onen večírek u Bullingera, a který měl Schwerdtfeger pochopitelně zničit, který si však dílem z piety, dílem zajisté i jako trofej uschoval.

Odmítám z něho citovat, budu jej pouze charakterizovat jako lidský dokument, který působí dojmem, jako by se obnažovala nějaká rána, a v jehož bolestné nepokrytosti ten, kdo jej psal, asi viděl cosi velmi odvážného. Nic odvážného to nebylo. Ale přesto bylo krásné to, jak se projevilo, že ničím odvážným není. Okamžitě, v největším chvatu, bez jakýchkoliv trýznivých průtahů se tehdy adresát vydal do Pfeifferingu, a tam se udála důvěrná rozmluva, za níž byla vyslovena ujištění naprosto vážně míněné vděčnosti – projevilo se tu prosté, smělé a bezelstně jemné chování, jež se horlivě snažilo předejít jakémukoliv pocitu zahanbenosti… Něco takového musím chválit, nemohu jinak. A dohaduji se, a mám při tom pocity souhlasu, že právě tehdy bylo dohodnuto, že Adrian složí onen houslový koncert a komu ho dedikuje.

Ten koncert Adriana zavedl do Vídně. Dovedl jej poté, společně s Rudim Schwerdtfegerem, na ono maďarské panství. Když se odtamtud vrátili, těšil se již Rudolf výsadě, jež až dosud, díky společnému dětství, náležela výhradně mně: s Adriánem si navzájem tykali.

XXXIX

NEBOHÝ RUDÍ! KRÁTKÝ BYL TRIUMF TVÉ DĚTINSKÉ démoničnosti, protože ta uvízla v silovém poli démoničnosti hlubší, osudnější, a ta tu tvou nadmíru rychle zlomila, pozřela, zmařila. Neblahé „Ty“! Ani nebylo případné pro onu modrookou bezvýznamnost, jež si je vydobyla, ani ten, jenž se k němu blahovolně snížil, nakonec nemohl jinak, než se pomstít za ono –možná – blaživé pokoření, kterého se mu takto dostalo. Pomsta byla bezděčná, chladná a tajemná, a přišla vzápětí. Vyprávím, vyprávím.

V posledních dnech roku 1924 se v Bernu a v Curychu konaly reprízy úspěšného houslového koncertu, v rámci dvou večerů švýcarského „Komorního orchestru“, jehož dirigent, pan Paul Sacher, pozval k provedeni Schwerdtfegera za velmi výhodných podmínek, a neopomněl projevit přání, aby svou přítomností dodal koncertům na významu i sám skladatel. Adrian se zdráhal; ale Rudolf věděl, jak jej poprosit, a mladistvé „ty“ tehdy ještě mělo dost síly, aby razilo cestu tomu, co se chystalo.

Koncert zařazený doprostřed programu, který zahrnoval i německou klasiku a soudobou ruskou hudbu, zásluhou sólistovou, který do své hry vložil všechny síly a vášeň, v obou městech, v sále bernské konzervatoře i v curyšské Tonhalle, nanovo prokázal své kvality, svou produchovnělost i líbivost. Kritika postřehla jistou nejednotnost stylu, ba i úrovně, a také obecenstvo bylo poněkud méně spontánní než vídeňské, přece jen však nejen odměnilo účinkující živými ovacemi, ale jak jednoho, tak i druhého večera si vynutilo, aby se ukázal i autor; ten posléze vyhověl svému interpretovi a ruku v ruce s ním se děkoval za potlesk.

Tuto dvojitě jedinečnou událost, to, že se samota osobně vydala v plen davu, jsem promeškal. Byl jsem z ní vyloučen. Podruhé, v Curychu, byla svědkem všeho Jeannette Scheurlová; v tu dobu právě pobývala ve městě a setkala se i s Adriánem v jednom soukromém domě, jenž hostil jeho i Schwerdtfegera; vyprávěla mi o tom.

Byl v Ulici mýtů, poblíž jezera, a patřil panu Reiffovi a paní

Reiffové, bohatým, již nikoli nejmladším manželům, bezdětným a příznivcům umění, kteří odedávna měli potěšení z toho, když mohli významným umělcům tudy projíždějícím nabídnout pěstěné útočiště a opatřit jim i společenskou zábavu. Muž, hedvábnický průmyslník, tou dobou již na odpočinku, švýcarský starodemokrat tělem i duší, měl jedno oko skleněné, jež rysy jeho vousaté tváře obdarovalo jakousi strnulostí – to ovšem byl dojem klamný, protože ten člověk byl skrznaskrz svobodomyslně bujarý a nic neměl tak rád jako brebentit ve svém salónu s dámami od divadla, s heroinami nebo subretami. Také se na večírcích, jež dával, občas dal strhnout ke hře na cello, a nehrál na ně špatně; na klavír jej doprovázela jeho žena, která pocházela z Německa a kdysi se věnovala zpěvu. Chyběl jí jeho humor, byla to však rázná a pohostinná měšťanka, které se zamlouvalo poskytovat přístřeší slavným osobnostem a dávat ve svých salónech vládnout duchu virtuozity, a v této zálibě se naprosto shodla s manželem. Měla ve svém budoáru celý stůl pokrytý fotografiemi evropských celebrit, všechny opatřené věnováním; proslulých osobností, které byly Reiffovým zavázány za jejich pohostinnost.

Ti dva pozvali k sobě Schwerdtfegera, ještě než se jeho jméno objevilo v novinách, neboť jako mecenáš, jehož dlaň byla vždycky otevřená, se ten starý průmyslník vždy dřív než kdo jiný dozvěděl, co se chystá na hudebním poli; a bez váhání rozšířil pozvání i na Adriana, jakmile se jim doneslo, že přijede. Byt byl rozlehlý, hostům poskytoval místa dost a dost, a skutečně Adrian a Rudi, když dorazili z Bernu, zastihli tady již i Jeannette Scheurlovou, která, jako vždy jednou do roka, usadila se právě na několik týdnů u těchto svých přátel. Ale u slavnostní večeře, k níž se po koncertu sešla v jídelně u Reiffových malá společnost nejbližších známých, neseděl Adrian vedle ní.

V čele stolu trůnil hostitel, který si zavdával jakéhosi nealkoholického nápoje z nádherné broušené sklínky a s tou svou strnulou tváří žertoval s dramatickou sopranistkou městského divadla, kterou měl po boku, s ženou to mocné postavy, jež se po celý večer dlaní sevřenou v pěst často bušila do prsou. Byl tu ještě další člen opery, hrdinný baryton, rodilý Balťan, muž vytáhlý, promlouvající hřmivě, leč inteligentně. Dále samozřejmě pořadatel koncertu, kapelník Sacher, k tomu doktor Andreae, stálý dirigent orchestru Tonhalle, a vynikající hudební novinář z deníku „Neue Zůrcher Zeitung“ doktor Schuh – všichni tu měli své manželky. Na druhém konci stolu seděla statná paní Reiffová, mezi Adriánem a Schwerdtfegerem, kteří měli za sousedky nalevo mladé nebo dosud mladé a na obživu si vydělávající děvče, slečnu Godeauovou, francouzskou Švýcarku, a vpravo pak její tetu, nadmíru vlídnou, až téměř ruským dojmem působící starou dámu s knírkem, kterou Marie (tak se slečna Godeauová jmenovala)

oslavovala „ma taňte“ nebo „teto Isabeau“ a která podle všeho žila s neteří jako její společnice, hospodyně i jakási gardedáma.

Abych čtenářům o neteři poskytl jakoustakous představu, k tomu jsem myslím povolán, protože o něco později na ní můj zrak z dobrých důvodů spočinul k usilovnému zkoumání. Jestliže kdy výraz „sympatická“ byl nezbytný k charakterizování nějakého člověka, pak tomu je tak, líčí-li se tato žena, která od hlavy k patě každým svým rysem, každým slovem, každým úsměvem, každým projevem své bytosti hověla poklidnému, nepřehánivému estetickomorálnímu smyslu toho slova. Ze měla ty nejkrásnější černé oči, jaké kdy svět viděl, to uvádím ze všeho nejdřív – černé jako stejně zbarvený křišťál, jako dehet, jako zralé ostružiny, oči, které nebyly nějak příliš velké, ale pohlížely na okolí upřímně, v té své temnosti jasně a ryze, zpod obočí, jehož jemné, pravidelné obrysy měly stejně tak málo co dělat s kosmetikou jako mírná živá červeň něžných rtů. Nebylo na tom děvčeti nic umělého, žádná dodatečná podmalovávající, barvící úprava. Přirozeně věcný půvab, s nímž měla z čela a nazad od jemných spánků na krk sčesány těžké, uším volnost popřávajicí vlasy, dával ráz i jejím rukám – chápavě krásným, nijak příliš drobným, ale štíhlým a s protáhlými klouby, rukám, které v zápěstí obepínaly prosté manžety bílé hedvábné halenky. Podobně obepínal hladký límeček i krk, jenž se z něho tyčil oblý a štíhlý jako sloup, skutečně jako vysoustruhovaný, završený líbezně do špičky vybíhajícím oválem slonovinového obličeje s jemným a hezky tvarovaným nosíkem, na němž byly nápadné dychtivě otevřené nozdry.

Neusmívala se příliš často, smála se ještě vzácněji, a vždy takový smích provázela jakási dojímavá námaha oné jakoby průsvitné končiny kolem spánků a vždy se při něm obnažil email těsně k sobě přiléhajících a pravidelných zubů.

Čtenář pochopí, že se snažím láskyplně a horlivě vyvolat mu před oči zjev té ženy, s kterou Adrian krátkou dobu zamýšlel uzavřít sňatek. V oné bílé hedvábné halence do společnosti, zdůrazňující její tmavé vzezření možná i s jistou záměrností, zahlédl jsem i já Marii poprvé, potom však jsem ji vídal převážně v prostém všedním cestovním oděvu z tmavé skotské látky s lakovým páskem a s perleťovými knoflíčky, oděvu, který jí snad slušel ještě víc – také někdy v pracovní kazajce až ke kolenům, kterou si oblékala přes šaty, když na rýsovacím prkně zápolila s tužkami a pastelkami. Byla totiž kreslířkou – Adrian to už předtím věděl od paní Reiffové –, věnovala se umění návrhářskému, vymýšlela a vypracovávala pro menší pařížské operní a operetrlí scény, pro „Gaité Lyrique“, pro staré „Theátre du Trianon“ figury, kostýmy, kulisy, jež pak sloužily jako předloha krejčím a malířům dekorací. Tímhle se tedy zabývala; a bydlela ta rodačka z Nyonu u Ženevského jezera s tetou Isabeau v titěrných místnůstkách jednoho bytu na Ile de Paris. Ovšem její píle, vynalézavost, znalecký rozhled v dějinách odívání i její jemný vkus byly stále proslulejší, a nejenže její pobyt v Curychu měl souvislost s jejím povoláním, ona i svému sousedovi po pravici vyprávěla, že za něko lik týdnů přijede do Mnichova, protože tamní činohra jí chce zadat výpravu jedné komedie v moderním stylu.

Adrian dělil svou pozornost mezi ni a domácí paní, a unavený, ale šťastný Rudi naproti němu čtveračil s „ma tante“, která kdykoliv se smála, snadno prolévala dobromyslné slzy a často se nakláněla k neteři, aby jí, s obličejem celým zvlhlým a vzlykavým hlasem, zopakovala to nebo ono ze sousedových průpovidek, co podle jejího názoru nezbytně musela slyšet. Marie jí poté vždy vlídně přikývla, zjevně byla ráda, že se dobře baví, a oči jí s jistým uznalým vděkem spočinuly na tom, kdo tetu obdaroval takovou veselostí, kdo si dal opravdu záležet, aby znovu a znovu ve staré dámě vzbouzel touhu dávat dál jeho šprýmy. S Adriánem, ochotně odpovídajíc na jeho dotazy, mluvila slečna Godeauová o tom, co dělá v Paříži, o mladých výplodech francouzského baletu a opery, o nichž věděl jenom zčásti, o dílech Poulencových, Auricových, Rietiových. Rozehřáli se debatou o Ravelově baletu „Dafnis a Chloe“ a o skladbě „Jeux“ Clauda Debussyho, o Scarlattiho hudbě ke Goldoniho „Rozdováděným ženám“, o Cimarosově „Tajném manželství“ a o Chabrierově „Spatném vychování“. K té i oné věci Marie navrhla novou výpravu a vysvětlovala

Adriánovi jednotlivá scénická řešení tak, že mu je tužkou načrtávála na svém jídelním lístku. Saula Fitelberga dobře znala – jak by ne! Tady se rozzářil email jejích zubů a srdečný smích jí přelíbezně namáhal spánky. Její němčina byla plynulá s lehce cizí, rozkošnou výslovností; její hlas měl vřelý vemlouvavý témbr, byl to hlas nepochybné zpěvačky, dokonalý „materiál“ – abychom to vyjádřili přesně: nejenže se polohou i barvou podobal hlasu Elsbeth Leverkiihnové, ale dokonce kdo jej poslouchal, tu a tam se opravdu domníval, že slyší hlas Adriánovy matky.

Přece jen nemalá společnost patnácti osob, jen se vstane od stolu, rozdrobí se zpravidla na skupinky, které jsou jiné než zasedací pořádek u tabule a obcují tu spolu jiní lidé. Adrian po večeři s Marií Godeauovou už nepronesl málem jediné slovo. Pánové Sacher, Andreae a Schuh, a nádavkem Jeannette Scheurlová ho na delší dobu okupovali pro sebe při rozhovoru o curyšských a mnichovských hudebních záležitostech; obě pařížské dámy seděly s operními pěvci, s hostitelem a s hostitelkou a se Schwerdtfegerem u stolu s drahocenným servisem ze sěvreského porcelánu a s úžasem pozorovali starého pana Reiffa, jak do sebe lije jeden šálek silné černé kávy za druhým; se švýcarskou důležitostí to vysvětloval tak, že to dělá na lékařovu radu, aby si posílil srdce a lehčeji se mu usínalo. Tři hosté, kteří byli v domě ubytováni, se po odchodu ostatních, kteří přišli jen povečeřet, vzápětí uchýlili do svých pokojů. Slečna Godeauová pobyla ještě pár dní se svou tetou v hotelu Eden au Lac. Když Schwerdtfeger, který se chtěl druhý den ráno vrátit s Adriánem do Mnichova, za loučení projevil velmi živě naději, že se tam s dámami setkají, počkala Marie, dokud stejné přání nevyjeví i Adrian, a pak vlídně souhlasila.

Uplynulo několik prvních týdnů roku 1925, když jsem se dočetl v novinách, že do našeho hlavního města zavítala půvabná sousedka mého přítele u curyšského stolu a že se – nijak náhodou,

Adrian mi totiž řekl, že jí tuto adresu doporučil – ubytovala s tetou ve stejném schwabingském penziónu, v němž Adrian bydlel pár dní poté, co se navrátil z Itálie – v penziónu „Giselle“.

Činohra předhodila tuto zprávu čtenářům, aby vystupňovala zájem obecenstva o premiéru, kterou chystali; hned nato se nám ta zvěst potvrdila, když jsme obdrželi pozvánku od Schlaginhaufenových, abychom se zmíněnou proslulou scénickou výtvarnicí u nich strávili nadcházející sobotní večer.

Nedovedu ani vylíčit, s jakým napětím jsem očekával to setkání. Naděje, zvědavost, radost, úzkost se mi v mysli spojovaly v hluboké vzrušení. Proč? Ne proto –nebo nejen proto –, že Adrian, když se vrátil z té švýcarské cesty za uměním, mi mezi jiným vyprávěl o svém setkání s Marií, řekl mi, že hlasem se podobá jeho matce, což bylo poklidné konstatování, ovšem spolu s ostatním popisem to vzbudilo okamžitě mou bdělou pozornost.

To, co mi líčil, nebyla dojista nijaká nadšená podobizna, mluvil naopak tiše, a jako by slova jenom utrušoval, tvář měl při tom nepohnutou a díval se někam stranou do místnosti. Že ale ho ta známost dosti zaujala, ozřejmilo se už tím, že mu v paměti utkvělo dívčino křestní jméno i příjmení – říkal jsem tu už, že byl-li ve společnosti více lidí, málokdy znal jménem toho, s kým zrovna mluvil –, a jeho informace byla určitě něčím víc než pouhou zmínkou.

Bylo tu však ještě i něco dalšího, co způsobovalo, že mi srdce bušilo tak podivně radostí i pochybnostmi. Když jsem totiž příště zajel do Pfeifferingu, Adrian utrousil něco v tom smyslu, že jako tady už snad bydlel až moc dlouho, že možná v jeho vnějším životě už brzy nastanou jisté změny; že tomu jeho samotaření rozhodně už co nejdřív bude konec; zanáší se prý myšlenkou s ním skoncovat, atd. –? zkrátka co trousil, nedalo se vykládat jinak, než že má v úmyslu se oženit. Sebral jsem odvahu a zeptal se ho, zda to, co naznačuje, nějak souvisí s jistou společenskou okolností, kterou přinesl jeho pobyt v Curychu, a Adrian odpověděl:

„Kdo ti může bránit, aby ses domníval to a ono? Ostatně tenhleten těsný kutloch ani není vhodné místo pro něco takového.

Pokud se nemýlím, poctils mě kdysi podobnými zvěstmi na Hoře Sinai. Měli bychom na takovou konverzaci vylézt na Podmáselník.“

Nechť si čtenář představí, jak jsem zkoprněl!

„Kamaráde,“ řekl jsem, „to tedy je věru strhující senzace!“

Poradil mi, abych svoje výlevy držel na uzdě. Že už mu bude čtyřicet, prohlásil, a to je dost velké varování, aby nepropásl vhodnou chvíli. Nechtěl jsem se už dál ptát a řekl jsem si: uvidíme. Sobě jsem se však netajil radostí, že jeho úmysl znamená vymanit se z té šotkovské spoutanosti se Schwerdtfegerem, a byl jsem nadmíru ochoten chápat to jako vědomý prostředek k takovému vymknutí. Jak se k tomu zachová ten houslista a hvízdal, byla otázka podružná, která v sobě neměla nic znepokojivého, protože ten konečně dospěl k cíli té své chlapecké ctižádosti a konečně měl svůj koncert. Když tak triumfoval, pomyslel jsem si, že teď už bude svolný zaujmout v životě Adriana Leverkiihna znovu místo poněkud rozumnější. Bylo mi ovšem podivné a vrtalo mi hlavou, jak to, že Adrian mluví o svém úmyslu, jako kdyby jeho uskutečnění záviselo jen a jen na jeho vůli a jako kdyby se vůbec nemusel starat o to, zda bude to děvče souhlasit. Jak jsem byl ochoten přitakat sebevědomí, které se domnívá, že mu stačí jenom si vybrat, říci jen, jak si zvolilo! A přesto mé srdce bylo v rozpacích nad naivitou takového domnění, jež dokonce mně připadalo téměř jako výraz osamělosti a cizoty, které Adriana obklopovaly svým odleskem, a aniž jsem to chtěl, opět mi vnukaly pochyby, zda je ten člověk schopen přivábit k sobě lásku ženy. Když jsem byl k sobě naprosto upřímný, pochyboval jsem dokonce, že on sám v zásadě věří v něco takového, a musel jsem v sobě potírat pocit, že Adrian se jenom úmyslně tak tváří, jako kdyby jeho úspěch tady byl pro něj samozřejmostí. Zda v té chvíli už ona vyvolená měla vůbec i jen tušení o úmyslech a záměrech, jaké Adrian vůči ní chová, to bylo stále nejasné.

A bylo to pro mne nadále nejasné i po tom večírku v Briennské ulici, kde jsem se i já seznámil s Marií Godeauovou. Jak se mi asi líbila, to nechť čtenář vysoudí z vylíčení, které jsem tu o ní podal výše. Získala si mě nejen ona něžná noc jejího pohledu, o němž jsem věděl, že Adrian na něj reaguje velmi citlivě, její rozkošný úsměv, její hudební hlas, ale také přívětivá a inteligentní zdrženlivost celé její bytosti, věcnost, určitost, ba strohost ženy, která je nezávislá díky své práci a která se na jakékoliv klokotavé samičkovství dívá svrchu. Blažilo mě představovat si ji jako Adriánovu životní družku, a domníval jsem se, že asi chápu cit, který v něm vzbouzí. Co když mu v ní přichází v ústrety onen „svět“, jehož se jeho osamělost ostýchala – i to, čemu by se dalo říkat „svět“

z hlediska hudebního umění, tedy to, co je mimoněmecké –

v podobě co nejvážněji přívětivé, budící důvěru, slibující doplnění, dodávající odvahu ke splynutí? Co když ji miluje právě z toho svého oratorního světa hudební teologie a matematických čárů kolem čísel? Obdarovalo mě rozechvěním plným nadějí, když jsem v duchu viděl ty dva obklopené týmiž čtyřmi stěnami, přestože jsem je ve skutečnosti viděl fyzicky spolu jen na chvíli. Když jednou těkání hostů na kterémsi večírku sdružilo do jedné skupinky Marii, Adriana, mne a ještě někoho čtvrtého, téměř vzápětí jsem se vzdálil a doufal, že i ten čtvrtý bude natolik chápavý, aby šel po svých.

Večírek u Schlaginhaufenových nebyla slavnostní večeře, nýbrž recepce v devět hodin s občerstvením v jídelně přiléhající k sloupovému salónu. Obraz společnosti se od války podstatně změnil. Už žádný baron Riedesel se tu nezastával „graciéznosti“;

dávno ten rejtar hrající na klavír zmizel v propadlišti dějin, a ani ten Schillerův pravnuk, pan von Gleichen-Russwurm, se už nevyskytoval, protože byl usvědčen z jakéhosi pokusu o podvod, vymyšleného sice se ztřeštěnou až důvtipností, ale nezdařeného, a nadále pobýval jako jakýsi dobrovolný vězeň na svém dolnobavorském statku. Ta záležitost byla málem neuvěřitelná. Baron poslal někam do zahraničí jednomu klenotníkovi k předělání údajně cenný šperk, dobře zabalený a velice vysoko pojištěný, nad skutečnou hodnotu – a klenotník, když mu balíček došel, nalezl v něm jedině mrtvou myš. Ta myš nebyla příliš pilná a nesplnila úkol, kterým ji odesilatel obmýšlel. Pravděpodobně přišel na nápad, že se ten hlodavec prohryže ze své schránky a uteče – a tak vyvolá iluzi, že ta drahá ozdoba vypadla dírou povstalou bůhvíjak a ztratila se, a pojistka tím bude splatná. Jenže ten živočich zdechl, protože nepřipadl na to, kudy vede cesta ven, která by byla vysvětlila i fakt, že není uvnitř šperk, jenž tam arci nikdy nebyl – a tak vynálezce toho taškářství se nadmíru směšně odhalil. Třeba na tu myšlenku narazil v nějaké kulturněhistorické knize a byl tedy obětí své četby. Možná ale vinu na jeho bláznivém vnuknutí měla zcela obecně morální změtenost té doby.

Buď jak buď naše hostitelka, rozená von Plausigová, musela na leccos a leckoho rezignovat a téměř zcela dát vale svému ideálu, spojení rodové šlechty a umělectví. Na staré časy upomínalo několik snad bývalých dvorních dam, které se tu pohybovaly a s Jeannettou Scheurlovou konverzovaly francouzsky. Jinak se tu vedle některých hvězd divadla mihl tu a tam jeden nebo druhý poslanec katolické lidové strany, ba i jistý významný sociálně demokratický člen parlamentu, jakož i pár vyšších i vysokých hodnostářů nového státu, mezi nimiž ovšem byli stále ještě i lidé s rodokmenem, jako třeba jakýsi zgruntu žoviální a ke všemu ochotný pan von Stengel – ale už i jisté živly projevující „liberalistické“ republice činorodou nenáklonnost, které měly-na čelech

drzými znaky napsán záměr pomstít německou potupu, a také přesvědčení, že jsou zástupci světa, který nadejde.

Je tomu tak: kdo by nás byl pozoroval, viděl by pohromadě s Marií Godeauovou a její hodnou tetičkou spíše mne než Adriana, ačkoliv ten bezpochyby přišel kvůli ní a také ji hned ze začátku přivítal s viditelnou radostí; pak se však bavil téměř výlučně se svou milou Jeannettou a oním sociálně demokratickým poslancem, to byl totiž dost velký znalec a ctitel Bachův. To, že jsem se soustředil na onan jistý objekt, asi každý pochopí, poté co se mi

Adrian svěřil; nehledě už vůbec na to, jak byl onen objekt poutavý. Byl s námi i Rudi Schwerdtfeger. Teta Isabeau byla nadšená, že se s ním opět setkává. Tak jako v Curychu ji i tady často rozesmál – a Marii přiměl k úsměvu –, nepřekážel však důstojné debatě, která se dotkla všeho možného, co se událo kolem uměni v Paříži a v Mnichově, přišly v ní na přetřes i evropské záležitosti politické, německo-francouzské vztahy; úplně nakonec, už při loučení, se do ní na pár chvilek ve stoje vmísil i Adrian. Musel jako vždy stihnout svůj vlak do Waldshutu v jedenáct hodin, a tak pobyl na večírku sotva půldruhé hodiny. My ostatní jsme zůstali poněkud déle.

To bylo, jak už jsem řekl, v sobotu večer. Za několik dnů, ve čtvrtek, jsem s ním mluvil telefonicky.

XL

ZAVOLAL MĚ DO FREISINGU, ABY MĚ, JAK ŘEKL, požádal o laskavost. (Mluvil tlumeně a trochu jednotvárně, dalo se z toho soudit, že ho zase bolí hlava.) Má prý pocit, že by bylo slušné těm dámám z penziónu Giselle předvést trochu Mnichov.

Je tu prý jistý úmysl nabídnout jim výlet po okolí, to krásné zimní počasí k tomu zrovna vybízí. Nedělá si prý nárok na autorství toho nápadu, vzešel od Schwerdtfegera. Chopil se prý však ho a přemýšlel o něm. V úvahu přichází Fůssen s Neuschwansteinem. Spíš ale snad je vhodné zajet ještě i do Oberammergau a odtud saněmi do kláštera v Ettalu, má ho osobně dost rád, přes zámek Linderhof, což je přece jenom kuriozita hodná zhlédnutí.

Co prý si o tom myslím.

Schválil jsem mu a pochválil jak ten nápad, tak i Ettal jako cíl výletu.

„Pochopitelně musíte jet s sebou,“ řekl, „ty i tvá žena. Podniknem to některou sobotu – pokud vím, tenhle půlrok v sobotu nemáš hodiny –, řekněme tedy od pozítřka za osm dní, jestli nebude příliš protivná obleva. Už jsem o tom také řekl Schildknappovi. On něco takového strašně rád, chce jet na lyžích a přivázat se k saním.“

Všechno mi to připadalo skvělé.

Prosí prý mě, abych tomu, co mi teď řekne, správně porozuměl, pokračoval. Plán, jak už řekl, vyšel původně od Schwerdtfegera, ale já prý budu mít jistě pochopení, když mi on, Adrian, řekne, že by chtěl, aby takový dojem v penziónu Giselle neměli. Prý by nerad, aby je tam šel zvát Rudolf, to ne, dost mu záleží na tom, aby to udělal sám – i když zase ne tak úplně přímo. Jestli bych prý byl tak hodný a zařídil tu záležitost za něj – tak, že bych ještě předtím, než pojedu zas do Pfeifferingu, tedy pozítří, zašel ve městě za dámami a vyřídil jim jeho pozvání, jaksi jako jeho posel, ale tohle abych jenom naznačil.

„Touhletou přátelskou službou by sis mě možná hodně zavázal,“ řekl podivně upjatě.

Užuž jsem měl na jazyku některé doplňující otázky, ale potlačil jsem je a jednoduše jsem mu slíbil, že učiním, jak si přeje, a ujistil ho, že se za něho a za nás za všechny na tu výpravu těším. Což byla pravda. Docela vážně jsem si už předtím v duchu kladl otázku, jak by se měly podpořit záměry, do nichž mě zasvětil, jak by se měly věci uvést do pohybu. Připadalo mi, že není radno další příležitosti k setkání s tím děvčetem, které si vyvolil, nechávat jen tak prostě nějaké příznivé shodě okolností. Něčemu takovému situace zrovna příliš mnoho možností neskýtala. Tady byla zapotřebí nějaká organizující nápomoc, iniciativa, a ta tady byla. Byl jejím původcem vskutku Schwerdtfeger – nebo ji na něj Adrian jenom svaloval, protože se ostýchal úlohy zamilovaného, pomýšlejícího najednou na všelijaké družnosti a výlety na saních, v notném rozporu se svou povahou a životními cíli?

Skutečně mi něco takového připadalo natolik pod jeho důstojnost, že jsem až toužil, aby bývalo bylo pravdou, když říkal, že za ten nápad může houslista – ale zároveň jsem zase nedokázal úplně potlačit otázku, jestli ten podivínský platonik vlastně má vůbec zájem o tu zamýšlenou záležitost.

Doplňující otázky? Měl jsem vlastně jedinou: proč Adrian, pokud opravdu touží, aby se Marie dozvěděla, že se ji snaží uvidět – proč se, pokud tomu tak je, neobrátí na ni přímo, proč jí nezatelefonuje, proč dokonce nezajede do Mnichova, nezajde za dámami, proč jim nepřednese svůj podnět. Tehdy jsem nevěděl, že tu jde o jakési směřování, o ideu, o něco jako předběžné cvičení na cosi pozdějšího, o sklon za milenkou – musím to děvče tak nazvat – posílat, pověřit někoho dalšího vzkazem pro ni.

Pro tentokrát uložil takový vzkaz na moje bedra, a já jsem se toho pověření ochotně zhostil. To bylo tehdy, co jsem Marii zastihl v pracovní pláštěnce, kterou si přehodila přes onu skotskou halenku bez límce, v pláštěnce, která jí tak slušela. Zastihl jsem ji u kreslicího prkna, silné šikmé dřevěné desky, na niž byla přišroubována elektrická lampa; od ní vstala, aby mě uvítala.

Seděli jsme spolu snad dvacet minut v malém najatém obývacím pokojíku obou dam. Obě byly velice nakloněny pozornosti, která se jim prokazovala, a dychtivě přivítaly záměr s výletem; řekl jsem, že já jsem na ten nápad nepřišel – poté co jsem mezi řečí prohodil, že zrovna jedu za přítelem Leverkuhnem. Prohlásily, že nebýt takových rytířských průvodců, asi by nikdy nepoznaly nic z proslulého mnichovského okolí, nic z bavorské alpské krajiny. Domluvili jsme den i hodinu, kdy se sejdeme, kdy vyrazíme. Mohl jsem tedy Adriánovi podat uspokojivou zprávu a vylíčil jsem mu všechno přesně tak, jak to bylo, a vsunul jsem do svého hlášení pochvalná slova o tom, jak znamenitě to Marii slušelo v té pracovní pláštěnce. Poděkoval mi – tolik jsem vyrozuměl – větou vyslovenou bez ironie:

„No prosím, ono na tom něco je, když má člověk spolehlivé přátele.“

Železniční trať do vsi pašijových her, která je z valné míry táž jako do Garmisch-Partenkirchenu a teprve až úplně v posledním úseku se od ní odchyluje, vede přes Waldshut a Pfeiffering.

Adrian bydlel na polovině cesty k cíli, a tak jsme se v určený den kolem desáté ráno sešli u vlaku na hlavním nádraží v Mnichově pouze my ostatní, pouze Schwerdtfeger, Schildknapp, pařížští hosté, má žena a já. Zatím bez mého přítele jsme urazili první hodinu cesty ještě plochou, zamrzlou krajinou. Zkrátili jsme si ji tak, že jsme posnídali obložené chleby a tyrolské červené, což všechno připravila má žena Helena, a při tom jsme se notně nasmáli Schildknappovým legráckám, když se jako velice horlivě

snažil, aby při jídle nepřišel zkrátka. „Dejte Knappimu,“ říkal

(tím anglicizovaným tvarem se sám oslovoval, a říkali mu jím i ostatní), „dejte Knappimu, ale aby to nebylo knop!“ Jeho potěšení, přirozené, netajené a šprýmovně zdůrazňované, že se může přiživit na jídle někoho jiného, bylo neodolatelně komické. „No ty jsi ale dobrý!“ vzdychal a blýskal očima, když žvýkal chléb s uzeným jazykem. A to jeho žerty byly docela zjevně určeny zejména slečně Godeauové, která se mu líbila stejně jako nám všem. Vyjímala se výtečně v tom olivovém zimním kostýmu, který měla na sobě, vroubeném úzkými proužky hnědé kožešiny, a maje svůj cit jaksi pevně na uzdě – už jsem nyní věděl, co a jak

– kochal jsem se znovu a znovu pohledem na její černé oči, na ten smolně černý a přitom zářivý lesk v temnotě řas.

Když Adrian, pozdravován naším hloučkem s bujností rozdychtěnců, přistoupil k nám ve Waldshutu, projel mnou zvláštní úlek – pokud tohle je výraz, který vystihuje mé pocity. Rozhodně něco z úleku v nich bylo. Teprve teď jsem si totiž uvědomil, že v oddíle, který jsme obsadili, na tom malém prostoru (nebyl to vlastně ani oddíl, nýbrž část sedadel v otevřeném vagóně druhé třídy) ony černé, modré a stejné oči, přitažlivost a indiferentnost, vzrušení a niterný poklid jsou pohromadě pod dohledem jeho očí a že budou takhle pohromadě po celý ten výletní den, který tak do jisté míry bude ve znamení téhle konstelace, možná v něm i být má, takže člověk zasvěcený v oné konstelaci mohl spatřovat pravou ideu toho dne.

Bylo nějak přirozené a správné, že jakmile přistoupil Adrian, krajina venku se začala vzdouvat do výše, a ač dosud jen zdáli, přece jen začal po nás pokukovat zasněžený horský svět. Schildknapp se vyznamenal, protože znal i jméno té nebo oné horské stěny, kterou jsme rozeznali. Bavorské Alpy mezi svými vrcholky nemají žádného giganta nejvyššího řádu, ale přece jen jsme vjížděli do zimní nádhery, jež se v čirém sněžném šatě směle a vážně vypínala k oblakům a střídala se v ní horská průrva i otevřená krajina. Přitom bylo pod mrakem, schylovalo se k dalšímu mrazivému sněžení a vyjasnilo se až kvečeru. Přesto jsme pozornost upínali většinou na ty obrazy za oknem, i za debaty, kterou Marie stočila na to, co společně zažili v Curychu, na večer v Tonhalle, na houslový koncert. Pozoroval jsem Adriana, když se s ní bavil.

Sedl si naproti ní; byla mezi Schildknappem a Schwerdtfegerem, tetička se mezitím oddávala dobromyslnému klábosení se mnou a s Helenou. Zřetelně jsem postřehl, jakou ho to stojí námahu, aby se vyvaroval indiskrétnosti, kdykoli jí pohlédl na tvář, na oči.

Svýma modrýma očima hleděl Rudolf na tu ponořenost, na to vzpamatování, na to odvracení. Nebyla v tom tak trochu útěcha a vynahrazování čehosi, že Adrian před dívkou houslistu tak až emfaticky velebil? Protože Marie se skromně zdržovala jakéhokoliv úsudku o hudbě, mluvilo se jenom o provedení, a Adrian s důrazem prohlásil, že to, že. sólista tu sedí mezi nimi, nemůže mu bránit, aby jeho hru nazval mistrovskou, dokonalou, prostě nedostižnou, a připojil ještě několik nadmíru vřelých, ba horoucně velebivých slov o Rudiho uměleckém vývoji vůbec a o tom, že bezpochyby má před sebou velikou budoucnost.

Oslavenec se tvářil, jako že tohle přece nemůže poslouchat, vyhrkl: „No, no!“ a „Tak už teho nechej!“, tvrdil, že Mistr strašně přehání, ale byl celý zrudlý radostí. Nebylo pochyb o tom, že je mu milé být před Marií tak vynášen, ale nebylo lze nevidět i potěšení, že se tak děje právě oněmi ústy, a jeho vděk se projevoval obdivem k Adriánově vyjadřování. Godeauová slyšela i četla, že v Praze uvedli úryvky „Apokalypsy“, a poptávala se po tom díle. Adrian nechtěl nic říci.

„Proč mluvit,“ řekl, „o těch zbožných hříších!“

To Rudiho nadchlo.

„0 zbožných hříších!“ opakoval jásavě. „Slyšela jste to? Jak ten mluví! Jak ten dovede užívat slov! On je ohromný, náš Mistr!“

A při tom tiskl Adriánovi koleno, tak jak to bylo jeho zvykem.

Patřil k lidem, co stále někoho musí za něco popadat, něčeho se u něho dotýkat, něco držet, nadloktí, loket, rameno. Dělal to dokonce i v mém případě, ba i u žen, které to většinou neměly nerady. –

V Oberammergau naše malá společnost prošla křížem krážem tu pěstěnou osadu s jejími vzornými selskými domky s hojnými vyřezávanými střešními štíty a pavláčkami, a zašli jsme i do příbytků apoštolů, Spasitelova i Matky Boží. Na chvíli jsem se oddělil od přátel, kteří se zatím šplhali na nedalekou Kalvárii, a zašel jsem do známého mně povoznictví a objednal saně. Těch šest jsem pak dostihl u oběda v hostinci, kde byl stolečky vroubený skleněný parket, zařízený na to, že se dal zdola prosvítit; v době vrcholné sezóny, za pašijových her rozhodně, se sem určitě hrnuli cizinci, že se dovnitř ani nevešli. Ted byla místnost, spíše k naší spokojenosti, téměř prázdná, kromě nás tu jedly ještě dvě skupinky hostů, u stolů vzdálenějších parketu, jakýsi ztrápeně vyhlížející pán s ošetřovatelkou v úboru diakonisek u jednoho, hlouček zimních sportovců u druhého. Na plochém pódiu hostům vyhrával pětičlenný orchestřík salonní skladby; v přestávkách mezí nimi, dlouhých a nikomu na škodu, se umělci s rozkoší oddávali odpočinku. Co skýtali publiku, bylo hloupé, a také mu to skýtali v podobě chabé a vadné, takže Rudi Schwerdtfeger, když dojedl své pečené kuře, už to nevydržel a rozhodl se, že odhalí svou skvělou totožnost, přesně jako podle učebnice. Vzal houslistovi nástroj z ruky, chvíli jej obracel sem a tam, aby zjistil jeho původ, a pak na něm zaimprovizoval ve velkolepém stylu, přičemž nám pro zasmání do té produkce zařadil i pár hmatů z kadencí „svého“ houslového koncertu. Hudebníci otevřeli ústa dokořán. Klavíristy, mladíka unavených očí, který kdysi snil určitě o vznešenějších věcech než o téhle živnosti, se poté zeptal, zda umí doprovod k Dvořákově „Humoresce“, a na tom sotva obstojném fidlátku pak zahrál tu milounkou skladbu s jejími mnohými předrážkami, půvabnými glissandy a pěknými dvojhmaty tak odvážně a brilantně, že sklidil hlučný aplaus ode všech v místnosti, od nás, od sousedních stolů, od zkoprnělých muzikantů, a dokonce od obou číšníků.

V jádře to byl docela běžný šprým, jak mi také žárlivě pošeptal

Schildknapp, ale šprým přece jen dramatický a půvabný, zkrátka

„roztomilý“, zcela ve stylu Rudiho Schwerdtfegera. Zůstali jsme tam déle, než jsme zamýšleli, nakonec jsme zcela osaměli, u kávy a hořcové pálenky, a dokonce došlo i na taneček na té skleněné desce: Schildknapp a Schwerdtfeger konali po ní různé úkroky střídavě se slečnou Godeauovou a také s mou hodnou Helenou, bůhví podle jakého pravidla, za vlídného přihlížení tří zdrženlivců. Venku už čekaly saně, prostorné dvojspřeží vydatně vystlané kožešinovými pokrývkami. Protože jsem si vybral místo vedle vozky a Schildknapp dostál svému záměru dát se táhnout na lyžích (povozník jakési přinesl), vměstnala se zbývající pětice do toho vozidla docela bez újmy na pohodlí. To byla nejzdařilejší část naplánovaného pořadu, pokud nevezmeme v úvahu, že Rudigerovo udatné předsevzetí mělo pak pro něj ošklivé následky.

Jak tak za jízdy stál v tom ledovém větru, jak se dal vláčet po hrbolech a napadal na něj sníh, pořídil si pořádné nachlazení břišní krajiny, jeden z těch svých vysilujících střevních katarů, který jej po celé dny pak poutal na lůžko. Ale to byla nemilá věc,

která vyšla najevo teprve později. Sám miluji, když tak kloužu teple zabalen čistým řízným mrazivým vzduchem a tlumeně k tomu cinkají rolničky, a zdálo se, že tak jako já i všichni ostatní tu situaci vychutnávají. Vědomím, že za zády mi sedí tváří v tvář Adrian s Marií, zvědavostí, radostí, starostí i vroucími přáními, tím vším se mi vzrušeně rozbušilo srdce.

Linderhof, rokokový zámeček Ludvíka II., leží uprostřed velkolepé, krásné lesní a horské samoty. Králův ostych před lidmi by byl snad ani nemohl nalézt útočiště pohádkovější. Arci při vší obřadné náladě, jakou vytváří kouzlo toho místa, vkus, v jakém se projevila náruživá stavitelská neúnavnost toho uprchlíka před světem – ten výraz touhy velebně oslavit jeho královskou důstojnost – vzbuzuje zas i rozpaky. Saně se zastavily, a my provázeni kastelánem jsme procházeli honosnými kabinety, jež tvořily

„obývací pokoje“ té z fantazie povstalé stavby a v nichž ten duchem chorý snílek trávil svůj čas vyplněný jen a jen úvahami o svém majestátu, dával si hrát od Biilowa, poslouchal okouzlující hlas Kainzův. Největší místností na knížecích zámcích bývá tríinní sál. Tady žádný není. Namísto něho je tu ložnice, jejíž rozměry vzhledem k nepatrnosti doby, jež se v ní tráví, jsou obrovské a jejíž obřadně vyvýšené parádní lože, svou nadměrnou šíří vnukající dojem, že je jaksi krátké, má po obou stranách vysoké svícny jako nějaký katafalk.

Prohlédli jsme si to všechno s náležitým zájmem, ale asi také vskrytu s vrtěním hlavou, a za vyjasňující se oblohy jsme poté pokračovali v jízdě do Ettalu, jenž se těší dobré architektonické pověsti, to pro své benediktinské opatství a přilehlý barokní kostel. Vzpomínám si, že jak jsme tak jeli dál, a poté když jsme jedli v čistém hotelu šikmo naproti oněm zbožným místům, hovor se neustále točil kolem onoho takříkajíc „nešťastného“ (proč nešťastného?) krále, s jehož výstředním životním prostředím jsme právě přišli tak trochu do styku. Naši debatu přerušila jenom prohlídka chrámu, a diskuse byla v podstatě sporem mezi

Rudim Schwerdtfegerem a mnou týkajícím se Ludvíkova takzvaného šílenství, neschopnosti vládnout, zbavení trůnu a svéprávnosti; k Rudiho naprostému úžasu jsem to všechno prohlásil za neoprávněné, za brutální šosáctví, jakož i za dílo politiky a následnických zájmů.

Rudi byl totiž naprostým zastáncem ani ne tak lidového, jako spíše měšťanského a oficiálně hlásaného názoru, že král byl „pošuk jak poleno“, jak se vyjádřil, a že odevzdat ho do rukou psychiatrů a ošetřovatelů z blázince a dosadit na trůn duševně zdravého regenta bylo pro zemi zhola nezbytné – a vůbec nechápal, jak s tím může vůbec někdo nesouhlasit. Jak měl v takových případech ve zvyku, to jest kdykoliv mu nějaký názor byl příliš nový, zatínal mi ty své modré oči střídavě do pravého a levého oka a rozhořčeně při tom našpuloval rty. Musím říci, a uvědomoval jsem si to s nemalým překvapením, že jsem se o tomto problému široce rozhovořil, ačkoliv jsem se jím dosud téměř nezabýval. Připadalo mi však, že jsem si o něm, byť bezděčně a nevědomky, vytvořil vyhraněné mínění. Šílenství, rozkládal jsem, je pojem hodně rozkolísaný, a šosák jím šermuje až příliš podle své libosti, podle hledisek dost pochybných. Velmi záhy, hodně blízko sebe a své sprostoty, si takový šosák stanoví hranici rozumného počínání, a co ji překračuje, je podle něho bláznovství.

Jenomže královská podoba existence, suverénní, obklopená devothostí, velkoryse a dalekosáhle oproštěná ode vší kritiky i odpovědnosti a při rozvíjení své důstojnosti oprávněná ke stylu, jaký je odepřen i nejbohatšímu soukromníkovi, skýtá fantastickým sklonům, nervózním potřebám i nechutím, úžas budícím náruživostem a choutkám svého nositele prostor, jehož hrdé a plné využití velmi snadno může budit dojem šílenství. Kterému smrtelníkovi nikoliv na této úrovni je možno stavět si zlaté samoty na vybraných místech v nádherné krajině, tak jak to činil Ludvík? Ty zámky jsou pomníky královského ostychu před lidmi, to ano. Ovšem pokud je při průměrných vlastnostech našeho lidského druhu těžko přípustné obecně pokládat útěk před lidmi za symptom šílenství – proč by k takovému soudu mělo existovat jakékoliv oprávnění právě tady, kde se plachost může projevovat formami královskými?

Jenže prý šest studovaných a povolaných psychiatrů úředně zjistilo, že král je šílený, a prohlásilo, že je nezbytné, aby byl internován!

To ti poslušní učenci udělali proto, že právě k něčemu takovému byli zavoláni, a udělali to, ačkoliv Ludvíka jaktěživo nespatřili, ačkoliv jej ani podle svých metod „nevyšetřili“, ačkoliv s ním slovo nepromluvili. Je ovšem pravda, že by ty šosáky o jeho šílenství bylo přesvědčilo, i kdyby si s ním byli pohovořili o hudbě a o básnictví. Na základě toho, co o něm vyslovili, pak jej, bezpochyby skutečně se vymykajícího normě, proto ještě však vůbec ne šílence, zbavili práva moci sebou volně nakládat, ponížili jej na úroveň pacienta psychiatrie, zavřeli jej do jednoho zámku u jezera, který měl všechny kliky odšroubované a okna opatřená mřížemi.

2e to nesnesl, že hledal svobodu, nebo smrt a že při tom strhl s sebou do smrti i svého lékařského žalářníka, to mluví ve prospěch jeho pocitu důstojenství a ne nějaké diagnózy šílenství.

Nemluví v její prospěch ani to, jak se k němu chovalo jeho okolí, které na něm tak viselo, že dokonce bylo odhodláno bít se za něj, a stejně tak v její prospěch nemluví ani to, jak obyvatelstvo až blouznivě milovalo svého „králická“. Ti sedláci, když ho v noci zahlédli, jak sám samotinký, zahalený do kožichu, za svitu pochodní ve zlatých saních, vpředu s jezdci, projíždí kolem nich svými horami, neviděli v něm blázna, nýbrž krále, tak jak jim to velelo jejich drsné, ale snivé srdce, a kdyby se mu bylo podařilo přeplavat jezero, jak to měl zřejmě v úmyslu, byli by jej na druhém břehu vidlemi a cepy hájili proti doktorům a politikům.

Jenže ta jeho rozmařilost přece byla vysloveně chorobná a už nikoli nadlouho únosná, a jeho neschopnost vládnout prostě vyplývala z jeho neochoty vládnout: on už o kralování jenom snil, ale odmítal činit tak podle rozumných zvyklostí, a takhle přece stát nemůže žít.

Ech, to všechno je nesmysl, Rudolfe. Normálně disponovaný ministerský předseda dokáže obstojně řídit moderní federativní stát, i když král je příliš senzitivní na to, aby snesl pohled na obličej jeho i jeho kolegů. Bavorsko by se bylo nezhroutilo, i kdyby Ludvíkovi byli dál dopřávali jeho samotářské libůstky, a rozmařilost nějakého krále ještě vůbec nic neznamená, to je jenom taková průpovídka, podvod a záminka. Peníze se přece ze země nevypařily, a na těch pohádkových stavbách si kameníci a pozlacovaěi mastili kapsy. A navíc se zámky vstupným vybíraným za prohlídku, po níž prahne romantická zvědavost obou polokoulí, už dávno zaplatily několikrát. Sami jsme dneska přispěli k tomu, aby se bláznovství měnilo v dobrý obchod…

„Já vás nechápu, Rudolfe,“ zahlaholil jsem. „Nafukujete tváře, jak koprníte nad mou apologetikou, ale spíše bych měl já právo divit se vám a nechápat, jak zrovna vy… myslím jako umělec a no zkrátka, jak zrovna vy…“ Hledal jsem slova, proč se já mám divit jemu, jenže na žádná jsem nepřipadl. Zapletl jsem se však ve svém květnatém proslovu i proto, že jsem celou tu dobu měl pocit, jako kdyby mi nepříslušelo mít slovo, když je tu Adrian. To on by byl měl mluvit – a přece bylo lépe, že jsem tak činil já, protože mě trápily obavy, že on by byl s to dát Schwerdtfegerovi za pravdu. Tomu bylo nutné předejít a to jsem udělal, mluvil jsem namísto něho za něj, tak, aby to bylo v jeho duchu, a připadalo mi, že Marie Godeauová chápe mé vystoupení právě takto a pokládá mě za jakousi Adriánovu hlásnou troubu, kdyžtě on právě mne za ní poslal v záležitosti toho dne. Když jsem se tu totiž tak rozhorloval, dívala se spíš na něj než na mne – jako kdyby naslouchala jemu a ne mně, jehož rozvášněností se ovšem, podle výrazu jeho tváře soudě, po celý čas Adrian tak trochu bavil, měl v ní jakýsi enigmatický úsměv, který mou zástupnou funkci nikterak bezvýhradně nestvrzoval.

„Co je to pravda,“ řekl konečně. A rychle jej podpořil Riidiger

Schildknapp, když vyslovil mínění, že pravda má různé aspekty a že v případě, jako je tento, aspekt lékařský a přírodovědný není sice ten nejsvrchovanější, avšak zase jej nelze odmítat jako naprosto neplatný. V přírodovědném pohledu na pravdu, dodal, pojí se vjedno, což je pozoruhodné, plytkost s melancholičností –

to nemá být ani v nejmenším nějaký útok na „našeho Rudolfa“, který rozhodně není melancholik, ale může platit jako charakteristika jedné celé epochy, totiž devatenáctého století, jemuž byl vlastní silný sklon k plytké melancholičností. Adrian se rozesmál – ne překvapením samozřejmě. Člověk, kdykoliv byl s ním pohromadě, měl napořád pocit, že snad má v sobě nashromážděny všechny myšlenky a všechna hlediska, která kolem něho zaznívají, a že jim ironicky naslouchá a ponechává na jednotlivých rozmanitě ustrojených lidských konstitucích, aby je vyjadřovaly a zastávaly. Někdo vyslovil naději, že mladé dvacáté století se snad postupně dopracuje povznesenějšího a jařejšího životního rozpoložení. V útržkovitých debatách o otázce, lze-li pozorovat takové příznaky nebo ne, se rozhovor nakonec rozdrobil a ochabl.

Vůbec se po těch mnoha čilých hodinách na zimním horském vzduchu už projevovala únava. A o slovo se hlásil už i jízdní řád, zavolali jsme vozku, a pod nebem, které se rozzářilo hvězdami, dovezly nás saně k malé zastávce, na jejímž nástupišti jsme vyčkali vlaku do Mnichova.

Cesta domů probíhala spíš mlčky, už s ohledem na tetičku, která usnula. Schildknapp se tu a tam bavil tlumeně s její neteří;

já jsem se v rozhovoru se Schwerdtfegerem ubezpečil, že mi nemá nic za zlé, a Adrian se poptával Heleny po všednodenních věcech.

Proti všemu očekávání a k mému tichému, téměř až veselému dojetí se od nás neoddělil ve Waldshutu, nýbrž nedal si vzít, aby naše hosty, dámy z Paříže, doprovodil nazpátek až do Mnichova a k jejich domovu. Na hlavním nádraží jsme se my všichni ostatní s nimi rozloučili a šli každý po svých, on pak v taxíku doprovodil tetu a neteř až před jejich schwabingský penzión – což bylo rytířství, které v mých očích mělo jen ten smysl, že tak mohl poslední zásvit dne strávit sám s těma černýma očima.

Teprve obvyklý jeho vlak v jedenáct večer ho dovezl zpátky do jeho skromného osamění, kde pak už zdáli dával za pomoci oné píšťalky s převysokými tóny vědět o svém příjezdu bděle kroužícímu Rekovi-Susovi.

XLI

MOJI SOUCITNÍ ČTENÁŘI A PŘÁTELÉ – POKRAČUJI.

Nad Německem se stahuje zhouba, v suti našich měst, ztloustlé na mrtvolách, sídlí krysy, dunění ruských děl se valí k Berlínu, pro

Anglosasy bylo překročení Rýna úplnou hračkou, jako kdyby jej takovou hračkou učinila naše vlastní vůle, která se spojuje s vůlí nepřítelovou, skončení přichází, přichází skončení, procítil na tě, aj, přichází, obyvateli země – ale pokračuji. Co se stalo pouhé dva dny po výletu, který jsem tu vylíčil a který byl pro mne tak památný, mezi Adriánem a Rudolfem Schwerdtfegerem a jak se to stalo – já to vím, a aťsi kdokoliv třeba desetkrát namítne, že to vědět nemohu, protože jsem „u toho nebyl“. Ne nebyl jsem u toho. Ale je dnes skutečností vnitřního prožitku, že jsem u toho byl, protože kdo nějakou historii zažil a znovu a znovu prožíval tak jako já tuhletu, z toho jeho strašlivá důvěrnost udělá přímého svědka, který zahledá i zaslýchá i její skryté fáze.

Adrian telefonicky požádal svého maďarského spolucestujícího, aby za ním přijel do Pfeifferingu. Ať přijede co nejdříve, prosil jej, záležitost, kterou s ním musí projednat, je naléhavá. Rudolf vždycky přijel hned. Telefonát se odbyl v deset hodin ráno – v době, kdy Adrian pracoval, což bylo už samo o sobě zvláštní – a už ve čtyři odpoledne byl houslista u něho. Navíc měl večer hrát na abonentním koncertě Zapfenstosserova orchestru, což Adriana vůbec ani nenapadlo.

„Tak podle rozkazu,“ optal se Rudolf; „co je?“

„Ach, hned,“ odpověděl Adrian. „Jsi tu, to je zatím to hlavní.

Mám radost, že tě vidím, dokonce větší než kdy jindy. To si zapamatuj!“

„Tím se pozadí čehokoliv, co mi chceš říci,“ opáčil Rudolf neobvykle pěkným obratem, „zaskví zlatem.“

Adrian navrhl, aby se šli projít, že se mu tak bude lip mluvit.

Schwerdtfeger s radostí souhlasil, jenom zalitoval, že nemá moc času, protože musí být o šesté zas na nádraží, aby stihl zpáteční vlak, nemůže zmeškat večerní hraní. Adrian se plácl do čela a poprosil jej, ať mu promine tu jeho bezmyšlenkovitost. Snad že to Rudolf pochopí, až si poslechne, co mu chce.

Přišla náhlá obleva. Sníh, tam kde byl lopatami odhrabán ke straně, roztěkal se a sesedal, a cesty se pomalu měnily v kaši.

Oba přátelé měli galoše. Rudolf si ani nesvlékl svou krátkou kožešinovou kazajku, Adrian si vzal na sebe svůj přepásaný cibelínový plášť. Šli směrem k Žabáku a po jeho břehu pak dál. Adrian se ptal, co je dneska na programu. Zas jednou Brahmsova První jako zlatý hřeb? Zase jednou „Desátá“? „No co, proč bys brečel, v adagiu servíruješ přece pěkné lichotky.“ A pak vyprávěl, jak ještě jako chlapec, když ještě dávno o Brahmsovi nic nevěděl, přišel jednou u klavíru na motiv skorém totožný s tím veleromantickým tématem lesních rohů v poslední větě, sice bez toho rytmického triku s tečkovanou osminou po šestnáctině, ale melodicky úplně ve stejném duchu.

„Zajímavé,“ řekl Schwerdtfeger.

No a co ten sobotní výlet? Jestlipak se dobře bavil. Jestlipak si myslí, že se bavili i ostatní.

„Nemohlo to dopadnout lip,“ prohlásil Rudolf. Je si prý jist, že všichni na ten den vzpomínají s potěšením, snad vyjma Schildknappa, který se schvátil a leží nemocný. „On je v dámské společnosti vždycky až moc ctižádostivý.“ Ostatně prý on, Rudolf, nemá vůbec důvod nějak ho litovat, protože Riidiger byl vůči němu dost impertinentní.

„On ví, že rozumíš žertu.“

„To rozumím. Ale neměl zapotřebí si mě ještě dobírat, když už mě Serenus tak roznesl na kopytech tou svou věrností králi.“

„On je učitel. Takového musíš nechat, aby druhé poučoval a opravoval.“

„Červeným inkoustem, já vím. V téhle chvíli mi jsou všichni docela fuk – když jsem tady a ty mi chceš něco říct.“

„Naprosto správně. A když už mluvíme o tom výletu, jsme vlastně u toho – u věci, kde by sis mě mohl dost zavázat.“

„Zavázat? Vážně?

„Řekni mi, co si myslíš o Marii Godeauové?“

„O Godeauové? Ta se musí líbit asi každému! Určitě se libí i tobě?“

„Líbí není tak úplně to pravé slovo. Přiznám se ti, že mě už od

Curychu docela vážně zajímá; je mi víc a víc zatěžko vidět v setkání s ní jenom nějakou epizodu; a těžko mohu snést myšlenku, že ji brzo zas nechám odejít, že ji možná už nikdy neuvidím.

Je mi, jako kdybych ji chtěl a musel vidět pořád, jako kdybych ji musel mít pořád kolem sebe.“

Schwerdtfeger se zastavil a tomu, kdo tohle řekl, pohlédl nejdřív do jednoho, potom do druhého oka.

„Vážně?“ řekl, znovu se rozešel a sklonil hlavu.

„Je to tak,“ potvrdil mu to Adrian. „Jsem si jistý, že se na mě nebudeš zlobit za důvěru, kterou ti dávám. Právě v tom je ta důvěra, že si tím snad mohu být jistý.“

„To si tedy bud“ jistý!“ zamumlal Rudolf.

A Adrian znovu:

„Dívej se na to všechno lidsky! Jsem už pomalu v letech, bude mi skoro čtyřicet. Byl bys mi jako přítel schopen přát, abych zbytek života strávil tady v té poustevně? Říkám, ber mě jako člověka, a člověku se jistě může stát, že ho najednou popadne úzkost, aby něco nezmeškal, aby jednoho krásného dne nebylo pozdě, a zatouží po teplejším domově, po partnerce, která by mu v tom nejúplnějším smyslu slova vyhovovala, zkrátka po mírnějším, lidštějším podnebí k životu – a nejen pro nějaké pohodlí, pro to, aby snad si mohl ustlat měkčeji, nýbrž zejména také proto, že si od něčeho takového slibuje něco dobrého a velikého pro chuť a síly k práci, pro lidský obsah svého budoucího díla.“

Schwerdtfeger pár kroků mlčel. Pak prohlásil stísněně:

„Rekls dvakrát ,člověk’ a třikrát ,lidský’. Počítal jsem to.

Upřímnost za upřímnost: vždycky se ve mně něco stáhne, když řekneš to slovo, když je řekneš ve vztahu k sobě. V tvých ústech se vyjímá tak neuvěřitelně nevhodně a – ano, a jako by tě až za –

hanbovalo. Copak tvoje hudba byla až doposud nelidská? To potom tedy koneckonců za svou velikost vděčí nelidskosti. Promiň mi tohle prostoduché podotknutí! Já bych od tebe nerad slýchal díla lidsky inspirovaná.“

„Ne? Opravdu bys hodně nerad? A přesto jsi takové dílo už třikrát hrál před mnoha lidmi? Dal sis ho věnovat? Já vím, že nemáš v úmyslu častovat mě krutostmi. Jenže nezdá se ti kruté dávat mi na vědomí, že se skládám jenom ze samé nelidskosti a že lidskost se pro mě nehodí? Kruté a bezmyšlenkovité – protože krutost vždycky pochází od bezmyšlenkovitosti? Že já s lidskostí nemám nic společného, nesmím s ní mít nic společného, to mi říká ten, který mě s neobvyklou vytrvalostí získával pro lidskost a přiměl mě, abych mu tykal, ten, u kterého jsem poprvé v životě našel lidskou vřelost.“

„Zdá se, že to byla přechodná výpomoc v nouzi.“

„A i kdyby to tak bylo? Kdyby i nakrásně šlo o to, nacvičit si lidskost, o jakousi etapu průpravy k ní, která ovšem proto, že jí je, neztrácí ještě vůbec nic na své vlastní hodnotě? Byl v mém životě někdo, jehož odhodlaná neústupnost – dá se skoro říci: přemohla smrt; který ve mně uvolnil lidskost, naučil mě štěstí. Asi o tom nikdo nebude chtít nic vědět, nenapíše se o tom v žádné biografii. Jenže bude to snad na újmu jeho zásluze, bude snad o to menší čest, která mu potají patří?“

„Ty umíš věci překrucovat náramně lichotivě v můj prospěch.“

„Já je nepřekrucuju, já je podávám, takové jaké jsou!“

„Vlastně nejde o mě, nýbrž o Marii Godeauovou. Abys ji mohl pořádně vidět, abys ji měl pořád kolem sebe, jak ty říkáš, to by sis ji musel vzít za ženu.“

„To také chci, v to doufám.“

„Och! A ví ona, o čem to uvažuješ?“

„Obávám se, že ne. Obávám se, že nemám k dispozici výrazové prostředky takové, abych jí srozumitelně naznačil, co k ní cítím a jak po ní toužím – a zvláště ne před jinými; hrát si před nimi na kavalíra a na seladona, to bych se přece jen dost ostýchal.“

„Proč za ní nezajdeš?“

„Protože je mi proti mysli rovnou ji přepadnout s vyznáními a návrhy, o nichž díky mé nemotornosti pravděpodobně doposud nemá nejmenšího tušení. Pořád ještě jsem v jejích očích prostě jakýsi interesantní osamělec. Bojím se, že by zkoprněla a – možná ukvapeně – odpověděla negativně, což by asi nebylo divu.“

„A proč jí nenapíšeš?“

„Protože to bych ji asi uvedl do rozpaků ještě víc. To by mi musela odpovědět, a nevím, jestli je člověk, který vládne perem.

Jakou by jí to asi dalo námahu, být ke mně šetrná, kdyby mi musela říci ne! A jak by mě taková usilovná šetrnost skličovala! Bojím se také abstraktnosti takového dopisování –• připadá mi, že by to mohlo ohrozit mé štěstí. Nerad si představuji Marii, jak sama, na vlastní pěst, neovlivněná osobními dojmy – skoro by se mi chtělo říci osobním nátlakem – písemně odpovídá na cosi napsaného. Tak vidíš, ostýchám se osobního přepadu, a poštovního způsobu se ostýchám také.“

„Tak jakou vidíš cestu?“

„„Říkal jsem ti přece, že bys mi v téhle obtížné záležitosti mohl hodně prospět. Rád bych za ní poslal tebe.“

„Mě?“

„Tebe, Rudi. Připadalo by ti hodně nesmyslné, kdybys svoje zásluhy o mě – jsem v pokušení říci: o moje duševní blaho –

kdybys svoje zásluhy, o kterých se naši potomci možná nedovědí, možná i dovědí – kdybys je dovedl do konce tím, že bys byl prostředníkem, tlumočníkem mezi mnou a životem, že by ses za mě přimluvil u štěstí? To je nápad, který jsem dostal, vnuknutí, jaké člověku přijde, když si tak komponuje. To si musíš nejdřív ze všeho říci, že takové vnuknutí není úplně nové. Co vlastně je podle not docela a naprosto nové! Ale takhle, jak to člověku tak vyvstane, zrovna tady, v téhle souvislosti a v tomhletom světle to, co tu už bylo, třeba je přece jen nové, životně nové takříkajíc, originální a jedinečné.“

„Novost je to poslední, o co bych měl obavy. To, co říkáš, je dost nové na to, abych byl z toho vedle. Jestli tě správně chápu, mám ti u Marie dělat něco jako námluvčího, mám ji pro tebe žádat o ruku?“

„Pochopils mě správně – a to ses mohl třeba i přeslechnout.

Žes mě tak snadno pochopil, to svědčí o tom, že nejde o nic nepřirozeného.”

„Myslíš? – Proč nepošleš svého Serena?“

„Tak ty si chceš dělat legraci z mého Serena. Zřejmě tě rozjařuje, když si představuješ mého Serena jako poslíčka lásky.

Zrovna před chvílí jsme mluvili o tom, že to děvče by při svém rozhodování nemělo tak docela postrádat osobní dojmy. Tak se

tedy nediv, když si myslím, že tobě bude naslouchat svolněji než nápadníkovi s obličejem tak tuhým.“

„Do špásování mi ale ani trochu není, Adri, už proto ne, že mě samozřejmě dojímá a jaksi uvádí do slavnostní nálady, když mi připisuješ ve svém životě takovou úlohu, dokonce i pro naše potomky. Zeptal jsem se na Zeitbloma, protože je tvým přítelem o tolik pátků déle –“

„Ano, o několik pátků.“

„No tak dobře, o několik. Ale nemyslíš, že právě tohleto

,o několik’ by mu takový úkol mohlo právě usnadnit, že by právě proto byl pro něj schopnější?“

„Poslechni, co kdybychom ho konečně definitivně vynechali?

On prostě podle mého nemá s milostnými záležitostmi nic společného. Já se svěřil tobě, ne jemu, ty teď víš všechno, tobě jsem, jak se to kdysi říkalo, otevřel nejtajnější stránky v knize svého srdce. Až se teď za ní vypravíš, nech v nich číst i ji, vypravuj jí o mně, mluv o mně v dobrém, opatrně jí prozraď, jaké city pro ni chovám, tužby pro život, které se s nimi kryjí! Zkoumej ji jemně a s veselou tváří, tak roztomile, jak ty to umíš, jestli – no ano, jestli by mě mohla milovat! Uděláš to? Nemusíš mi hned nosit její definitivní Ano, bože chraň. Trochu naděje bude úplně stačit, a zhostíš se dobře svého poslání. Jestli mi od ní přineseš tolik, že myšlenka sdílet s ní život jí nebude úplně a naprosto proti mysli, nebude pro ni něčím příšerným – pak nadejde má chvíle, pak si sám promluvím s ní a s její tetičkou.“

Zleva minuli Podmáselník a procházeli smrkovým lesíkem, který se prostírá za ním a z jehož větví na ně kapalo. Pak se dali cestou po kraji vesnice, a ta je dovedla zpátky. Nejeden sedlák a chalupník, kterého potkali, dlouholetého podnájemníka

Schweigestillových zdravil jménem. Když oba už chvíli mlčeli, zahovořil zas Rudolf:

„Že pro mě bude snadné mluvit tam o tobě v dobrém, to mi snad uvěříš. Bude to pro mě o to lehčí, že tys mluvil tak hezky o mně zas před ní. Budu ale k tobě naprosto upřímný – tak upřímný, jako jsi ty ke mně. Když ses mě prve ptal, co si myslím o Marii Godeauové, měl jsem v tu chvíli po ruce odpověď, že ta se musí líbit asi každému. Přiznám se ti, že v té odpovědi bylo víc, než je z ní jen tak beze všeho slyšet. Já bych se ti k tomu nebyl nikdy přiznal, kdybys mi, jaks to vyjádřil tak pěkně jako staří básníci, nebyl dal číst v knize svého srdce.“

„Vidíš, že už se nemohu dočkat tvého přiznání.“

„Vlastně jsi je už slyšel. Ta holka – ty tohle slovo asi nerad slyšíš – tak tedy to děvče, Marie, není ani mně lhostejné –

a když řeknu není mi lhostejná, pak jsem tím ještě nevystihl, jak se opravdu věci mají. To děvče je to nejrozkošnější a nejmilejší, co jsem kdy ženského v životě potkal, myslím si. Už tenkrát v Curychu – na koncertu – hrál jsem tebe a byl jsem vřelý a přístupný – mě uhranula. A tady – vždyť víš, ten výlet jsem navrhl já, a mezitím, to nevíš, jsem ji taky viděl, pil jsem s ní a s tetou Isabeau čaj v penziónu Gisella, strašně hezky jsme si popovídali… Znovu říkám, Adri, že o tom mluvím jen kvůli téhle naší rozmluvě, abychom k sobě navzájem byli úplně otevření –“

Leverkúhn na chvíli zmlkl. Pak řekl, a hlas se mu při tom zvláštně a mnohoznačně chvěl:

„Ne, to jsem nevěděl. 0 tvých citech ne a o tom čaji také ne.

Je to směšné, ale zřejmě jsem zapomněl, že ty také jsi z masa a krve a nejsi obrněn azbestem proti svodům spanilosti a sličnosti. Takže ty ji miluješ, nebo řekněme jsi do ní zamilovaný. Ale pak mi dovol otázku. Je to tak, že se naše úmysly kříží, žes ji chtěl požádat, aby byla tvou ženou?“

Schwerdtfeger jako by chvíli rozvažoval. Řekl:

„Ne, na to jsem ještě nemyslel.“

„Ne? A myslels snad na to, že ji prostě svedeš?“

„Jak to mluvíš, Adrianě! Nemluv tak! Ne, ani na to jsem nemyslel.“

„No tak pak dovol, abych ti řekl, že tvoje přiznání, tvoje upřímné přiznání, za které jsem ti vděčný, mě daleko spíš má k tomu, abych ještě více trval na své prosbě, než že by mě nutilo, abych se vzdal.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím to v nejednom smyslu. Vyhlédl jsem si tě pro tu milostnou úsluhu, ježto při takové věci budeš daleko spíš ve svém živlu než řekněme Serenus Zeitblom. Ježto z tebe vyzařuje něco, co jemu chybí, co ale pokládám za příznivé svým tužbám a nadějím. To tedy tak jako tak. Jenže ty dokonce máš do jisté míry pocity podobné mým, ale jak mě ujišťuješ, nemáš podobné záměry jako já. Budeš tedy mluvit z vlastních pocitů – v můj prospěch a ve prospěch mého záměru. Nedovedu si představit, že by byl povolanější a žádoucnější námluvčí.“

„Jestli se na to díváš takhle –“

„Nemysli si, že se na to dívám jenom takhle! Dívám se na to i z hlediska oběti, a ty věru můžeš žádat, abych se na to tak díval!

Jen to žádej! Žádej to se vším důrazem! Protože to pak znamená, že když jsi uznal, že ta oběť je vskutku od tebe oběť, ji chceš přinést. Přineseš ji v duchu úlohy, jakou hraješ v mém životě, dovršení zásluhy, kterou sis získal o mou lidskost a která možná pro svět navždycky bude tajemstvím, možná také nebude. Přislíbíš mi to?“

Rudolf odpověděl:

„Ano, půjdu tam a budu vystupovat za tvou věc, jak nejlíp budu umět.“

„Ruku na to,“ řekl Adrian, „dostaneš, až se budeme loučit.“

Došli zpátky, a Schwerdtfeger měl ještě chvíli času, aby s přítelem v sále s Níké snědl něco malého na občerstvení. Gereon

Schweigestill pro něj zapřáhl, a vzdor Rudolfovým prosbám, aby se neobtěžoval, usedl s ním Adrian do té bryčky s tvrdým pérováním, aby jej dovezl na zastávku.

„Ne, to se patří. Tentokrát se to zvlášť patří,“ prohlásil.

Vlak pomalu, aby mohl v Pfeifferingu zastavit, vjel do nádraží, a spuštěným oknem si stiskli ruce.

„Už nic neříkej,“ vyhrkl Adrian. „Hodně štěstí. A hodně roztomilosti!“

Zvedl ruku, než se otočil k odchodu. Toho, koho tu vlak unášel do dáli, už nikdy nespatřil. Dostal od něho už jenom dopis, na nějž odmítl jakkoliv odpovědět.

XLII

KDYŽ JSEM BYL NAPŘÍŠTĚ ZA NÍM, DESET NEBO snad jedenáct dnů nato, měl už zmíněný dopis a sdělil mi důrazně, že se rozhodl na něj neodepsat. Vypadal bledý a působil dojmem člověka, jehož stihla nějaká těžká rána – působil tak zejména proto, že ještě nápadnější byl sklon, který jsem u něho pozoroval ovšem už delší dobu, totiž že při chůzi nachyloval hlavu a horní polovinu těla trochu na stranu. Byl ovšem, nebo se tak tvářil, naprosto klidný, ba chladný, a jako kdyby až měl potřebu, aby se

mi omluvil za tu poklidnost, která krčíc rameny shlížela na zradu na něm spáchanou.

„Myslím,“ řekl, „žes ode mě neočekával nějaké výbuchy mravního rozhořčení a zuřivosti. Nevěrný přítel. No a co? Já se nezmůžu na nějaké valné rozhořčení proti tomu, jak je svět zařízený. Je to sice hořké a člověk si klade otázku, komu má ještě důvěřovat, když se naše pravice obrací proti vlastní hrudi. Ale co chceš? Takoví jsou dneska přátelé. Zbývá mi jenom stud –a poznání, že si zasloužím výprask.“

Chtěl jsem vědět, za co se má co stydět.

„Za jisté chování,“ odpověděl mi, „tak pošetilé, že mi to živě připomíná jednoho školáka, který ze samé radosti, že objevil ptačí hnízdo, ukáže je kamarádovi – a ten se za ním vypraví a vybere mu je.“

Co jsem měl říci jiného než:

„Nebudeš přece z důvěřivosti dělat něco hříšného a hanebného.

Hříšný a hanebný je snad zloděj.“

Kdybych byl tak dovedl všemu, co si vyčítal, čelit přesvědčivěji! Musel jsem mu však srdcem dát za pravdu, protože jeho počínání, celá ta záležitost s tou přímluvou, s námluvami, a zrovna prostřednictvím Rudolfa, připadala mi strojená, vyumělkovaná, trestuhodná, a stačilo mi jenom představit si, že bych kdysi byl podobně za Helenou, namísto abych si posloužil vlastním jazykem, poslal nějakého roztomilého přítele, aby jí vylil mé srdce –

a hned jsem si uvědomil, jak prapodivně absurdně si Adrian vedl.

Ale k čemu rozdmýchávat jeho lítost – pokud to z jeho slov, z jeho tváře mluvila lítost? Přišel naráz o přítele i o milenku, vlastní vinou, to je nutno říci – kdyby si jenom člověk, kdybych si jenom já byl naprosto jist, že tu šlo o vinu ve smyslu neuvědomělého přehmatu, osudové nerozvážnosti! Kdyby se jen do mého přemítání napořád nevkrádalo podezření, že Adrian více nebo méně předvídal, co se asi stane, a že se tak stalo podle jeho vůle!

Dal se mu vůbec vážně připisovat nápad, využít to, co „vyzařuje“

z Rudolfa, nepopiratelnou erotickou přitažlivost, aby působila a promlouvala v jeho prospěch? Dalo se mu věřit, že se na ten nápad spoléhal? Tu a tam se mi vnucovala domněnka, že snad

. on sám, který všechno nastrojil tak, jako že vyžaduje od přítele oběť, rozhodl se přinést oběť největší – že snad záměrně hodlal spojit, co svou roztomilostí k sobě patřilo, a sám rezignovaně poté ustoupit do své samoty. Jenže ta myšlenka spíš ukazovala na

mne než na něj. Bylo by bývalo vhod mně, vhod mé úctě k němu, aby v základech takové pseudochyby, takzvané hlouposti, které se údajně dopustil, byl motiv tak jímavý, tak bolestně laskavý! Jenomže události mě pak postavily tváří tvář pravdě daleko drsnější, chladnější, krutější, než jaké by byla mohla čelit má dobromyslnost, aby před ní neztuhla v ledové hrůze – pravdě neprokázané, němé, vyjevující se právě pouze svým strnulým pohledem, pravdě, jaká ať raději je nadále němá, protože já nejsem ten, který by ji dokázal obdařit slovy. –

Jsem si jist, že Schwerdtfeger se, pokud si vůbec něco uvědomoval, vydal k Marii Godeauové s nejlepšími, nejkorektnějšími předsevzetími. Jenže stejně tak je jisté, že tato předsevzetí už od samého počátku nestála na nohou zrovna málo vratkých, že byla zevnitř ohrožena, připravena popustit si uzdu, rozplynout se, přetvořit se. Co mu Adrian řekl o tom, jaký význam má v jeho životě a pro jeho lidskost, zajisté nebylo bez lichotivého a vzněcujícího vlivu na jeho ješitnost, a myšlenku, že jeho poslání vyplývá právě z onoho významu, převzal od interpreta sobě nadřazeného.

Avšak žárlivá dotčenost, že člověk, jehož si získal, změnil její smysl a že on je mu dobrý už jen jako prostředek a nástroj, působila proti tomuto vlivu, a myslím, že se vskrytu cítil volný, to jest nikoli zavázán, aby nevěrnost plnou nároků vůči sobě opětoval věrností. To je mi dost zřejmo. A je mi rovněž zřejmo, že kráčet po cestách lásky za někoho dalšího, to že je putování svůdné –

zvláště pro fanatika flirtování, pro jehož morálku už jen vědomí, že se tu vydává na flirt nebo na cosi flirtu příbuzného, nemohlo v sobě nemít něco uvolňujícího mu ruce.

Pochybuje někdo o tom, že bych všechno, co se udalo mezi

Rudolfem a Marií Godeauovou, dokázal reprodukovat s touž doslovností jako rozhovor v Pfeifferingu? Pochybuje někdo, že jsem „byl u toho“’!’ Myslím, že ne. Ale také se domnívám, že přesné vypodobnění toho, jak probíhal, už není nikomu potřebné, ba ani žádoucí. Jeho osudný výsledek, radostný, takový se zprvu zdál ne mně, ale jiným – nikterak nebyl, čtenář se asi smíří s tímto dohadem, plodem jen jediné rozmluvy. K tomu byla nutná ještě další, Rudolfovi k ní zavdalo příčinu to, jak jej Marie vyprovodila po rozmluvě první. – Když vešel do malé předsíňky v jejich bytě v penziónu, setkal se nejdřív s tetou Isabeau. Zeptal se jí na neteř, požádal ji, aby směl s Marií promluvit pár slov mezi čtyřma očima, v zájmu někoho třetího. Stará dáma mu poky –

nula, aby vešel do obývacího pokoje a zároveň pracovny, s úsměvem, jeh.ož čtveráckost prozrazovala, že nevěří jeho slovům o kemsi třetím. Vešel tedy k Marii; uvítala jej s radostným překvapením a chystala se uvědomit tetu, což Rudolf k jejímu stupňujícímu se a určitě vesele zdůrazňovanému podivu prohlásil za zbytečné. Teta prý už ví, že je tu, a že přijde, jen co se Rudolf s Marií vypovídá stran jedné velice důležité, velice vážné a krásné záležitosti. Co mu na to asi řekla? Dojista jakousi zhola obvyklou žertovnou každodennost. „To jsem tedy věru zvědavá,“ nebo něco podobného. A že prosí pána, aby se na svůj proslov pohodlně posadil.

Posadil se k ní, na židli, kterou si přitáhl k jejímu kreslířskému prknu. Nikdo nemůže říci, že by snad byl porušil slovo. Držel se ho, poctivě je plnil. Vykládal jí o Adriánovi, o jeho významu, velikosti, kterou si obecenstvo uvědomuje jenom pomalu, o tom, jak on, Rudolf, toho výjimečného člověka obdivuje a jak je mu oddán. Mluvil o Curychu, o setkání u Schlaginhaufenových, o tom dnu, co strávili v horách. Vyznal jí, že jeho přítel ji miluje – jak se něco takového dělá? Jak se vyznává ženě láska někoho dalšího?

To se k ní člověk nakloní? Podívá se jí do očí? Uchopí ji prosebně za ruku a prohlásí, že by ji rád vložil do ruky toho třetího?

Nevím. Já jsem měl vyřídit pouze pozvání na výlet a ne nabídku k sňatku. Já vím pouze to, že svou ruku, ať už ji Rudolf svíral, nebo jí jen volně spočívala v klíně, kvapně stáhla; že přes její jižanskou bledost tváří přelétl prchavý ruměnec a že z temnoty jejích očí se vytratil smích. Nechápala, nebyla si věru jista, zda chápe. Ptala se, rozumí-li tomu správně, že se o ni Rudolf uchází v zastoupení pana doktora Leverkiihna. Ano, taková byla odpověď, činí tak z povinnosti, z přátelství. Adrian že jej o to požádal z jemnocitu, a on se domníval, že mu něco takového nemůže odříci. Její znatelně chladná, znatelně jízlivá odpověď, to že je od něho velice hezké, nebyla s to zmírnit jeho rozpaky. Teprve teď si zplna uvědomil, v jaké je prapodivné situaci a jak zvláštní má úkol, a do toho se mísily obavy, že by v tom třeba pro ni mohlo být i cosi urážlivého. Její chování, to zhola a naprosto udivené chování, jej zároveň lekalo i vskrytu těšilo. Své vlastní se pokoušel ještě chvíli poněkud zakoktané obhajovat. Že ona neví, jak je to těžké, odříci něco někomu takovému, jako je Adrian. Že se i on,

Rudolf, cítil jaksi odpovědný za obrat, který do Adriánova života vnesl tenhle cit, právě on jej přece přiměl k té cestě do Švýcarska

a způsobil, že se tam Adrian setkal s Marií. Je to dost zvláštní, ten houslový koncert je dedikován jemu, ale koneckonců byl jen prostředkem, aby skladatel uviděl ji. A že ji prosí, aby pochopila, že právě to vědomí, odpovědnosti velice přispělo k jeho ochotě splnit Adriánovi jeho přání.

Tady sebou znovu škubla a stáhla se ruka, kterou se za svého prošení pokoušel uchopit. Marie mu odpověděla takto: odpověděla mu, aby se už dále nenamáhal, že nezáleží na tom, zda ona chápe úkol, který na sebe vzal. Je jí líto, že musí zmařit jeho přátelské naděje, ovšem jestliže osobnost člověka, který Rudolfa pověřil oním úkolem, na ni opravdu zapůsobila, a tak tomu opravdu je, úcta k němu ještě nemá nic co dělat s city, které by možná zakládaly spojení, jaké se jí tu tak výmluvně navrhuje.

Bylo jí ctí a radostí, že se mohla seznámit s doktorem Leverkuhnem, bohužel však to, co mu nyní musí vzkázat, jakékoliv další setkání s ním vylučuje jako cosi trapného. Upřímně lituje, že je nucena pojímat tuto záležitost tak, aby posel, který přišel se vzkazem, a přímluvce za něco, co nelze splnit, byl rovněž postižen. Není pochyb o tom, že po všem, co se stalo, už se neuvidí.

Že se s ním tímto přátelsky loučí, „Adieu, monsieur!“

Prosil ji: „Marie!“ Ale ona projevila jenom úžas, že Rudolf zná její křestní jméno, a opakovala rozloučení, které mi dosud zřetelně zní v uchu spolu s jejím hlasem: „Adieu, monsieur!“

Šel – politý pudlík napohled, ale v duši potěšen až k blaženství. Ukázalo se, že Adriánův nápad se sňatkem je nesmysl, a on to také nesmysl byl, a že se Rudolf propůjčil k tomu, aby jej tlumočil, to mu měla velice za zlé – byla tak rozkošná, jakou projevila dotčenost! Nijak nespěchal referovat Adriánovi, jak jeho návštěva dopadla – jak teď byl rád, že se vůči němu pojistil tím svým upřímným přiznáním, že ani on není netečný vůči půvabům toho děvčete. A tak sedl a napsal Godeauové obšírný dopis, v němž jí říkal, že on se s tím jejím „Adieu, monsieur“

nemůže smířit, že se mu nechce žít ani umřít, že však pro něj znamená bud“ žít, nebo umřít, když ji znova uvidí a položí jí otázku, s níž se na ni už teď celou duší obrací: což nechápe, že muž dokáže z úcty k jinému muži obětovat vlastní city a zcela je pominout a proměnit se v nezištného advokáta tužeb onoho jiného muže? A copak nechápe ani to, že ony potlačované, svědomitě zvládané city mohou také třeba svobodně, ano jásavě propuknout, jakmile se ukáže, že ten jiný muž nemá jednoduše naději, aby byl vyslyšen? Že ji prosí, aby mu odpustila zradu, jíž se dopustil jen a jen na sobě. Že té zrady nemůže litovat, ale je přešťasten, že ted“ už nebude zradou na nikom, řekne-li jí, že – ji miluje.

Asi takto. Nebylo to vůbec neobratné. Ty řádky neslo na svých křídlech zanícení flirtu, a jak se domnívám, nebyly napsány ani s jasným vědomím, že poté co fungoval jako námluvčí pro Adriana, pořád tu je ještě vyznání lásky spojené s nabídkou k sňatku, nabídkou, na jakou by jeho přeletavost sama nikdy nebyla přišla.

Ten dlouhý dopis přečetla Marii tante Isabeau, protože Marie jej ani nechtěla přijmout. Rudolf na něj nedostal vůbec odpověď.

Když se však pouhé dva dny nato dal pokojskou ohlásit u tety v penziónu Giselle, nebyl odmítnut. Marie byla ve městě. Uronila prý, to mu prozradila ta stará dáma se čtveračivou výčitkou, po jeho minulé návštěvě na jejích ňadrech nějakou tu slzičku. Což podle mého byl výmysl. I teta zdůrazňovala, jak je její neteř hrdá. Je to děvče hluboce citlivé, ale má svou hrdost. Nějakou úplně jistou naději k nové rozmluvě že mu dát nemůže. Ale tolik by prý měl vědět, že ona neváhá Marii připomínat, aby si uvědomila, že on jednal čestně.

Za další dva dny tu byl znovu. Madame Ferblantierová – tak se teta jmenovala, byla vdovou – zašla za neteří do pokoje.

Zdržela se tam dosti dlouho, ale posléze zase vyšla a s povzbudivým pomrkáváním mu řekla, že smí dovnitř. Samozřejmě nesl květiny.

Co mám říkat dál? Jsem příliš starý a smutný, abych tu dokázal zobrazit výjev, na jehož podrobnostech nemůže nikomu záležet.

Rudolf přednesl Adriánovy námluvy – tentokrát za sebe, i když se ten přeletavec hodil pťo manželství asi tak jako já pro Dona

Juana. Je však zbytečné hloubat nějak nad budoucností, nad jakýmikoli příznivými vyhlídkami spojení, jemuž žádná budoucnost souzena nebyla, které rychle zhubil násilnický osud.

Marie se odvážila milovat toho ničitele srdcí s „útlým tónem“, o jehož umělecké ceně a zabezpečené kariéře se jí ze seriózních úst dostalo tak vřelých záruk. Věřila si, že dokáže udržet si jej, připoutat jej k sobě, ochočit si toho divočáka, ponechala mu své ruce, přijala jeho polibek, a netrvalo ani čtyřiadvacet hodin, a po všech našich známých se roznesla radostná zpráva, že Rudi se chytil, že koncertní mistr Schwerdtfeger a Marie Godeauová se budou brát. Dodatečně se rozšířila zvěst, že Schwerdtfeger zruší smlouvu u Zapfenstósserova orchestru, ožení se v Paříži a nabídne tam své služby novému, právě se tvořícímu hudebnímu tělesu, které si říkalo „Orchestre symphonique“.

Nepochybně tam byl vítán, a stejně nepochybné bylo, že jednání o jeho uvolnění z Mnichova se vleklo, protože ho jen neradi ztráceli. Nicméně jeho účinkování na příštím koncertu Zapfenstósserova orchestru – to byl první po onom, na který se tehdy po návštěvě v Pfeifferingu dostavil na poslední chvíli –se pokladalo za něco jako vystoupení na rozloučenou. A protože navíc dirigent doktor Edschmidt právě na ten večer zvolil

Berlioze a Wagnera, program pro publikum zvláště přitažlivý, byl v sále takříkajíc celý Mnichov. Ze sedadel se dívaly četné známé tváře, a kdykoliv jsem vstal, musel jsem rozdávat pozdravy na všechny strany“: Schlaginhaufenovým a stálým hostům jejich večírků, Radbruchovým a Schildknappovi, Jeannettě Scheurlové, Zwitscherové, Binderové-Majorescuové a dalším známým, kteří vesměs přišli v neposlední řadě proto, aby uviděli vlevo vpředu u pultu Rudiho Schwerdtfegera v úloze ženicha. Mimochodem jeho snoubenka tu nebyla – vrátila se už do Paříže, jak se pravilo.

Uklonil jsem se Ines Institorisové. Byla sama, to jest ve společnosti Knoterichových, bez manžela, který byl nemuzikální a zřejmě trávil večer v „Allotrii“. Seděla v sále dost daleko vzadu, měla na sobě šaty, jejichž střízlivost neměla daleko do skromnosti

– útlou šíji vysunutou dopředu, obočí vysoko zdvižené, drobná ústa našpulená do nejednoduché čtveračivosti, a jak tak opětovala můj pozdrav, nemohl jsem se zbýt protivného dojmu, jako kdyby se pořád ještě se zlovolnou vítězoslávou smála tomu, že tehdy za toho dlouhého večerního rozhovoru dokázala tak skvěle kořistit z mé trpělivosti a soucitu.

Pokud jde o Schwerdtfegera, protože asi dobře věděl, s kolika zvědavýma očima by se střetl, za celý večer se do sálu téměř ani nepodíval. Ve chvílích, kdy tak učinit mohl, pozorně sluchem zkoumal svůj nástroj nebo listoval v notách. Na závěr koncertu se hrála, to je málem samozřejmé, ouvertura k „Mistrům pěvcům“, podali ji pěkně hutně a zvesela, a potlesk beztoho halasný a burácivý se ještě vystupňoval, když Ferdinand Edschmidt pokynul orchestru, aby povstal, a na znamení díků podal ruku svému koncertnímu mistrovi. Když se tohle odbývalo, byl už jsem nahoře v prostřední uličce; staral jsem se o šaty, které jsem si chtěl vyzvednout, dokud nával u úschovny nebude ještě tak velký.

Zamýšlel jsem aspoň část cesty domů, to jest ke svému schwabingskému příbytku, jít pěšky. Před koncertní budovou jsem se potkal s jedním pánem z okruhu Kridwissova, s oním diirerovcem profesorem Gilgenem Holzschuherem; také byl na koncertě.

Strhl mě k debatě, kterou sám zahájil kritikou programu dnešního večera: dát dohromady Berlioze a Wagnera, francouzskou virtuozitu a německé mistrovství, to že je nevkusnost, za níž se navíc jen špatně skrývá politická tendence. Až příliš to páchne po německo-francouzském dorozumění a po pacifismu, ten Edschmidt je přece dobře známý republikán a národně nespolehlivý živel. Prý mu tohle pomyšlení vadilo celý večer. Bohužel je to už dneska tak, že všechno je. politika, už neexistuje žádná duchovní ryzost. Aby ta se zas obnovila, k tomu by museli v čele velkých orchestrů být lidé jednoznačně německého smýšlení.

Neřekl jsem mu, že to on vnáší do věci politiku a že výraz

„německý“ dnes vůbec nesouzní s duchovní čistotou, nýbrž že to je stranické heslo. Replikoval jsem jen, že přece dost obstojná míra virtuozity, ať už francouzské nebo jaké, je součástí i Wagnerova umění, a to si na nějakou mezinárodní nepřízeň věru stěžovat nemůže – a pak jsem jeho pozornost blahodárně odvedl do jiných kolejí, rozhovořil jsem se totiž o jednom článku pojednávajícím o proporčních problémech gotické architektury, který Holzschuher nedávno uveřejnil v časopise „Umění a umělci“. Zdvořilosti, který jsem mu o té stati vyslovil, jej přímo oblažily, zjihl, přestal politizovat a tvář se mu rozjasnila, a já využil téhle jeho vylepšené nálady, abych se odporoučel a dal se vpravo;

on se ubíral vlevo.

Brzy jsem od horní Turecké třídy došel k Ludvíkově třídě a dal jsem se tou tichou širokou silnicí (léta již celou asfaltovanou) po její levé straně k Vítězné bráně. Večer byl mračný a velmi vlahý, zimník už mě začínal trochu tížit, a tak jsem na jedné tramvajové zastávce v Tereziině ulici počkal na nějakou soupravu, která pojede směrem na Schwabing. Nevím, proč trvalo tak neobvykle dlouho, než tramvaj přijela. To se ale stává, že provoz někdy vázne a zadrhává. Konečně se blížil vůz linky 10, a ten se mi docela hodil. Ještě dnes jej vidím a slyším, jak přijíždí od Dvorany vojevůdců. Ty bavorsky modré mnichovské tramvaje mají hodně bytelnou konstrukci a jsou dost hlučné, ať již ten rámus působí váha vozu, nebo zvláštní vlastnosti podloží, po němž jezdí. Zpod kol stále vyšlehovaly elektrické jiskry, a ještě víc nahoře u kladky, od níž se ty studené zášlehy rozstřikovaly v celých rojích.

Vůz zastavil a já přes přední plošinu, kde jsem nastoupil, vešel dovnitř. Hned u posuvných dveří, vlevo od vchodu, kterým jsem vešel, bylo příhodné místo, zřejmě je uvolnil někdo, kdo právě vystoupil. Tramvaj byla plná, u zadních dveří v uličce dokonce ještě dva pánové stáli a drželi se za řemeny. Cestující byli patrně většinou návštěvníci koncertu, kteří se vraceli domů. Mezi nimi, uprostřed lavice naproti mně, seděl Schwerdtfeger, pouzdro s houslemi měl postaveno mezi koleny. Určitě mě viděl vejít dovnitř, ale vyhýbal se mému pohledu. Pod pláštěm měl bílý šál, který zakrýval frakovou vázanku, podle svého zvyku ovšem neměl žádný klobouk. Vypadal hezky a mladistvě s těmi svými nepoddajnými plavými kadeřemi, tváře měl ještě růžovější námahou, kterou měl za sebou, tak růžově, že v té poctivé rozehřátosti působily jeho modré oči dokonce trochu napuchle. Ale i to mu slušelo, stejně tak jako lehce sešpulené rty, na něž uměl tak mistrovsky hvízdat. Neumím se tak rychle orientovat; a tak jsem až postupně zjistil, že jsou ve voze ještě další známí. Pozdravili jsme se s doktorem Kranichem, který seděl na lavici, kde byl i Schwerdtfeger, ale daleko od něho, až u zadních dveří. Náhodně jsem se předklonil, a tak jsem ke svému údivu postřehl Ines

Institorisovou, která seděla na téže lavici jako já, pár míst ode mne, víc ke středu, kose naproti Schwerdtfegerovi. Říkám ke svému údivu, protože tudy přece její cesta domů nevedla. Jelikož jsem si však všiml zas o několik míst dál paní Binderové-Majorescuové, která bydlila dost daleko od středu města ve Schwabingu, ještě za restaurací „Velký hostinský“, usoudil jsem, že Ines k ní nejspíš jede na čaj.

Ted jsem ovšem pochopil, proč Schwerdtfeger svou hezkou hlavu stáčí hlavně doprava, takže mi odhaluje pouze svůj trochu příliš tupý profil. Nejen mu záleželo na tom, aby ignoroval člověka, kterého zřejmě považoval za Adriánovo druhé já, a já mu tiše vyčítal, že musel jet zrovna tímhletím vozem – vyčítal asi neprávem, protože to neznamenalo, že nastoupil do vozu zároveň s Ines. Mohla stejně tak jako já nastoupit až po něm, anebo, pokud tomu snad bylo obráceně, nemohl, když ji uviděl, rovnou vzít nohy na ramena.

Projeli jsme kolem univerzity a průvodčí v plstěných botách se zrovna zastavil přede mnou, aby si vzal můj desetník a dal mi za něj přímou jízdenku, když se stala ta neuvěřitelná, a jako všechno, co nikdo vůbec neočekává, zprvu naprosto nepochopitelná věc.

Vozem zaduněla jakási střelba, ploché, ostré, třaskavé detonace, jedna za druhou, tři, čtyři, pět, divoce, rychle, ohlušivě, a naproti na lavici Schwerdtfeger, s dlaněmi z obou stran svírajícími pouzdro s houslemi, se dámě sedící vpravo vedle něho nejdřív svezl na rameno a pak do klína; ta se stejně jako dáma po jeho levici od něho zděšeně odvrátila, a ve voze propukla všeobecná vřava, byl to víc útěk a ječivá panika než nějaké duchapřítomné zásahy, a vpředu řidič bůhvíproč neustále jak zběsilý dupal na zvonek – snad aby přivolal strážníka. Samozřejmě žádný nebyl široko daleko na doslech. Ve voze, který zastavil, se rozpoutala až nebezpečná –tlačenice, protože leckterý cestující chtěl uprchnout ven, jiní, z obou plošin, zvědaví nebo možná prahnoucí něco učinit, se zase drali dovnitř. Oba pánové, co stáli v uličce, vrhli se spolu se mnou na Ines – samozřejmě už příliš pozdě. Nemuseli jsme jí revolver ani „vytrhovat z rukou“; upustila jej sama nebo spíš jej odhodila, směrem ke své oběti. Obličej měla bílý jak list papíru, s ostře ohraničenými krvavě rudými skvrnami na lícních kostech. Oči měla zavřené a pomateně se usmívala, ústa sešpulená.

Drželi ji za ruce, a já jsem se vrhl naproti k Rudolfovi; položili ho mezitím na zcela uprázdněnou lavici. Na druhé ležela zakrvácená a ve mdlobách dáma, na kterou se skácel a která, jak se posléze ukázalo, byla jenom lehce postřelena na ruce. Kolem Rudolfa stálo několik lidi, mezi nimi doktor Kranich, který jej držel za ruku.

„Jaký to úděsný, nepříčetný, nerozumný čin!“ řekl s bílým obličejem tou svou zřetelnou, akademicky rozčleněnou a přitom astmatickou mluvou, slovo „úděsný“ pronesl jako „úch-děsný“;

takhle je lze slyšet dost často, i u herců. Dodal ještě, že nikdy nelitoval tolik jako tec!, že není lékař, nýbrž pouhý numismatik, a skutečně mi v té chvíli ta jeho věda o mincích připadala nejzbytečnější ze všech věd, ještě zbytečnější než filologie; kteréžto mínění samozřejmě nelze obhájit. Opravdu tu nebyl k dispozici jediný lékař, jediný nebyl mezi tolika návštěvníky koncertu, a lékaři přece bývají muzikální, už proto, že je mezi nimi tolik

Židů. Sklonil jsem se nad Rudolfem. Projevoval známky života, byl však samý strašlivý zásah. Pod jedním okem byl krvácející průstřel. Další kulky mu, jak se ukázalo, vnikly do krku, do plic, do věnčitých cév na srdci. Trochu zvedl hlavu, pokoušel se něco říci, ale okamžitě mu vyvřely krvavé bubliny mezi rty, jejichž mírná plnost mi najednou připadala jímavě krásná, obrátil oči v sloup a hlava mu tvrdě dopadla zpátky na lavici.

Nedokáži, vypovědět, jaká žaluplná útrpnost nad tím člověkem mne celého až drtivě prostoupila. Cítil jsem, že jsem ho svým způsobem měl vždycky rád, a musím přiznat, že daleko horoucněji jsem soucítil s ním než s tou neblahou ženou, jež byla v tom, až kam poklesla, zajisté hodná politování, protože to utrpení a znemravňující neřest, jež je svou omamností ohlušovala, dohnaly ji k tomu odpornému činu. Prohlásil jsem, že jsem dobrý známý jak jeho, tak její, a poradil jsem, aby těžce zraněného odnesli naproti na univerzitu, od pedela tam je možno telefonicky zavolat sanitní vůz i policii, a podle toho, co vím, mají tam i malou stanici první pomoci. Nařídil jsem, aby tam odvedli rovněž pachatelku.

To všechno se stalo. Vynesli jsme, jeden horlivý mladík v brýlích a já, ubohého Rudolfa z tramvaje; už se za ní mezitím nastavěly další dvě nebo tři. Z jedné z nich se konečně přece jenom přiřítil lékař s kufříkem, kde měl nástroje, a řídil přenášení pacienta, dost zbytečně. Přišel i nějaký reportér od tisku a vyptával se na to a na ono. Ještě dnes mě trýzní vzpomínka na to, jakou nám dalo práci, než jsme zvoněním vylákali pedela z jeho přízemního bytu. Lékař, mladší člověk, který se všem představil, pokoušel se, když bezvědomého zraněného položili na pohovku, poskytnout mu první pomoc. Záchranný vůz tu byl až překvapivě rychle. Jak mi potom sdělil lékař, když Rudolfa vyšetřili v městské nemocnici, zemřel žel s velkou pravděpodobností už cestou tam.

Pokud jde o mne, připojil jsem se k policejním úředníkům, kteří se posléze dostavili, a k jejich zajatkyni, teď křečovitě vzlykající, abych komisaře obeznámil s tím, co je Ines zač, a přimluvil se za její převezení na psychiatrickou kliniku. Tu noc však to prozatím nedovolili.

Na kostelních věžích odbíjela půlnoc, když jsem vycházel z onoho zařízení a hledaje nějakou tu drožku vydal jsem se na krušnou pouť, která mi ještě zbývala: na cestu do ulice Prince regenta. Považoval jsem za svou povinnost uvědomit Inesina mrňavého manžílka co nejšetrněji o tom, co se stalo. Příležitost ke svezení se naskytla, když už nestálo za to vůbec ji využít. Domovní dveře byly zamčené, ale když jsem zazvonil, rozsvítilo se světlo na schodišti a dolů přišel sám Institoris – aby namísto své ženy našel přede dveřmi mne. Vždycky tak divně otvíral ústa, jako

kdyby lapal po vzduchu, a při tom dolní ret tiskl zarytě k zubům.

„Ano, copak?“ koktal. „To jste vy? Co vás přivádí… Vy jst«

mi…“ Na schodech jsem téměř nic neřekl. Nahoře v jeho obývacím pokoji, tam, kde jsem vyslechl Inesina skličující doznání, vylíčil jsem mu, když jsem několika slovy náležitě navodil situaci, čeho jsem byl divákem. Dosud stál, a když jsem dovyprávěl, prudce si sedl na jednu z proutěných židlí, pak ale osvědčil, jak se dokáže ovládat člověk, který už dávno žije v tíživě hrozivém ovzduší.

„Tak tedy,“ řekl, „tak tedy to dopadlo.“ A dalo se jasně vyrozumět, že už jen úzkostně čekal, jak to všechno skončí.

„Pojedu za ní,“ prohlásil a zase vstal. „Doufám, že mě tam“

(měl na mysli policejní vězení) „s ní nechají promluvit.“

Pro dnešní noc jsem mu moc nadějí nedával, skomíravě však projevil názor, že je jeho povinností to zkusit, hodil na sebe plášť a vyrazil z bytu.

Když jsem osaměl v tom pokoji, kde z podstavce distingované a fatálně shlížela Inesina bysta, vydávaly se mé myšlenky tam, kam, jak mi asi každý uvěří, se za posledních několik hodin vydávaly často, ba neustále. Zbývalo, jak se mi zdálo, oznámit tu bolestnou zvěst ještě někomu. Jenže všechny mé končetiny popadla jakási podivná strnulost, dokonce se mi vrhla na svaly v obličeji a bránila mi zvednout sluchátko a požádat o spojení s Pfeifferingem. To přece není pravda; zvedl jsem je, a držel je sklesle v ruce a slyšel tlumeně a jakoby odněkud z mořských hlubin, že na druhém konci vedení se hlásí příslušná úřednice.

Ale představa povstalá ze strašlivé, už skoro chorobné unavenosti, že se chystám úplně zbytečně burcovat uprostřed noci domácnost

Schweigestillových, že není nutné vykládat Adriánovi o tom, co jsem zažil, ba že bych se tím jaksi i zesměšnil, zmařila můj úmysl, a já položil sluchátko zpátky do vidlice.

XLIII

MÉ VYPRÁVĚNÍ SE RYCHLE CHÝLÍ KE KONCI – a tak se děje se vším. Všechno uhání a řítí se vstříc konci, ve znamení konce je celý svět – je v něm alespoň pro nás Němce, jejichž tisícileté dějiny, popřené, dovedené ad absurdum, dějiny díky výsledku, jaký tu je, prokazatelně neblahé, pochybené, scestné, ústí do nicoty, do zoufalství, do bezpříkladného bankrotu, do cesty do pekel lemované tančícími hřmivými plameny.

Jestliže je pravda, co tvrdí jedno německé přísloví, že jsou-li záměry naší cesty čisté, je i cesta čistá v každém místě, pak je třeba přiznat, že cesta, která vedla do této záhuby – a užívám ten výraz v jeho nejvýš strohém, nejvýš religiózním významu – byla zhoubná kdekoliv, v každém svém bodě, v každém ohybu, jakkoli je asi trpce lásce, má-li souhlasit s touto logikou. Nevyhnutelné uznání zhoubnosti není totožné s popřením lásky. Já, obyčejný německý muž a učenec, miloval jsem leccos německého, ano, můj nevýznamný, avšak obdivu a oddanosti schopný život byl zasvěcen lásce, začasté trnoucí, vždy úzkostné, avšak navěky věrné lásce k jistému význačně německému lidství a umělectví, jehož hříšnost a strašlivý skon nic nezmohou proti této lásce, která možná, kdo ví, je jenom odleskem milosti.

Zcela se stáhnuv, čekaje na osud, neschopen tak jako nikdo představit si, co nastane poté, až se naplní, pobývám ve svém freisingském ústraní a vyhýbám se pohledu na náš hrůzně poničený Mnichov, na zřícené sochy, na fasády zírající prázdnými očními důlky, fasády, které zakrývají nicotu, co že je za nimi, zdají se však ochotné ji vyjevit, tím že rozmnoží rozvaliny, které již pokrývají dlažbu. Srdce se mi křečovitě stahuje soucitem s pošetilostí mých synů, kteří uvěřili tak jako širé masy národa, uvěřili, jásali,– obětovali se a bojovali, a ted už dávno, jako milióny jim podobných, s vytřeštěnýma očima okoušejí vystřízlivění, jemuž je souzeno změnit se v naprostou bezradnost, v široširé zoufalství.

Mne, který v jejich víru věřit nemohl, jejich štěstí sdílet nedovedl, jejich duševní nouze s nimi nijak nesblíží. Ba ještě mi ji přičtou k tíži – jako kdyby bylo všechno probíhalo jinak, kdybych byl jejich zvrhlý sen snil s nimi. Bůh jim pomoz. Jsem sám se svou starou Helenou, která pečuje o mou tělesnost a které tu a tam předčítám různé pasáže, na jejichž prostotu stačí, úryvky z tohoto spisu, na jehož dokončení jsem uprostřed toho zániku upřel veškerou svou odhodlanost. –

Proroctví onoho konce, nazvané „Apocalipsis cum figuris“, zaznělo, vrývavě a velkolepě, v únoru 1926 ve Frankfurtu nad

Mohanem, přibližně rok po těch hrůzných událostech, jež jsem tu musel vylíčit, a možná částečně souviselo se skleslostí, kterou

v něm zanechaly, že se Adrian nedokázal přemoci, aby prolomil svou obvyklou izolaci a byl přítomen onomu svrchovaně senzačnímu, i když hodnou dávkou zlovolného křiku a nejapného smíchu doprovázenému provedení. Adrian dílo, jednu ze dvou hlavních pamětihodností svého strohého a hrdého života, nikdy neuslyšel – čehož ovšem vzhledem k tomu všemu, co říkával o „slyšení“, nelze nějak příliš želet. Kromě mne, který jsem se dokázal uvolnit, abych odejel do Frankfurtu, zajela na ten koncert, vzdor svým skrovným hmotným možnostem, z našich známých už pouze Jeannette Scheurlová, a příteli v Pfeifferingu pak svým nadmíru svérázným nářečím, směsi to francouzštiny a bavorštiny, podala o něm referenci. Tu elegantní selku měl tehdy u sebe velmi rád; byla pro něj prostě čímsi blahodárně klidnivým, něčím jako pevnou záštitou, a skutečně jsem jej viděl sedět s ní v jednom koutě opatovy jizby ruku v ruce, mlčel a byl jako pod křídlem anděla strážného. Ono ruku v ruce se mu nikterak nepodobalo, byla to změna, kterou jsem postřehl s dojetím, dokonce s potěšením, ale také ne zcela bez úzkostných obav.

Víc než kdy jindy měl také rád u sebe Riidigera Schildknappa, člověka stejných očí. Ten sice ve svém dávném stylu sebou skrblil; když však, ten otrhaný džentlmen, se tam už jednou vyskytl, byl ochoten procházet se daleko po kraji, tak jak to měl Adrian rád, zvláště když nemohl pracovat; Růdiger mu ty výpravy kořenil zatrpkle groteskní komikou. Protože byl chudý jak kostelní myš, měl právě tehdy velké starosti se svými zanedbanými a rozpadajícími se zuby a nevykládal o ničem jiném než o těch padouších zubařích, kteří se vždycky tváří, jako že ho z přátelství ošetří, potom však zničehonic vyrukují s nemožnými finančními požadavky, o systémech splátek, o tom, jak promešká termín placení a pak mu nezbude než obrátit se na opět jiného dobrodince, ačkoliv dobře ví, že ho nikdy nebude moci uspokojit a že ho ani nebude chtít uspokojit, a podobně a podobně. Za notných muk mu na bolestivé kořeny, které mu ještě zbývaly, nasadil rozlehlý můstek, ovšem ty se pod takovou tíhou záhy rozviklaly, takže to věštilo makabrózní zborcení celé té umné konstrukce, a tedy břímě nových dluhů, které Růdiger nikdy asi nesplatí. „Hroutí

– se – to,“ oznamoval příšernou zvěst, vůbec nic však nenamítal, když Adrian slzel smíchy nad vší tou bídou; dokonce naopak jako kdyby právě to bylo jeho úmyslem, sám se prohýbal klukovským chechtotem.

Tento šibeničně humorný společník byl osamělci tehdy právě vhod, a já, žel bez jakéhokoliv talentu poskytnout mu cokoliv komického, dělal jsem, co jsem mohl, abych mu tohoto společníka opatřil; pobízel jsem a pobízel Růdigera, ačkoliv ten se většinou vzpíral, aby zajížděl do Pfeifferingu. Adriánův život totiž po celý rok žádná práce nevyplňovala: postihla ho absence nápadů, nehybnost ducha, věc to nejvýš trýznivá, pokořující a stísňující, jak vysvítalo z jeho listů, které mi psal, a to také, jak mi alespoň vysvětloval, byl hlavní důvod, proč odřekl svou účast ve Frankfurtu. Ze je nemožné zabývat se ještě něčím, co už je pro něj odbyté, v situaci, kdy je neschopen vytvořit něco lepšího. Minulost prý je snesitelná pouze tehdy, cítíme-li, že máme nad ní převahu, a nemůžeme nad ní jen tupě žasnout, vědomi si své současné nemohoucnosti. „Nuda, hezky blbá,“ říkal svému rozpoložení v dopisech, které mi adresoval do Freisingu, „psí živoření“, „nesnesitelně idylická rostlinná existence bez paměti“, jíž spílat je jedinou, byť žalostnou záchranou vlastní cti; že ho tohle rozpoložení ještě dožene k tomu, aby toužil po nějaké nové válce, revoluci nebo podobné obecné vřavě, jenom aby se vytrhl z té otupělosti. Ze o skládání nemá doslova ani půl ponětí, že už si ani zbla nepamatuje, jak se to vůbec dělá, a že je naprosto přesvědčen, že už v životě nenapíše jedinou notu. „Kéž se peklo nade mnou smiluje!“, „Modli se za mou ubohou duši!“ – takové průpovídky se znovu a znovu objevovaly v těchto písemnostech, které mě sice naplňovaly hlubokým zármutkem, avšak na druhé straně mě povznášely, říkal jsem si totiž: koneckonců nikdo jiný než já, jeho přítel z dětství, nemůže říci, že by byl adresátem takových vyznání.

Ve svých odpovědích jsem se ho snažil konejšit poukazem na to, že je těžko člověku vymknout se v myšlenkách svému současnému stavu, protože jej má vždy sklon, tak jak mu velí cit, považovat, ačkoliv je to proti rozumu, za cosi, co je mu trvalým údělem, neschopen takříkajíc podívat se, co je za rohem – a to asi platí ještě více pro situaci zlou než příznivou. Ze Adriánova ochablost je až náramně dobře vysvětlitelná tím, jaká krutá zklamání nedávno zakusil. A byl jsem natolik slabý a „poetický“, abych úhor jeho ducha přirovnal k „půdě v zimě odpočívající“, v jejímž lůně se život vskrytu hýbá dál a chystá nové rašení –

obraz, jak jsem sám cítil, až nepřístupně laskavý, který se těžko hodil na extrémnost jeho existence, na střídu tvůrčí rozpoutanosti a kajícného ochromení, jimž podléhal. Spolu se stagnací jeho tvůrčích sil propukla přece i další deprese jeho zdraví, působící dojmem spíše doprovodného stavu nežli nějaké příčiny: těžké záchvaty migrény jej nutily setrvávat v temnotě, zejména v zimě roku 1926 ho střídavě trápil katar žaludku, horních cest dýchacích a hrtanu, a už jen ty by mu byly stačily zabránit v cestě do Frankfurtu – tak jako mu nevývratně, hmatatelně a podle kategorického lékařského výroku stačily zabránit v jiné cestě, z lidského hlediska ještě naléhavější.

Současně totiž, málem na den shodně – je to zvláštní a zvláštně se to říká – rozžehnal se ke konci roku se světem Max Schweigestill a Jonathan Le.verkuhn, oběma bylo pětasedmdesát – otec a hlava dlouholeté Adriánovy pohostinné hornobavorské domácnosti a jeho vlastní otec tam nahoře na buchelském statku.

Matčin telegram, který mu zvěstoval, že tiše skonal „spekulant s elementy“, zastal jej nad rakví onoho nejinak tiše přemýšlivého vyznavače pukáni z dýmky, byť jiného nářečí, který břemeno hospodářství dávno už stále více přenášel na bedra syna a dědice

Gereona, tak jako onen buchelský hospodářství své asi svěřil synu

Georgovi, a teď mu je přenechal nadobro. Adrian si mohl být jist, že Elsbeth Leverkiihnová ponese ten odchod se stejnou tichou vyrovnaností, stejnou chápavou odevzdaností vůči lidskému údělu jako matka Schweigestillová. Aby odjel do saského Duryňska na pohřeb, na to za jeho tehdejšího stavu nebylo ani pomyšlení.

Avšak vzdor tomu, že měl tu neděli horečku a cítil se velice zesláblý, ačkoli lékař jej odrazoval, trval na tom, že se zúčastní pohřebního obřadu za svého hospodáře v pfeifferingském vesnickém kostele, obřadu, k němuž se shromáždilo nespočet lidí z celého okolí. I já jsem nebožtíkovi prokázal poslední poctu, a měl jsem při tom pocit, že ji prokazuji i onomu druhému, a pěšky jsme se pak s Adriánem navraceli do domu Schweigestillových, podivně dojati faktem, na němž přece nebylo nic tak zvláštního, že totiž přestože staroch už tu nebyl, tabáková vůně jeho dýmky linoucí se z otevřených dveří pokoje, ale pronikající také zřejmě zdmi chodby, pořád ještě prosycuje ovzduší.

„To se dlouho udrží,“ řekl Adrian. „Ještě hezkou dobu; možná tak dlouho, dokud bude stát tenhle dům. Udrží se i v Buchelu.

Doba, po kterou my se po tomhletom udržíme, jednou kratší, jednou delší, té se říká nesmrtelnost.“

Bylo po vánocích – svátky prožili oba otcové ještě s rodinami, zpola už mimo všechno pozemské, už někde jinde. Jak teď přibývalo světla, už za svítání nového roku, očividně se zlepšoval

Adriánův stav, ustal ustavičný sled trýznivých stonání, která jej tak deptala, a pokud jde o duševní stránku, jako by snad překonal ztroskotání svých životních plánů a všechny otřesné prohry, jež s ním byly spojené, jeho duch vstal z mrtvých – ted měl zas zřejmě co dělat, aby si zachoval rozvahu v té bouři, s jakou naň dotíraly rodící se nápady, a onen rok 1927 přinesl bohatou a zázračnou žeň komorní hudby: nejdříve to byla skladba pro tři smyčcové nástroje, tři dřevěné dechy a klavír, dílo řekl bych těkavé, s dlouhými blouznivými tématy, která se několikrát modifikují a rozvádějí, aniž se kdy repetují v původní zjevné podobě. Jak miluji tu bouřlivě se vpřed prodírající toužebnost, která dává ráz celé skladbě, romantičnost jejího rozpoložení! – je přece složena prostředky svrchovaně strohými a moderními – sice tematicky, ale s tak velkými obměnami, že tu vlastně není „repríz“ v pravém slova smyslu. První věta má výslovný název „Fantazie“, druhá je adagio mocně vystupňované, třetí finále, které začíná zlehka, málem hravě, kontrapunkticky se čím dál více kondenzuje a zároveň nabývá stále zřejmějšího rázu tragické vážnosti, až posléze vyvrcholí chmurným epilogem podobným smutečnímu pochodu. Nikde tu klavír není nástrojem harmonických výplní, jeho part je sólistický jako u klavírního koncertu – to je zřejmě dozvuk působení Adriánova houslového koncertu.

Snad nejvíce jsem vždycky obdivoval mistrovství’, s jakým se tu řeší problém zvukové kombinace. Nikde dechy nepřekrývají smyčce, všude jim ponechávají prostor, aby plně zněly, a střídají se s nimi, jenom na velice málo místech se smyčce a dechy spojují do tutti. A mám-li svůj dojem shrnout: je to, jako kdyby cosi člověka od nějakého pevného a dobře mu známého východiska lákalo do krajin stále odlehlejších – všechno se tu odbývá jinak, než jak člověk očekává. „Nechtěl jsem,“ řekl mi Adrian, „napsat sonátu, ale román.“

Tato tendence k hudební „próze“ dospívá vrcholu ve smyčcovém kvartetu, v Leverkuhnově díle možná nejezoteričtějším, jež vzniklo vzápětí po skladbě pro komorní ansámbl. Komorní hudba bývá rejdištěm tematického a motivického kutění, ale tady se něčemu podobnému tvůrce vyhýbá přímo provokativně.

Neexistují tu vůbec žádné motivické souvislosti, rozvíjení tématu, variace, žádné repetice; nepřetržitě, zdánlivě bez jakékoli vzájemné vazby, přichází vždy cosi nového, co souvisí s předchozím podobností tónu nebo zvuku, nebo skoro ještě víc kontrastem.

Po nějakých tradičních formách není tu ani stopy. Člověku se zdá, jako kdyby se mistr v této zdánlivě anarchické skladbě zhluboka nadechoval na svou faustovskou kantátu, na nejzkázněnější ze všech svých děl. V kvartetu se pouze poddal svému sluchu, vnitřní logice nápadu. Přitom polyfonie je tu vystupňována do extrému a každý hlas v jakémkoliv okamžiku zcela samostatný.

Celek se člení tempy navzájem nadmíru zřetelně odstíněnými, i když jednotlivé části skladby se mají hrát bez přestávky. První část, nadepsaná moderato, se podobá jakési hluboce přemítavé, duchovně vypjaté rozmluvě a jakési společné poradě všech čtyř nástrojů, vážně a tiše probíhajícímu dialogu, téměř bez dynamické změny. Po této části přijde presto, jakoby v deliriu šeptané, hrané všemi nástroji con sordino, poté pomalá věta, poněkud kratší, v níž dominantním hlasem je od počátku do konce viola, doprovázená jen vpadáním ostatních nástrojů, takže to člověku připomíná nějaký zpívaný výjev. A posléze v „allegro con fuoco“ se v dlouhých frázích naplno uplatní polyfonie. Neznám nic, co by bylo v hudbě víc vzrušujícího, než konec skladby, kde se zdá, jako kdyby ze všech čtyř stran vyšlehovaly jazyky plamenů:

kombinace běhů a trylků, která vzbuzuje dojem, jako kdyby bylo slyšet celý orchestr. Skutečně se tu využitím veškerého rozpětí a svrchovaných zvukových možností každého nástroje dosahuje akustické hutnosti, jaká přesahuje hranice komorní hudby, a kritika bezpochyby bude vesměs namítat, že u tohoto kvartetu jde o zakuklené dílo orchestrální. Nebude mít pravdu. Kdo si prostuduje partituru, poučí se o tom, že tu jsou využity nejsubtilnější zkušenosti z kompozice smyčcových kvartetů. Adrian ovšem v rozhovoru se mnou několikrát vyjádřil názor, že někdejší hranice mezi komorní hudbou a orchestrálním stylem nejsou udržitelné a že od chvíle, kdy byla ve skladbě zrovnoprávněna barva, obojí splývá. Sklon k dvojdomosti, ke směšování a vzájemnému zaměňování, jak se ohlašuje už u vokální a instrumentální techniky v „Apokalypse“, byl u něho arci neustále výraznější. „Učil jsem se na přednáškách filozofie,“ říkal myslím, „že stanovit hranice znamená v té chvíli už je překračovat. Tím jsem se vždycky řídil.“ To měl na mysli Hegelovu kritiku Kanta, a tento jeho výrok ukazuje, jak hluboce jeho tvorbu ovlivňovalo všechno intelektuální – a všechno to, co si vštípil už v mládí.

A co teprve jeho trio pro housle, violu a violoncello, jež je málem nezahratelné a vskutku jej zvládnou jenom tři virtuózové, a to ještě nanejvýš jen co do techniky; budí úžas stejně tak zběsilostí, s jakou je vybudováno, intelektuálním výkonem, jaký tato výstavba představuje, jako i netušenými míšeními zvuků, jaké tu vydobyl sluch toužící po věcech neslýchaných, jaké tu vydobyla neslýchaná kombinační fantazie. „Nemožné, ale myslitelné,“ tak jednou Adrian, když měl dobrou náladu, charakterizoval tu skladbu, kterou začal psát už v době, kdy vznikalo ono ansámblové komorní dílo, kterou nosil v hlavě a dotvářel, ačkoliv obtížen prací na kvartetu, o němž by si člověk důvodně myslel, že už jen tohle dílo všechny pořádavé schopnosti jednoho člověka nemůže nevyčerpat nadlouho a do extrému. Bylo to bujné prolínání inspirací, požadavků, jejich plnění a přerušování práce, vždycky když se pouštěl do zvládání nových vnitřních pokynů, vřava problémů, které se na něj vrhaly současně s jejich řešeními –„noc,“ říkal Adrian, „v níž se pro samé blesky ani nesetmí.“

„Je to poněkud drsné a třaslavé osvětlení,“ dodával myslím.

„No co, vždyť se sám třesu, čertovsky mě to drží za pačesy a vyvádí to se mnou tak, až se mi celá kostra klepe. Nápady, příteli, to je čeládka zatrachtilá, mají tvářičky jeden oheň a zatopí ti tak, že i tobě líce hoří horkem ne zrovna libým. Jakožto důvěrný kamarád humanistův by člověk asi měl vždycky umět čistě rozlišovat mezi blahem a mukou…“ A podotkl, že občas neví, jestli ta poklidná nemohoucnost, v níž ještě nedávno žil, nebyla ve srovnání s tím, jak je teď celý ztýraný, stavem, jaký by si bylo spíše přát.

Vytkl jsem mu, že je tak nevděčný. S údivem, s radostnými slzami v očích a také s láskyplnou vylekaností jsem tajně pročítal a poslouchal týden co týden, co – a to v čisté, přesné, ano úhledné notaci, která nenesla jedinou stopu po nějaké snad těkavosti –

svěřil papíru – co, jak to vyjadřoval, mu našeptal a čeho si žádal jeho „duch a tetřev hlušec“ (psal „hlusec“). Jedním dechem, lépe řečeno jednou bezdechostí napsal ty tři skladby, z nichž jediná by byla stačila, aby rok, v němž vznikla, vešel do dějin; on skutečně začal sepisovat trio ve stejný den, kdy dokončil „lento“ kvartetu, větu, již složil jako poslední. „Jde to,“ psal mi, když jsem jednou nemohl za ním čtrnáct dní přijet, „jako kdybych býval studoval v Krakově“ – tomu výroku jsem hned neporozuměl, dokud jsem si nevzpomněl, že se na krakovské univerzitě v šestnáctém století veřejně vyučovala magie.

Mohu čtenáře ujistit, že jsem velice bedlivě číhal na takové stylizace v jeho vyjadřování, v nichž si liboval sice odjaktěživa, které však v jeho dopisech, a dokonce i v ústních projevech byly častější a zjevnější než kdy předtím (nebo snad mám říci „hruběji hojné a uznamenatedlnější“?). Brzy se ukázalo, proč tomu tak je. Prvním takovým náznakem pro mne bylo, když mi jednou na jeho pracovním stole padl zrak na notový list, na nějž silným perem napsal:

„Kormutlivost, ta pohnula doctorem Faustum, by sepsal naříkání své.“

Viděl, co vidím, a sebral mi ten lístek, abych ho neměl na očích, a řekl: „Co že tu pán a bratr tropí za daremnou všetečnost!“ Ještě dlouho pak přede mnou tajil, co hodlá a zamýšlí vytvořit, vskrytu, bez přičinění živé duše. Ale já od té chvíle věděl, co jsem věděl. Je mimo vši pochybnost, že rok 1927, ten rok komorních skladeb, je i rokem, kdy bylo koncipováno „Doktora Fausta naříkání“. Jakkoli to vypadá nevěrohodně:

v zápase s úkoly tak vysoce složitými, že si lze jejich zvládnutí představit pouze za svrchované a výlučné soustředěnosti, jeho duch už napínal zrak kupředu, pokoušel se svými tykadly ohmatat, co jej tam čeká; byl už zcela ve znamení druhého oratoria – toho drtivě žalobného díla, které prozatím nezačal skládat, poněvadž jej od něho zatím ještě odvrátila jistá událost v jeho životě, stejně líbezná jako srdcervoucí.

XLIV

URSEL SCHNEÍDEWEINOVÁ, ADRIÁNOVA SESTRA v Langensalze, poté co v letech 1911, 1912 a 1913 porodila jedno po druhém tři děti, ochuravěla poněkud na plicích a musela na několik měsíců do jedné ozdravovny v Harcu. Hilový katar se zřejmě vyléčil, a v příštích deseti letech, předtím než přišel na svět její nejmladší syn, malý Nepomuk, byla Ursula své rodině poklidně přičinlivou manželkou a matkou, ačkoliv obecný hlad, který vládl za války a po ní, nedovolil, aby její zdraví pořádně rozkvetlo, ačkoliv ji neustále přepadala nachlazení, která vždycky začala lehkou rýmou a pak se zvolna přesouvala na prňdušky, a ačkoliv její vzezření (a to docela dobře mohl leckomu zastřít ochotný, radostný a ohleduplný výraz tváře) bylo ne-li ztrápené, pak přece jen křehké a pobledlé.

Těhotenství v roce 1923 jako kdyby její vitalitu spíše stupňovalo, než aby jí bylo ke škodě. Poté co slehla, zotavovala se ovšem jen s námahou a horečnaté poruchy, které ji před deseti lety přivedly na léčení do Harcu, se rozpoutaly nanovo. Už tehdy se mluvilo o tom, že bude muset znovu přerušit své domácí hospodaření a podrobit se specifické léčbě, ale jak se s dost velkou jistotou domnívám, pod vlivem psychické blahodárnosti mateřského štěstí, pod vlivem potěšení ze synáčka, který byl nejklidnějším, nejrozkošnějším, a pokud jde o péči, kterou vyžadoval, nejskromnějším děťátkem na světě, se jí příznaky ochuravění zas vytrácely a po celá ta léta se ta statečná žena udatně držela – až do května 1928, kdy pětiletý Nepomuk málem zničehonic dostal hodně prudké spalničky, a jak tak musela dnem i nocí úzkostlivě opatrovat to děcko, krutě to zatížilo její síly. Sama prodělala nový záchvat své nemoci, a po něm kolísavé teploty a kašel ne a ne ustát, takže lékař, který ji ošetřoval, nyní už naléhavě doporučoval, aby ji odvezli do odborného ústavu; bez jakéhokoli falešného optimismu odhadl, že si v něm pobude půl roku.

To přivedlo Nepomuka Schneideweina do Pfeifferingu. Jeho sestra Rosa totiž, bylo jí tehdy sedmnáct a stejně jako o rok mladší

Ezechiel pracovala už v otcově obchodě optickými potřebami

(kdežto patnáctiletý Raimund chodil ještě do školy), měla teď zároveň pochopitelný úkol v době matčiny nepřítomnosti starat se otci o domácnost, a bylo lze očekávat, že bude mít až příliš práce, aby ještě také mohla hlídat bratříčka. Ursula o tom všem uvědomila Adriana, napsala mu, že lékař by viděl velice příznivé řešení v tom, kdyby to děcko mohlo strávit část své rekonvalescence na venkovském vzduchu v Horních Bavořích, a prosila jej, aby svou bytnou přemluvil k tomu, být po určitou dobu tomu mrněti něčím jako maminkou nebo babičkou. Elsa Schweigestillová, kdyžtě se navíc u ní přimluvila i Clementina, byla k tomu velice ochotná, a tak tedy Johannes Schneidewein v polovině června toho roku dovezl svou ženu do Harcu, do stejné léčebny poblíž

Suderode, která jí už jednou tak prospěla, a ve stejnou dobu jela

Rosa s bratříčkem na jih a dovezla jej do náruče strýcova druhého rodičovského domu.

Nebyl jsem tam, když sourozenci přijeli na dvorec, ale Adrian mi vylíčil, co se tam dělo, jak všichni ze statku, matka, dcera, syn, co zdědil hospodářství, děvečky a čeledínové, téměř bez sebe nadšením, v radostném smíchu postávali kolem toho špunta a nemohli se dost vynadívat na tolik líbeznosti. Samozřejmě zvláště ženy, a z nich zase služebné z prostého lidu, ty se nemohly vzpamatovat z toho vytržení, spínaly ruce a skláněly se k tomu titěrnému mužíčkovi, sedaly si k němu na bobek a bez ustání halekaly „Šmarjájózef!“, jaký to je krásný klouček – a jeho velká sestra se tomu všemu shovívavě usmívala; bylo patrné, že ani nic jiného neočekávala a že je zvyklá, jak velice jsou všichni zamilovaní do nejmladší ratolesti jejich rodu.

Nepomuk, anebo „Nepo“, jak mu říkali doma, nebo „Echo“, jak si prapodivným zpotvořením souhlásek sám říkal od chvíle, kdy vůbec začal žvatlat, měl na sobě prostinké letní šatečky a ani nevypadal, že je z města; bílou bavlněnou košilku s krátkými rukávy, kratinké plátěné kalhotky a na bosých nohou sešlapané kožené botky. Přesto, když ho člověk uviděl, měl dojem, že má před sebou nějaké princátko z pohádkové říše. Miniaturní dokonalost postavičky se štíhlými, hezky utvářenými nožkami; nevylíčitelný půvab protáhlé hlavičky porostlé nevinně zcuchanou plavou čupřinou, hlavičky, jejíž rysy, jakkoli dětské, měly v sobě cosi již výrazem dokonaného a hotového, již povždy platného, dokonce i ten nevýslovně spanilý a ryzí, zároveň však hluboký a škádlivý pohled přeprůzračně modrých očí, jež vždy vysoko pozvedly víčka s dlouhými řasami – to všechno ještě tak úplně nevzbouzelo dojem pohádkovosti, dojem, že mezi nás zavítal někdo z onoho hezoučkého světa drobnosti a jemnosti. Ale navíc jak ten špunt stál, jak si počínal uprostřed těch všech dospělých, co kolem něho stáli v kruhu, doráželi na něj, smáli se, propukali v tlumené jásavé výkřiky, ale i dojatě vzdychali, jak se samozřejmě usmíval, s vzezřením, jež nebylo ovšem tak úplně bez koketnosti a vědomí svého kouzla, jak odpovídal a co vyslovoval, výroky, které měly v sobě cosi líbezně naučného a zvěstovatelského, jaký se z jeho hrdélka linul stříbrný hlásek a jaká pronášel slova, promísená dosud dětskými zaškobrtnutími, jako „důle“ namísto „dole“, vytvářená s trochu obezřetnou, trochu obřadně vleklou a závažnou švýcarskou zpěvností, kterou podědil po otci a záhy přejal od matky, s jazyřným „r“ a s žertovně klopýtavým vyslovováním slabik, jako „štip-Iavý“ a „špin-avý“, a jak to děcko šermovalo k nim ručičkama a drobnými roztomilými dlaněmi v jakési vysvětlovači gestikulaci, která sice slova, protože ta se k nim nepříliš hodila, spíše zatemňovala a pletla, byla však svou plachou výrazností nesmírně půvabná.

To je přibližně popis Nepa Schneideweina – „Echa“, jak mu podle jeho příkladu hned všichni říkali, popis takový, jaký může neobratné a jen taktak přibližné slovo vůbec poskytnout někomu, kdo tu zhola nic neviděl. Kolik spisovatelů přede mnou už asi vzdychalo, jak neschopná je řeč něčeho takového jako zviditelnění, vyvolání opravdu přesné představy čehokoliv individuálního!

Slovo je stvořeno k tomu, aby chválilo a velebilo, je mu dáno, aby žaslo, aby obdivovalo, aby zajíkavě děkovalo a aby ten nebo onen jev charakterizovalo citem, jejž vzbudí, ale ne aby onen jev fyzicky vyvolávalo a zpodobovalo. Učiním nejspíš pro ten líbezný objekt víc, když zanechám pokusů o jeho portrét a přiznám se, že ještě dnes, po dlouhých sedmnácti letech, mi vždy vhrknou slzy do očí, kdykoliv na něj pomyslím, a zároveň mě prostoupí jakási zvláštní, éterická, už ne úplně pozemská radostnost. Odpovědi, které s tou svou rozkošnou gestikulací udílel všem, kdo se ho ptali na maminku, na to, jak se mu cestovalo, jaké to bylo v tom velkém městě Mnichově, měly, jak jsem tu už říkal, výrazně švýcarské zabarvení výslovnosti a krom stříbřitého témbru toho jeho hlásku měly v so’bě hodně nářečního, jako „dom“

namísto „dům“, „pocušek“ namísto „zbytek“. Rovněž bylo nápadné, jakou má zálibu ve slově „stejnak“, ve spojeních jako

„Stejnak tam nešel“ a podobně. A také se v jeho řeči objevovalo dosti ctihodných starožitností z jazyka, jakým mluvily generace o hodně let před námi; tak například o něčem, na co už zapomněl, říkal: ,, ,To jsem si nepodržel v upomínce,“ nebo nakonec prohlásil: „Víc mi žel vědomo není.“ Řekl to však zcela zřejmě pouze proto, že už chtěl ukončit to besedování, protože pak se z jeho včeliěkovitých ústeček ozvalo:

„Echovi se zdá, že je nezpůsob ještě prodlévat pod širým nebem. Bylo by ted slušné jít dom, pozdravit ujce.“

A natáhl ručku k sestře, aby ho zavedla dovnitř. V té chvíli však Adrian, který až dotud odpočíval a mezitím se dooblékl, rovněž vyšel na dvůr, aby přivítal neteř.

„A tohleto,“ řekl, když se s tím mladým děvčátkem pozdravil a prohlásil, že podobou je po matce, „a tohleto je náš nový spolubydlící?“

Držel Nepomuka za ruku a díval se, vzápětí zas pohřížen do sebe, na ty sladce zářící zornice, jež k němu vzhlížely s azurovým úsměvem.

„No tedy,“ řekl jen, zvolna pokývl hlavou na tu, která to děcko přivezla, a znovu se zadíval na Echa. Tento jeho pohyb nikomu neušel, ani tomu dítěti ne, a neznělo to vůbec opovážlivě, naopak mělo to v sobě cosi ohleduplně zastíravého, upřímně chlácholivého, všechno prostě a přívětivě vykládajícího, když chlapec – a bylo to první, co Adriánovi vůbec řekl – jednoduše konstatoval:

„Není-liž pravda, raduješ se, že jsem došel.“

Všichni se rozesmáli, i Adrian.

„To bych řekl!“ odpověděl. „A doufám i ty máš radost, že ses s námi všemi poznal.“

„Je to slastiplné střetnutí,“ proneslo to pachole, průpovídku věru podivnou.

Užuž zas všichni kolem propukali v smích, ale Adrian na ně zavrtěl hlavou a položil si prst na ústa.

„Nemaťte to děcko chechtotem,“ řekl. „Není tu ani důvod k smíchu, co myslíte, matko?“ obrátil se na paní Schweigestillovou.

„Ani zbílka,“ opáčila s přehnaným důrazem v hlase a zvedla si cíp zástěry k oku.

„Tak půjdem dovnitř,“ rozhodl a vzal znovu Nepomuka za ruku, aby jej vedl. „Jistě jste hostům připravili něco na zub.“

Připravili. V sále s Níké se Rose Schneideweinové dostalo pohoštění kávou, špuntovi mlékem a koláčem. Strýc s ním seděl u stolu a díval se, jak si vede u jídla; počínal si velice půvabně a čistotně. S neteří Adrian tu a tam prohodil pár slov, moc však neposlouchal, co říká, tak se snažil pořád dívat na toho skříteěka a stejně tak držet své dojetí v mezích diskrétnosti a příliš jím neobtěžovat – což ostatně byla zbytečná starost, poněvadž Echo si zřejmě už dávno nic nedělal z nějakého němého obdivu a očarovaných pohledů. Bylo by beztak hříchem promeškat tu slast, když děcko s vděčností vždycky pozvedne oči za kus koláče, za to, že mu podávají trochu zavařeniny.

Nakonec ten pidimužíček vyslovil výraz „už“. Jak jim sestra vysvětlila, vyjadřoval tak odjaktěživa, že je nasycen, že měl už

dost, že už nechce, byla to zkratka výroku „Už jsem měl“, který si takhle zjednodušil už jako hodně malé dítě; dodnes se s tou zkratkou nerozloučil. „Už!“ řekl; a když mu matka Schweigestillová chtěla pohostinně ještě něco vnutit, prohlásil s jakousi svrchovanou rozumností:

„Echo si to radši odpustí.“

Mnul si pěstičkami oči, příznak to, že je ospalý. Uložili ho do postýlky, a co spal, Adrian se bavil s jeho sestrou Rosou ve své pracovně. Zdržela se pouze do třetího dne, povinnosti ji volaly domů do Langensalzy. Když odjížděla, Nepomuk si trochu poplakal, pak ale slíbil, že do té doby než si pro něj přijede, bude

„sekat dobrotu“. Panebože, jako kdyby byl své slovo nesplnil!

Jako kdyby byl vůbec býval schopen je nesplnit! Vnesl jakousi blaženost, jakousi neustávající jarou a něžnou vřelost srdcí nejen na dvorec, ale až i do vsi a do města Waldshutu – kamkoliv, kam jej Schweigestillovy, matka i dcera, pokaždé braly s sebou, protože dychtily po tom, ukázat se s ním, předem si jisty všude stejným nadšením; k lékárníkovi, ke kupci, k obuvníkovi, tam vždycky s tou svou rozkošnou gestikulací a se svrchovaně výraznou vleklou výslovností recitoval svoje veršíky: o hořící Pavlínce z Rozcuchánka anebo ty o Joklíkovi, co přijde večer domů tak ukop-těný, až se paní kach-na a pan ka-čer diví a i to pra-se zlobívá se.

Pfeifferingský farář, před nímž sepjal ruce – držel je ve výši obličejíku a trochu od těla – a odříkal modlitbičku –? byla to jakási podivně starobylá, začínající slovy: „Neníž konání proti časnému skonání“ –, byl tak dojat, že ze sebe vypravil pouze:

„Ach ty děťátko boží, ty požehnané pacholátko!“, svou bílou rukou kazatele mu pohladil vlásky a rovnou mu daroval pestrý obrázek s beránkem. I učiteli, když s ním promlouval, „bylo najednou nějak zvláštně“, jak poté řekl. Na tržišti a po ulicích chtěl od „slečinky Clementiny“ nebo od matky Schweigestillové hned kdekdo vědět, co že jim to tu spadlo z nebe. Lidé říkali jako v obluzení: „Ach ty dítě roztomilé, ty zlatíčko!“ a ženské většinou užuž před Nepomukem pokleknout.

Když jsem zavítal na dvorec příště, od chvíle, kdy přijel, už to bylo čtrnáct dní; naprosto si už Zvykl a všichni kolem jej už znali.

Uviděl jsem ho’hned zdálky: Adrian mi na něj ukazoval zpoza domovního rohu, jak sedí úplně sám v zahrádce za domem, mezi záhony s jahodami a zeleninou, jednu nožičku měl nataženou, druhou pokrčenou, pěšinkou rozdělené pramínky vlasů mu padaly do čela, a zřejmě zálibně, i když poněkud zdrženlivě si prohlížel obrázkovou knížku, kterou mu daroval ujec. Držel si ji na kolenou, pravou ručku měl na okraji. Levá i s prstíky, které před chvilkou obrátily list, bezděky setrvávala v gestu listování, a bylo to neuvěřitelně graciézní, otevřená dlaň stranou od knihy se vznášela ve vzduchu, a připadalo mi, že jsem snad v životě ještě neviděl dítě hovět si tak roztomile (mým vlastním nebylo ani ve snu dáno, aby skýtaly očím něco podobného!), a pomyslel jsem si, že dojista takhle andílkové na nebesích obracejí listy ve svých zpěvnících, když notují jásavé „Aleluja“.

Šli jsme za ním, abych se seznámil s tím malým divem světa.

Udělal jsem to s pedagogickou zmužilostí; chtělo se mi konstatovat, že to je děcko jako každé jiné, a byl jsem odhodlán rozhodně nedat na sobě znát žádné hnutí mysli a netvářit se nikterak sladounce. A tak jsem nakrabatil tvář do rázných vrásek, hlas jsem naladil pěkně hluboko a promluvil na něj pro mne obvyklým drsně blahovolným tónem ve stylu „Tak co, synu? Jsme hodní?!

Copak to tu tropíme?!“ – jenže jak jsem se tak tvářil, najednou jsem si připadal nevýslovně směšný, a horší bylo, že on si toho všiml, že nejspíš sdílel i pocit, který se mi vnukal, a že se za mne styděl a sklonil hlavičku, přičemž stáhl koutky dolů jako někdo, kdo zatíná pusu, aby nevypukl ve smích, a to mě tak vyvedlo z míry, že jsem dlouho neříkal vůbec nic.

Nebyl ještě ve věku, kdy chlapec má před dospělými pěkně vstát a dělat pukrle, a pokud vůbec někomu, pak právě jemu slušely ony něžné výsady, ona nic nepožadující posvěcenost, jaká přísluší všem, kdož jsou na téhle zemi dosud noví, zpola ještě cizí a v ničem se ještě nevyznají. Řekl nám, abychom si „posedali“ (Švýcaři říkají „posedat“ a „polehat“ namísto „sednout si“ a „lehnout si“); a to jsme učinili, vzali toho skřítečka mezi sebe na trávu a dívali se s ním do té jeho obrázkové knížky, jaká z dětské literatury, kterou měli v obchodě, byla výtvorem ještě tak asi nejpřijatelnějším; s líčeními podle anglického vkusu; ve stylu takové Kate Greenwayové a s docela obratně se rýmujícími veršíky; Nepomuk (říkal jsem mu vždycky takhle a ne „Echo“, to mi připadalo, mně ťulpasovi, jako nějaká básnická změkčilost)

je už uměl téměř všechny nazpaměť a „předčítal“ nám je, tak že prstíkem přejížděl po řádku vždycky na úplně nesprávném místě.

Zvláštní je, že i já ty „básně“ dodnes umím, a to jen proto, že jsem je jednou – nebo to snad bylo víckrát? – slyšel jeho

hláskem v přímo pohádkovém přednesu. Jak dobře ještě dnes vím o těch třech flašinetářích, co se potkali na rohu ulice a každý měl vztek na toho druhého, že se tedy ani jeden nehnul z místa. Mohl bych předříkávat kterémukoliv dítěti, ovšem zdaleka ne tak dobře jako Echo, co při těch hodech pro uši zakoušelo sousedstvo. Myši se postily, krysy odtáhly pryč! Na závěr se v básničce říkalo:

Slyšet ten koncert do konce, k tomu jen Brok se vzmužil, ale když pak se domů vlek, už nebyl ve své kůži.

Museli byste vidět to ustarané potřásání hlavou, s jakým ten špunt, tklivě poklesaje hlasem, líčil pejskovu nevolnost. Nebo byste se museli dívat, s jak půvabnou grandezzou se podle toho, jak on to podával, vítali dva podivní mrňaví pánové na mořském břehu:

Uctivé dobrýtro, milý pane, dneska si asi nezaplavem.

A to z vícero důvodů: za prvé je voda hrozně mokrá, a také nemá víc než pět stupňů Réaumura; ale i proto, že tu jsou „tři hosti ze Švédska“:

Mečoun, žralok a taky piloun –docela blízko si tu plavou.

Pronášel ty důvěrné výstrahy tak čtveračivě a otvíral ta svoje očička tak dokořán, když vyjmenovával ty tři nemilé hosty, a i hlásek měl tak mile vylekaný, když zvěstoval, že ti tři plují docela blizoučko, až jsme se hlasitě rozesmáli. Díval se nám při tom všem do obličeje a s šelmovskou zvědavostí pozoroval, jak jsme rozjařeni – zejména pak já, alespoň mi to tak připadalo;

zřejmě se chtěl přesvědčit, zda v tom smíchu bere za své ta moje nudná pedagogická suchopárnost, protože něco takového mi jenom prospěje.

Můjtybože, ona vzala za své, od toho prvního trapného pokusu o ni jsem se o nic podobného už nesnažil, pouze jsem toho vyslanečka z pohádkové země skřítků a dětiček vždy oslovoval rázně „Nepomuku!“ a „Echo“ jsem mu říkal, jenom když jsem se o něm bavil s jeho strýcem, který si navykl právě tohle jméno, tak jako ženské na statku. Přitom asi čtenáři pochopí, že moje vychovatelství a učitelství bylo neustále poněkud ustaráno, znepokojeno, ba na rozpacích, když se tak dívalo na tu líbeznost, jež byla sice k pomilování, která však přece jen také podléhala působení času a bylo jí souzeno, aby uzrála a propadla pozemskosti.

Zakrátko nebeská modř těch očí, dosud tak úsměvná, pozbude své svrchované čirosti pocházející z jiného světa; z té andělské tvářičky se zvláštně výraznou dětskostí, s náznakem dvojité bradičky, s těmi rozkošnými ústy, která když se smála a při tom odhalovala zářivé mléčné zoubky, byla o něco plnější, než když poklidně spočívala, a k jejichž koutkům se od jemného nosíku spouštěly dvě měkce oblé brázdičky, jež oddělovaly místa kolem brady a úst od tvářiček, z té andělské tvářičky bude záhy obličej víceméně obyčejného kluka, který se bude muset pojímat docela střízlivě a prozaicky a nebude už mít sebemenší důvod, aby na takové nakládání odpovídal s ironií, s jakou se Nepo choval vůči mým pokusům o pedagogickou tvářnost. A přece tu bylo něco –

a ten skřítkovský posměch jako kdyby vyjadřoval, že tomu děcku je to známo –, co člověku naprosto znemožňovalo věřit v čas a v jeho surové konání, věřit, že má moc i nad tímto spanilým zjevem, a to něco byla jeho podivná sebeuzavřenost, to že vskutku jako by ztělesňoval zjevení dítěte na zemi, pocit, že je to bytost sestupivší shůry, a opakuji, obdařená jakýmsi milostiplným zvěstovatelstvím, pocit, který vnukal Echův zjev a který ukolébával rozum do snů prosycených naší křesťanskostí, snů prostých vší logiky. Rozum nemohl popřít nevyhnutelnost organického růstu, ale spásně unikal do končin, kde vládnou přestavy mýtického bezčasí, nepřestajné současnosti a neskonalé souběžnosti, kde mužná postava Páně není v rozporu s dítětem v náruči Matky Boží, neboť i to je Pán, s dítětem, jež je dítětem vždy a jež také povždy pozvedá svou ručku, aby pokřižovalo světce, kteří se k němu modlí.

Co je to za blouznění! řekne si čtenář. Ale nemohu než vylíčit, co jsem zažil, a přiznat se, do jaké toporné neohrabanosti mě znovu a znovu uváděla ta lehounce vznášivá bytost onoho mrněte.

Byl bych si měl vzít příklad – a také jsem se o něco takového pokoušel – z toho, jak si vedl Adrian, který nebyl pedagog, nýbrž umělec a bral věci tak, jak přicházely, zjevně aniž nějak přemýšlel o jejich proměnlivosti. Jinými slovy: obdaroval to nezadržitelné proměňování příznakem jakési stálosti, věřil v to, co právě vidí, a ta víra byla jaksi nevzrušená a poklidné mysli (alespoň tak mi to připadalo), jež navyklá tomu, co právě vidí, nenechala se vyvést z míry, ani když viděla věci nejpozemštější z pozemských. Echo, princ z království pohádkových skřítků, přišel – dobře, patřilo se tedy chovat se vůči němu podle jeho přirozenosti a nedělat kolem toho nějaký přílišný povyk. Takové bylo podle mého Adriánovo stanovisko. Samozřejmě byl na hony vzdálen nějakým zachmuřeným grimasám a triviálnostem jako „Tak co, synu? Jsme hodní?!“ Ale na druhé straně nebral prostým lidem za humny jejich extatické „Ach ty dítě roztomilé!“

Jeho postoj k tomu špuntovi měl v sobě zasněně úsměvnou nebo také vážnou něžnost, bez nějakého zamilovaného žvatlání, bez cukrování, dokonce bez něžností. Vskutku jsem ani jednou neviděl, že by snad to děcko nějak laskal, málem se nikdy ani nedotkl jeho vlasů. Pravda je jenom to, že se s ním rád ruku v ruce procházel po polích.

Ovšem jeho chování zase mi nemohlo vnuknout mylný dojem, že by snad svého synovečka od prvního dne nemiloval něžnou láskou, že když se tu objevil, znamenalo to v Adriánově životě začátek zářivého údobí. Bylo naprosto zřejmé, jak hluboce, jak vroucně a blaživě jej zaměstnává skřítkovský půvab toho děcka, sladký, lehounký, jakoby beze stopy se nesoucí a přitom oděný do starosvětsky těžkých slov, přestože chlapce míval u sebe vždy jen na pár hodin, přestože péče o něj připadala, to se samo sebou rozumí, ženám a přestože začasté bývalo i někde na bezpečném místě ponecháno jen samo sobě, protože matka i dcera měly na dvorci spoustu jiné práce. Po spalničkách mělo velkou potřebu spánku, jak ji mívají takové docela malé děti, a té spavosti se podvoloval, ať byl kdekoliv, i mimo odpolední čas určený k odpočinku. Řekl: „Bré noci,“ kdykoliv na něj přišla dřímota, tak jak to říkal každý večer, když jej ukládali, ale takhle se vůbec loučíval; říkal to v každou denní dobu, kdykoliv odcházel nebo kdykoliv odcházel i někdo jiný – namísto „Sbohem“ nebo „Na shledanou“ říkal „Bré noci“ – to byl protějšek i onoho „Už“, které děkovně vyslovoval, kdykoliv byl něčeho syt. Při tom svém „Bré noci“ také občas i podal ručku, ještě než usnul v trávě nebo na židli, a také jsem jednou zastihl Adriana, jak sedí na zahradě za domem na jedné takové úzké, ze tří prken sbité lavičce a bdí nad Echem, který mu spal u nohou. „Podal mi předtím ruku,“

hlásil mi, když vzhlédl a poznal mě. Ani totiž nepostřehl, že někdo jde kolem.

Else Schweigestillová i dcera Klementina mi zvěstovaly, že Nepomuk je nejhodnější, nejposlušnější, nejpříjemnější dítě, s jakým se kdy setkaly – a to naprosto souhlasilo i s tím, co jsem se dozvěděl o jeho nejranějším dětství. Opravdu, i když si způsobil něco, co ho bolelo, viděl jsem ho při tom sice plakat, ale nikdy jsem ho neslyšel brečet, vřeštět, řičet, tak jak to dělávají nezvedené děti. Něco podobného si u něho člověk neuměl ani představit.

Pokud dostával důtky, pokud se mu něco zakazovalo, třeba aby nechodil v nevhodnou dobu s čeledínem ke koním nebo s Waltpurgis do chléva ke kravám, přijímal to s důraznou ochotou a říkával při tom konejšivě: „Krapítek pozděj, může být zejtra,“

slova, která jako kdyby byla určena ani ne tak na jeho zkonejšení, jako spíš na útěchu těm, kdo mu nějaké to přání odepřeli, jistř neradi. Ba toho, kdo mu něco zakazoval, někdy i hladil, a na tvářičce jako kdyby měl napsáno: ,,No, tak si to tak neber! Příště už si nebudeš muset dělat násilí, příště už mi to budeš moci dovolit.“

Tak tomu bylo také, když někdy nesměl do opatovy jizby za ujcem. K němu ho to velice pudilo, už když jsem ho poznal, to bylo pouhých čtrnáct dní poté, co přijel; bylo zřejmé, že na Adriánovi velmi lpí a že by nejraději byl pořád s ním, jistě také proto, že kdykoliv byl s ním, bylo to něco zvláštního, poutavého, kdežto jeho pěstounky, to byla jeho všednodennost. Ostatně nemohlo mu přece ujít, že tenhle člověk, bratr jeho maminky, má mezi pfeifferingskými rolníky zcela jedinečné, vážené, ba ostych vzbuzující postavení! A právě ten ostych lidí vůči Adriánovi asi podněcoval jeho dětskou ctižádost, aby mohl být se strýcem. Ale nedá se říci, že by Adrian lačnění toho špunta nějak neomezeně vyhovoval.

Celé dny ho neviděl, nepustil jej k sobě, jako kdyby se mu vyhýbal a odpíral si ten pohled na milovaného človíčka. Pak zase ovšem s ním trávíval celé dlouhé hodiny, jak už jsem říkal, bral ho za ručku a vydával se s ním na procházky, tak dlouhé, jak bylo možné od takového drobečka chtít, putoval s ním, za svorného mlčení nebo v krátké debatě, vlhkou šťavnatostí té roční doby, do níž Echo přijel, vůněmi střemchy a bezu, také i jasmínu podle cest, anebo nechal také to lehounké stvořeníčko jít před sebou po úzkých pěšinách, mezi stěnami žita již zrajícího vstříc kosení, jehož stébla s kývajícími se klasy zdvíhala se z ornice tak vysoko, jak velký byl Nepomuk.

„Z oraniny,“ měl bych spíš říci, protože tak to vyslovil ten špunt, a dával při tom najevo radost, že „růska“ tu noc „hrudu ošplichla“.

„Růska, Echo?“ zeptal se strýc a smířil se s „ošplíchnutím“

jako s výrazem dětské mluvy.

„Ano, rosa,“ potvrdil mu jeho souputník poněkud důkladněji a už se nehodlal o té věci dál bavit.

„No představ si, on říká, že růska ošplíchává!“ zvěstoval mi

Adrian s očima navrch hlavy, když jsem příště přijel. „Není to zvláštní?“

Poučil jsem přítele, že slovo „rosa“ lze samohláskovou střídou opravdu takto zdrobnit a vyjádřit tak nevydatnost vláhy; ostatně že sloveso „ošplíchnout“ má význam podobný, takže Nepomukův výrok je nadmíru moudrý.

„No ano, ten asi jedl vtipnou kaši,“ přikývl Adrian s jakýmsi ostýchavým přiznáním.

Z města, když mu tam bylo zajet, vozil chlapečkovi dárky:

všelijaká zvířátka, trpaslíka vyskakujícího z krabičky, vláček, na němž blikalo světýlko, když se hnal po tom svém oválu kolejí, kouzelnou skříňku, v níž pro Nepomuka nejvzácnějším obsahem byla sklínka s červeným vínem, které nevyteklo, když se obrátila vzhůru nohama. Echo z těch dárků měl sice radost, ale vždycky si s nimi jen chvíli pohrál, a pak řekl „Už!“, a daleko více jej vždycky zaujalo, když mu strýc ukazoval věci, které používal sám, a vysvětloval mu, nač jsou – vždy tytéž a vždy znovu, protože pokud jde o zábavu, tady je vytrvalost a touha po opakování u dětí vždycky veliká. Nůž na papír, vysoustruhovaný ze slonoviny, glóbus otáčející se kolem své šikmé osy, se střapatými pevninami, zátokami zařezávajícími se do souše, pevninskými vodstvy nejpodivnějšího tvaru, s oceány pokrývajícími svou modří širé plochy;

bicí stojací hodiny se závažími, která se klikou navíjela z hloubky, do nichž se předtím spustila; to byly některé z podivuhodností, jež mrně toužilo prozkoumat, když útlé a jemné vešlo k jejich majiteli a zeptalo se tím svým hláskem:

„Koukáš se kysele, že jsem došel?“

„Ne, Echo, ne tak moc kysele. Ale závaží jsou teprve v polovine.

Pak se mu zřejmě zachtělo hrací skříňky. Tím darem jsem mu přispěl já: hnědou skříňkou, která se natahovala na spodku. Válec s drobnými kovovými výstupky se pak otáčel, rozkmitával

různě laděné hroty hřebínku a hrál, nejdřív s pospíchavým půvabem, pak už se znavenou pomalostí, tři pěkně zharmonizované biedermeierovské melodie; Echo je poslouchal pokaždé stejně zaujatě, s pohledem, v němž se pobavenost, úžas a hluboce zahleděná snivost mísily tak, že to nebylo lze zapomenout.

Rovněž strýcovy rukopisy, ty prázdné i černé divné znaky, rozseté po soustavách čar, přizdobené jakýmisi praporečky a pírky, spojené obloučky a trámky, si rád prohlížel a dal si vysvětlovat, co tak asi všechna ta znamínka vyjadřují: – jeho, řečeno důvěrně mezi námi, a rád bych byl věděl, zda něco takového usuzoval třeba i jen tušivě, zda bylo možné vyčíst z jeho očí, že z mistrova výkladu něco takového usuzuje. To dítě, ještě před námi přede všemi, smělo „nahlédnout“ do náčrtu partitury Arielových písní z „Bouře“, na nichž tehdy Leverkiihn tajně pracoval:

skládal je, tak, že spojil první, v níž se to hemží strašidelně rozptýlenými přírodními hlasy, „Come unto these yellow sands“, s druhou, čiře líbeznou „Where the bee sucks, there suck I“, pro soprán, celestu, housle s dusítkem, hoboj, sordinovanou trubku a flažoletové tóny harfy, a vskutku, kdo slyší ty „něžně přízračné“ zvuky, kdo je vnímá i jenom vnitřním uchem, při čtení notového partu, zeptá se asi s Ferdinandem z oné hry: „Kde je ta hudba? Ve vzduchu? Na zemi?“ Protože ten, kdo ji usnoval, zachytil do svého pavučinového, ševelivého pletiva nejen vznášivou, dětsky spanilou, šálivou lehkost Arielovu –• of my dainty

Ariel –, ale celý svět elfů z vršků, potůčků, hájů, kteří podle toho, jak se líčí Prospero, co titěrní mistříčkové a zpola loutky provozují při měsíčku svou nedlouhou kratochvíli, čechrají ovci píci, kterou ona nechce, a pěstují půlnoční houby.

Echo chtěl znovu a znovu v notách vidět místa, kde pejsek dělá „Haf, haf“ a kohout „Kikirikí“. A Adrian mu k tomu vyprávěl o zlé čarodějnici Sycoraxe a o jejím mrňavém sluhovi, kterého, protože byl příliš drobounký duch na to, aby mohl plnit její ničemné příkazy, přiskřípla do štěrbiny ve smrku, ve kteréžto vynucené poloze strávil strastiplných dvanáct let, než přišel hodný kouzelník a vysvobodil jej. Nepomuk dychtil dozvědět se, kolik že bylo tomu dušičkoví, když ho tam ta babice přiskřípla, a kolik mu tedy bylo po těch dvanácti letech, když byl vysvobozen; ale strýc mu řekl, že tomu titěrovi nebylo vůbec nikolik, že jak před tím zajetím, tak i po něm to bylo pořád totéž pěkňoučké dítě povětří, a to zřejmě Echa uspokojilo.

I další pohádky mu vyprávěl ten vládce opatovy jizby, tak jak se na ně rozpomenul: o Haraburdovi, o mluvícím koni Faladovi a o Polníčkovi, o zpívajícím a skákajícím Lvíčounkovi, a špunt chtěl při tom samozřejmě sedět strýci na kolenou, s nohama na stranu, a někdy mu při tom ručkama objímal krk. „To je tak zvláštní k poslouchání,“ řekl někdy, když byla pohádka u konce, často však usnul už předtím a hlavu schoulil na vyprávěčovu hruď. Ten pak dlouho seděl a ani se nepohnul, bradu lehce opíral o vlasy klimbajícího děcka, dokud nepřišla některá z žen a Echa si neodnesla.

Už jsem říkal, že Adrian se někdy chlapce celé dny stranil, ať už proto, že měl příliš práce, nebo proto, že jej migréna zaháněla do ticha, ba do tmy; jak kdy. Ale právě vždy po dni, kdy Echa neviděl, rád se vkradl k dítěti, když je uložili do postýlky, neslyšen a neviděn, aby si poslechl modlitbičku před spaním; Nepo ji vleže na zádech, ručičky sepjaté na prsou, odříkával spolu s některou z žen, které se o něj staraly, nebo také s oběma, s paní Schweigestillovou a její dcerou. Recitoval ta věru hodně zvláštní požehnání nadmíru procítěně, nebeskou modř svých očí obrácenou ke stropu; a měl jich na výběr opravdu hodně, takže téměř nikdy nemusel dva večery po sobě sahat po stejném. Podotkněme ještě, že „Bůh“ v prvním pádě vyslovoval vždycky jako „Bůch“, a „kdo“ zase jako „hdo“; říkal tedy třeba:

Hdo žije, jak mu káže Bůch, toho se netkne pekla ruch.

A tak i já si povedu,

On dopomúž mi ke klidu. Amen.

Nebo:

Hdo měl by sebevětší hřích,

Bůch přec mu bude milostiv.

Ten můj je bleška mrňavá,

Bůch jen se na něj usmívá. Amen.

Anebo tahle, velmi pozoruhodná, protože se v ní zřetelně pro

jevuje učení o předurčenosti:

Hdo hřešil, ten není ztracený, hdyž dobrý skutek učiní.

Bůch mu však nedopřeje spásu,

jestli se upsal pekel ďasu.

Kéž já a všichni kolem mne dostaneme se do nebe! Amen.

Nebo občas:

Slunce si svití na čerta, a po své cestě se ubírá.

Kéž srdce mám povždy nevinné, dokud si mě smrt nevezme! Amen.

Nebo konečně:

Hdo za jiného modli se, pomáhá sobě ke spáse.

Echo se modlí za všechny, ať Bůch i jeho má v náruči. Amen.

Tuhle průpovídku jsem od něho vyslechl i já, a hluboce mě dojala; myslím, že mě v pokoji nepostřehl.

„Co říkáš,“ zeptal se mě Adrian, když jsme vyšli ven, „na tu teologickou spekulaci? On oroduje rovnou za všechny tvory, a výslovně proto, aby byl do spásy zahrnut i on. Že by ten zbožný modlil vůbec věděl, jak si tím slouží sobě, když se modlí za ostatní? Není přece žádné nezištnosti, jakmile člověk postřehne, že je to věc výhodná.“

„Takhle máš pravdu,“ řekl jsem. „Jenže on to celé přesto obrací do nezištnosti, protože se nemodlí jenom kvůli sobě, nýbrž dělá to za nás za všechny.“

„Ano, za nás za všechny,“ řekl Adrian tiše.

„Ostatně my tu o něm mluvíme,“ pokračoval jsem, „jako kdyby si tyhlety věci sám vymyslel. Ptal ses ho někdy, odkud ty modlitbičky má? Od otce, nebo od koho?“

Odpověděl mi:

„Och to ne, tuhletu otázku raději nekladu, a předpokládám, že by mi ani na ni nedokázal odpovědět.“

Matka i dcera Schweigestillovy se na to zřejmě dívaly stejně.

Ani ony, pokud vím, se špunta nikdy neptaly, jak přišel k těm svým večerním průpovídkám. Od nich mám ty, které jsem zpovzdálí sám nevyslechl. Dal jsem si je od nich přeříkat, když už Nepomuk Schneidewein nebyl mezi námi.

XLV

BYLA NÁM ODŇATA, TA PODIVNÁ SPANILÁ BYTOST, byla odňata tomuto světu – ach můj bože, proč se pídím po mírných slovech pro nejnepochopitelnější nelítostnost, jaké jsem kdy byl svědkem a která ještě dnes pokouší mé srdce, aby vznášelo trpké obžaloby, ba aby se vzpínalo rozhořčením! S příšernou divokostí a zběsilostí se do chlapce zaťala a za pár dní si jej odnesla choroba, jaká se v té končině už dávno nevyskytla, o níž nám ovšem hodný doktor Kurbis, sám zkoprnělý, jak prudký měla průběh, prozradil, že děti zotavující se ze spalniček nebo z černého kašle jsou vůči ní zřejmě náchylné.

Počítám-li v to první příznaky změněné fyzické dispozice, proběhlo to všechno za necelé dva týdny, a to ten první nedával ještě vůbec tušit – myslím, že nikomu –, jaká hrůza se tu sbírá.

Bylo v polovině srpna a venku v plném proudu žně, s lidmi na dočasnou výpomoc. Už dva měsíce Nepomuk těšil celý dvorec.

Líbeznou průzračnost jeho očí zkalila rýma – to jistě byla ona protivná náchylnost, která mu brala chuť k jídlu, uváděla jej do rozmrzelého rozpoložení a stupňovala spavost, k níž už tak projevoval sklony po celý čas, co jsme jej znali. Říkal „Už!“ na všechno, co mu kdo nabídl, na jídlo, na hraní, na prohlížení obrázků, na poslouchání pohádek. Řekl „Už!“, bolestně zkrabatil tvářičku a odvrátil se. Brzy na to začal nesnášet světlo a zvuky, což bylo znepokojivější než dosavadní celková rozladěnost. Jako kdyby šramot vozů vjíždějících do dvora, hlasy lidí mu připadaly jako nějaký nemírný rámus. „Buďte potichu!“ prosil a sám šeptal, jako kdyby chtěl jít příkladem. Nerad slyšel dokonce i jemný cinkot hrací skříňky, okamžitě vyslovil to své „Už, už!“, sám strojek zastavil a pak se hořce rozplakal. Utíkal v tom vrcholném létě před slunečními paprsky zalévajícími dvůr i zahradu, schovával se před nimi do pokoje, tam seděl celý skrčený a mnul si oči.

Bylo krušno pohledět, jak hledal spásnou pomoc u všech, kdo jej měli tak rádi, chodil od jednoho ke druhému, vždycky jej objal kolem krku, a opět se ho neutěšen pustil. Tak se přitiskl k matce

Schweigestillové, ke Klementině, k děvečce Waltpurgis a hnán stejným nutkáním přiběhl několikrát i za strýcem. Přivinul se mu na hruď a vzhlížel k němu a bedlivě naslouchal jeho něžnému konejšení, také se i ochable usmál, pak však začal sklánět hlavičku

níž a níž, zašeptal posléze „Bré noci!’ – svezl se na nohy a lehce vrávoraje vyšel z pokoje.

Přijel lékař, aby jej prohlédl. Dal mu kapky do nosu a předepsal jakési tonikum, neskrýval však domněnku, že možná tu propuká nějaká vážnější choroba. Tuto obavu prozradil i svému dlouholetému pacientovi v opatově jizbě.

„Myslíte?“ zeptal se ho Adrian a zbledl.

„Ta věc se mi moc nelíbí,“ prohlásil doktor.

„Moc nelíbí?!“

Opakoval tu větu tak vyděšeně a málem děsivě, až se doktor

Kurbis v duchu sebe ptal, zda tu poněkud nepřestřelil.

„No ano, v tom smyslu, jak jsem to řekl,“ odpověděl. „Vy byste taky mohl vypadat líp, ctěný pane. Asi na tom klukovi dost lpíte?“

„To ano,“ taková byla odpověd. „Je to velká zodpovědnost, doktore. To děcko nám dali do opatrování sem na venkov, aby bylo zdravější…“

„Příznaky nemoci, pokud se tu o nějaké nemoci dá vůbec mluvit,“ opáčil na to lékař, „zatím neposkytují žádný důvod k nějaké nepříznivé diagnóze. Přijdu zítra zas.“

Přijel, a mohl už ted určit, o co jde, s jistotou až přílišnou. Nepomuk měl předtím záchvat náhlého, až výbušně prudkého zvracení, a současně s horečkou, která ovšem nepřekročila únosnou míru, přišly i bolesti hlavy, které se za pár hodin vystupňovaly až do nesnesitelnosti. Když doktor přišel, dítě už uložili do postýlky; drželo si oběma rukama hlavičku a vyráželo výkřiky, které často byly tak dlouhé, že mu braly všechen dech –

byla to úplná muka pro každého, kdo je slyšel – a byly slyšet po celém domě. V přestávkách mezi nimi chlapec vztahoval ručky k těm, kdo postávali u postýlky, a volal: „Pomozte mi! Pomozte mi! Hlavička bolí! Hlavička bolí!“ Prudce se vztyčil v novém záchvatu dávení, a v prudkých záškubech znovu sklesl na postýlku.

Kurbis bedlivě zkoumal oči děcka; zornice se stáhly do malých bodů a projevovaly sklon k šilhání. Tep byl překotný. Zřetelné byly stahy svalstva a počínající trnutí šíje. Šlo o cerebrospinální meningitis, zánět mozkových blan – ten dobrák vyslovil ten název a s nešťastným výrazem v tváři stočil hlavu k rameni;

doufal, asi doufal, že si nebudeme vědomi, jakou naprostou bezmoc si celá jeho věda musí vždy přiznat, střetne-li se s touto fatální událostí. Jakýsi náznak tu byl v tom, že navrhl, aby se rodičům přece jen snad telegraficky dala zpráva. Alespoň kdyby přijela matka, mělo by to na malého pacienta se vší pravděpodobností uklidňující vliv. A žádal, aby byl přizván internista z hlavního města, přál si dělit se s ním o odpovědnost v tomto žel nikoliv nepovážlivém případě. ,,Já jsem docela obyčejný ranhojič,“ řekl. „Tady je na místě požádat o pomoc vyšší autoritu.“

Myslím, že v jeho slovech byla zarmoucená ironie. Punkci míchy, tu prý si troufá provést sám, ono je jí totiž zapotřebí okamžitě, aby se mohla potvrdit diagnóza, ale i proto, že je to jediný prostředek, jak nemocnému ulevit. Paní Schweigestillová, bledá, ale statečná a všemu lidskému věrná tak jako vždy, držela sténající děcko v postýlce, ohnuté tak, že se mu brada téměř dotýkala kolen, a Kiirbis mezi rozestouplé obratle zabodl jehlu a vedl ji až do míšního kanálu; vyřinula se z něho po kapkách tekutina.

Sílené bolesti hlavy skoro vzápětí povolily. Pokud by se snad vrátily, řekl doktor – věděl, že se už za několik hodin určitě vrátí, protože jen tak dlouho potrvá úleva od tlaku, již způsobilo odebrání tekutiny z mozkových komor –•, pak ať krom obligátního sáčku s ledem aplikují i chlorový přípravek, který předepsal a který dovezli z okresního města.

Ze spánku z vyčerpanosti, do něhož po punkci upadl, vytrhlo

Nepomuka nové zvracení, křečovité záškuby tělíčka a bolesti, jako kdyby mu hlava pukala, a nebožák nanovo propukl v srdceryvné hořekování a ječivý křik – bylo to typické „hydrocefální křičení“, proti němuž byla jakžtakž obrněna jenom mysl lékařova, právě proto, že je vnímá jako typický příznak. Vůči všemu, co je typické, bývá člověk netečný, jen to, co vnímá jako cosi individuálního, vyvádí jej naprosto z míry. To je klid vědy. Nezabránila svému venkovskému apoštolovi, aby od bromových a chlorových preparátů, jež naordinoval předtím, záhy přešel k morfiu, které zabralo o něco lépe. Zřejmě se pro ně rozhodl nejen z útrpnosti vůči tomu trýzněnému děcku, ale i kvůli obyvatelům domu – má pozornost se tu upírá zejména na jednoho z nich. Odnětí mozkomíšní tekutiny se mohlo opakovat jen každých čtyřiadvacet hodin, a úleva potrvala vždy jen dvě. Dvaadvacet hodin se to příšerně trýzněné dítě vzpínalo a křičelo, toto dítě, které spínalo třesoucí se ručičky a překotně ze sebe vyráželo „Echo bude sekat dobrotu, Echo bude sekat dobrotu!“

K tomu bych rád dodal, že pro všechny, kdo viděli Nepomuka,

byl nejpříšernější asi jeden vedlejší příznak. Šlo o ono stupňující se prudké stáčení těch jeho nebeských očí, jež se vysvětluje obrnou očních svalů postupující současně s trnutím šíje. Strašlivě zrúzňovalo tu sladkou tvář a zejména v kontrapunktu se skřípěním zubů, které se u napadeného tělíčka záhy projevilo, působilo dojmem, jako by to děcko bylo čímsi posedlé.

Příštího dne přijel, dovezl jej sem Gereon Schweigestill, autoritativní konzultant z Mnichova, profesor von Rothenbuch. Z kapacit, které navrhl Kurbis, vybral Adrian jeho, pro jeho pověst.

Byl to vysoký, společensky zběhlý člověk, za časů krále povýšený ad personam do šlechtického stavu, velmi vyhledávaný a drahý, s jedním okem neustále přivřeným, jako kdyby byl pořád připraven někoho zkoušet. Pokáral Kiirbise, že naordinoval mordům, protože to může simulovat koma, „které ještě vůbec nenastalo“, a povolil pouze kodein. Patrně mu záleželo především na tom, aby případ měl korektní průběh a jeho jednotlivá stadia nebyla ničím překryta. Jinak když vyšetřil pacienta, schválil opatření, jež učinil jeho venkovský kolega horlivě jej obskakující: tedy zaclonit denní světlo, hlavu do vysoké polohy a chladit, dotýkat se malého pacienta jen s nejvyšší opatrností, ošetřovat kůži vtíráním alkoholu, koncentrovanou výživu, bude tu asi třeba přivádět ji do těla nosní sondou. Jeho utěšování, asi proto, že nebyl v rodném domě děcka, byla upřímná a zřejmá. Zastřenost vědomí, legitimní, nikoli předčasně navozená morfiem, nedá na sebe dlouho čekat a rychle se bude stupňovat. Děcko bude pak trpět stále méně a nakonec už vůbec ne. Z toho důvodu by si nikdo neměl příliš mnoho dělat ani z příznaků hodně drsných.

Když se uráčil vlastní rukou provést druhou punkci, důstojně se odporoučel a už se neobjevil.

Pokud jde o mne, matka Schweigestillová mně dennodenně telefonicky hlásila, jak postupuje ta strastiplná bědnost, osobně jsem se však mohl odebrat do Pfeifferingu teprve čtvrtý den poté, co nemoc naplno propukla, v sobotu, kdy už nastalo koma a zuřivé křeče jako kdyby to drobné tělo napínaly na skřipec a oči dítěti zvracely v sloup; špunt přestal křičet a jenom už skřípěl zuby. Paní Schweigestillová, na níž bylo vidět, že probděla noc, s očima opuchlýma od pláče, mě uvítala v bráně a naléhavě mi radila, abych ihned zašel za Adriánem. Že to nebožátko, ostatně od včerejší noci jsou u něho již rodiče, uvidím včas. Že ale pan doktor nutně potřebuje, abych s ním promluvil, nevypadá

to s ním kale, mezi námi řečeno prý se jí občas zdá, že mluví z cesty.

S úzkostí jsem se vydal za ním. Seděl u svého stolu, a když jsem vešel, podíval se po mně jenom zběžně a jakoby opovržlivě. Byl tak bledý, až mě to vylekalo, měl oči celé rudé jako všichni v domě a za zaťatými ústy pohyboval mechanicky sem a tam jazykem někde stranou podél vnitřní strany dolního rtu.

„Tos ty, dobrý muži?“ řekl, když jsem pokročil k němu a položil mu dlaň na rameno. „Co tu hledáš? Toto není místo pro tebe.

Alespoň učiň to svoje znamení kříže, tak, pěkně od čela k ramenům, tak jak ses to učil jako děcko na svou ochranu!“

A když jsem pronesl několik slov útěchy a naděje –

„Nech si to humanistické žvástání!“ přerušil mě hrubě. „On si jej vezme. Kdyby to aspoň tak neprotahoval! Možná to musí tak protahovat, když má tak ubohé nástroje.“

A prudce vstal, opřel se o zeď a zátylek přitiskl k ostění.

„Tak si jej vezmi, ty obludo!“ vyhrkl tak, až se mi to zatínalo do morku kostí. „Vezmi si jej, padouchu, ale pospěš si, pokud to svedeš, když jsi, ty bídáku, nechtěl dovolit ani tohle! Já myslel,“

obrátil se zničehonic na mne tiše a důvěrně, přiblížil se ke mně a pohlédl na mne s pohledem tak ztraceným, že na něj dosmrti nezapomenu, „že tohle dovolí, tohle snad ano, jenže on ne, odkud by ten asi bral milost, když sám je z ní vyloučený, a právě tohle tady asi musí rozdupat v té své hovadské’ zuřivosti. Tak si jej vezmi, ty zmetku!“ vykřikl a znovu ode mne odstoupil, jako kdyby se vracel na kříž. „Vezmi si jeho tělo, nad nímž máš moc! Jenže jeho sladkou duši mi necháš pěkně na pokoji, to musíš, a v tom je tvoje bezmoc a tvoje směšnost, s tím se ti budu vysmívat nekonečně, jak nekoneční jsou Aiónové. A i kdyby byly navaleny celé věčnosti mezi končinu, kde budu já, a kde bude on, budu přece povždy vědět, že je, tam kams jej vyvrhl, ty hnojná potvoro, a to bude blaživý lektvar pro mé rty a hosana tobě na posměch v té nejprokletější hlubině!“

Zakryl si dlaněmi tvář, otočil se a položil si čelo na dřevo stěny.

Co jsem měl říkat? Co dělat? Jak jsem měl čelit takovým slovům? „Příteli, pro všechno na světě, upokoj se, vždyť ty už nejsi sám sebou, bolest ti přičarovává nesmysly,“ asi něco takového člověk povídá a z úcty ke všemu duševnímu, zvláště jde-li o takového člověka, jako byl tento, nepomyslí se na tělesná uklidnění a úlevy, nevzpomene se na to, že mají doma bromural.

Na mé žadonivé konejšení odpovídal vždy jenom:

„Nech si to, nech si to a udělej ten svůj kříž! Tam nahoře se to všechno děje. Udělej ho nejen za sebe, ale rovnou i za mě a za moji vinu! – Jaká to vina, jaký hřích, jaký zločin“ – a už zas seděl za svým psacím stolem, spánky mezi zaťatými dlaněmi –, „že jsme ho nechali přijít, že jsem dopustil, aby se ke mně přiblížil, že jsem se na něm popásal očima! To ti řeknu, děti jsou hmota křehká, jsou snadno přístupné jedovatým vlivům…“

Ted jsem opravdu už vykřikl já a rozhořčeně mu zakázal mluvit dál.

„Adrianě, to ne!“ vyhrkl jsem. „Co si to tu připouštíš, co se trýzníš nějakým absurdním sebeobviňováním, kvůli slepé náhodě, ta přece mohla to líbezné, pro tenhle svět snad až příliš líbezné děcko stihnout kdekoliv a kdykoliv! Aťsi nám rozdírá srdce, ale nepřipraví nás o rozum. Ty ses k němu choval jen a jenom dobrotivě a láskyplně…“

Mávl jen rukou. Seděl jsem u něho dobře hodinu a tu a tam na něj tiše promluvil, a on vždycky zamumlal v odpověd něco, čemu jsem skoro nerozuměl. Pak jsem řekl, že chci zajít za nemocným.

„No jen za ním zajdi,“ opáčil a dodal zatvrzele:

„Ale neříkej mu jako tenkrát ,Tak co, synu, jsme hodní?’ a tak dále. Za prvé tě neslyší, a pak, to by přece bylo proti tvému humanistickému vkusu.“

Chtěl jsem jít, ale zastavil mě, protože na mne vyhrkl mé příjmení: „Zeitblome!“, a tobylo také hodně drsné. A když jsem se otočil:

„Já na to přišel,“ řekl, „nemá to být.“

„Co nemá být, Adrianě?“

„Dobro a ušlechtilost,“ odpověděl mi, „to, čemu se říká lidskost, i když je to dobré a ušlechtilé. To, zač se lidé bili, zač dobývali tvrze tyranů a co jásavě zvěstovali duchové bohem naplnění, to nemá být. Bere se to zpět. Beru to zpět.“

„Já ti tak úplně nerozumím, milý příteli. Co chceš vzít zpět?“

„Devátou symfonii,“ opáčil. A pak už neřekl nic, jakkoli dlouho jsem čekal.

Zmatený a sklíčen žalem odešel jsem nahoru do toho osudného pokoje. Ovzduší tam bylo, jako bývá v jizbě nemocného, prosycené pachy léků, čistotou, jakousi mdlou zatuchlostí, i když okna byla dokořán. Avšak okenice byly přivřeny až na nepatrnou

škvírku. Kolem Nepomukovy postýlky stálo několik lidí, podal jsem jim ruku, ale oči jsem měl upřeny na to zmírající děcko.

Leželo na boku, celé zkroucené, lokty a kolínka přitažená k tělu.

S tvářičkami dokrvava zardělými hluboce vydechlo, a pak se na další nadechnutí dlouho muselo čekat. Oči nebyly úplně zavřené, ale mezi řasami nebylo vidět modř duhovky, nýbrž jenom čerň.

To byly zornice, které se neustále zvětšovaly, i když nestejně, a málem pohlcovaly barevný vějíř zraku. Ale to bylo ještě dobře, když se dosud dala zahlédnout jejich zrcadlící se čerň. Tu a tam se to v těch štěrbinkách zabělalo: to se pak ručky těsněji přitiskly k bokům děcka, a ty drobné údečky zkroutila zuby skřípající křeč; byl to příšerný pohled, i když možná to nebožátko už nic necítilo.

Matka vzlykala. Stiskl jsem jí ruku, stiskl jsem ji ještě jednou.

Ano, byla tu, Ursel, hnědooká dcera z buchelského dvorce, Adriánova sestra, a z tváře té dnes již osmatřicetileté ženy, ztrhané žalem, zíraly mi vstříc, ještě víc než kdy předtím, starobyle německé, otcovské rysy Jonathana Leverkiihna; hluboce mě to dojímalo. Byl tu s ní i manžel, jemuž jsem adresoval depeši a který manželku přivezl ze Suderode: Johannes Schneidewein, urostlý, hezký, prostý muž plavých vousů, s modrýma Nepomukovýma očima a mluvící s onou významuplně bodrou výslovností, kterou od něho přejala záhy i Ursel a jejíž rytmus jsme znali z hlásku toho skřítečka, z hlásku Echová.

Kromě paní Schweigestillové, která neustále pocházela sem a tam, byla v pokoji ještě také kučeravá Kunigunde Rosenstielová, která za jedné návštěvy v Pfeifferingu, když jí dovolili přijet, poznala kloučka a vášnivě je pojala do svého truchlícího srdce.

Napsala tehdy Adriánovi, vzornou němčinou na stroji, na dopisním papíru své prozaické firmy, s obvyklým „&“ namísto „a“, jakých silných nabyla dojmů. Teď si vymohla, vystrnadivši

Nackedeyovou, že smí při ošetřování děcka vystřídat vždy

Schweigestillovy ženy a posléze i Ursel Schneideweinovou, měnila mu váčky s ledem, třela jej alkoholem, pokoušela se do něho vpravit lék i výživný roztok a v noci jen nerada a málokdy uvolnila někomu dalšímu místo u chlapcovy postýlky…

Povečeřeli jsme, obě ženy Schweigestillovy, Adrian, jeho příbuzní, Kunigunde a já, v sále s Níké, nikdo toho příliš nenamluvil, tu a tam některá z žen vstala od stolu, aby se podívala za nemocným. Musel jsem už v neděli dopoledne odjet z Pfeifferingu, ačkoliv mi to bylo nesmírně zatěžko. Musel jsem na pondělek opravit ještě celý stoh latinských písemek. Rozloučil jsem se s Adriánem se smířlivým pozdravem, a bylo mi příjemnější, jak se dnes se mnou rozžehnal, než jak mě včera vítal. S něčím, co se snad podobalo úsměvu, pronesl anglicky:

„Then to the elements. Be free, and fare thou well!“

Poté se rychle odvrátil.

Nepomuk Schneidewein, Echo, to dítě nevinné, Adriánova poslední láska, skonal už za dvanáct hodin nato. Rodiče si malou rakvičku odvezli s sebou domů.

XLVI

TÉMĚŘ ČTYŘI NEDĚLE JSEM NEPOKRAČOVAL v těchto zápiscích; za prvé mě od nich zdržovala jakási duševní vyčerpanost z toho, čeho jsem tu prve vzpomněl, zároveň však i každodenní události, předstihující ted1 jedna druhou, co do svého logického průběhu sice předvídané, v jistém smyslu i vytoužené, ted však přece jen budící nevěřícnou hrůzu, události, které nás neblahý národ, vykotlaný žalem a děsem, neschopen cokoliv chápat, snáší v otupělém fatalismu a kterým byla bezmocně na milost a nemilost vydána i má mysl, znavená letitými již příšernostmi.

Už od konce března – píše se ted 25. duben onoho osudového roku 1945 – se začíná na západě země rýsovat zřejmý konec našeho vzdorování. Veřejný tisk, naprosto již si nekladoucí meze, registruje pravdu, pověsti sycené nepřátelským rozhlasem, tím, co vyprávějí uprchlíci; zapomněl na jakoukoliv cenzuru a jednotlivé příznaky rychle se šířící katastrofy zanáší i do těch končin Říše, které ještě nebyly osvobozeny, které ona katastrofa ještě nezasáhla, a tedy i do mého mnišského ústraní. Už nic nelze zadržet:

všichni se vzdávají do zajetí, rozprchávají se na všechny strany.

Naše roztříštěná a zevnitř rozežraná města padají jako zralé švestky. Darmstadt, Wiirzburg, Frankfurt už jsou tytam, Mannheim i Kassel, dokonce Miinster, a už i Lipsko patří cizím. Jednoho dne stanuli Angličané v Brémách, Američané v hornofranckém Hofu. Vzdal se Norimberk, město státních oslav povznášejících nemoudrá srdce. Mezi veličinami režimu, kteří se váleli v moci, bohatství a bezpráví, řádí soudce sebevražda.

Ruské armádní sbory, jimž se dobytím Královce a Vídně uvolnily ruce pro překročení Odry, postoupily, miliónové vojsko, k říšskému hlavnímu městu, které všechny státní úřady už vyklidily, svou drtivou dělostřelbou dokonaly, co se už předtím provádělo hojně ze vzduchu, a blíží se nyní k centru města. Ten hrůzný člověk, který loni vyvázl životem z atentátu, jejž na něj nastrojili zoufalí vlastenci strachující se o nejposlednější podstatu a o budoucnost národa, vyvázl životem ovšem již pouze pomateně doutnajícím a zkomírajícím, rozkázal svým vojákům, že jakýkoli útok na Berlín musí utopit v moři krve a že musí zastřelit každého důstojníka, který by se snad zmínil o kapitulaci. Tohoto rozkazu leckdo uposlechl. Zároveň bloudí éterem prapodivná, rovněž již ne duchem zcela zdravá rozhlasová poselství v německém jazyce:

taková, která blahovůli vítězů vlichocují jak obyvatelstvo, tak i pohůnky tajné státní policie, jež prý kdekdo pomlouvá; ale i taková, která informují o jakémsi prý osvobozeneckém hnutí pokřtěném jménem „Vlkodlak“: o spolku nějakých rozvášněných mladíků, kteří se ukryli v lesích a z nich za nocí vyrážejí, a zasloužili se o vlast již nejednou chvályhodnou vraždou na vetřelcích. Ach, jaká to skličující groteska! Tak se až do poslední chvíle vzývá v myslích národa surová pohádkovost, chmurná sedlina bájí, a nikoli bez důvěrného ohlasu.

Zatím jakýsi generál ze zámoří vydal pokyn, aby výmarské obyvatelstvo defilovalo před krematorii tamního koncentračního tábora, a prohlašuje – může se snad říci, že neprávem? –, že tito občané, kteří si ve zdánlivé počestnosti hleděli svého povolání a snažili se o ničem nevědět, ačkoli vítr jim zrovna vál do chřípí puch lidského masa, které se tam spalovalo, jsou spoluviníky oněch odhalených děsivostí, na něž je nyní nutí pohlížet. Jen ať se dívají – já se dívám s nimi, v duchu se dávám vláčet jejich tupými, ale i hrůzou se zachvívajícími řadami. Tlusté zdi mučírny, v niž Německo proměnila ta ničemná, od samého počátku s nicotou spřažená panská hrstka, jsou nyní rozvaleny, a obnažena že je naše potupná hanba vstříc zrakům celého světa, cizích komisí, jimž se tyto obrazy, jakým se člověk vzpírá uvěřit, předvádějí všude po celé zemi a jež hlásí domů: to, co viděly, překonává svou odporností cokoliv, co si vůbec lidská představivost dokáže vymyslet. Říkám: naše potupná hanba. Protože je snad jen a jen hypochondrie říkat si, že tímto zneuctívajícím odhalením bylo postiženo a do propastné pochybnosti uvrženo všechno němectví, i německý duch, německé myšlení, německé slovo? Je snad zkroušeností nějak chorobnou, klade-li si člověk otázku, jak si může „Německo“, ať už v jakékoliv podobě, do budoucna ještě kdy vůbec troufat v záležitostech lidských jen otevřít ústa?

Říkej me třeba tomu, co tu vychází na denní světlo, temné možnosti lidské povahy obecně – jenže tyto věci, z nichž lidstvo jímá hrůza a děs, napáchali prostě němečtí lidé, desetitisíce, statisíce, a co kdy žilo po němečku, stojí tu jako cosi odporného, jako příklad zla. Jaké to bude vědomí, že člověk je příslušníkem národa, jehož dějiny nesly přímo v sobě toto úděsné selhání, národa, který sám od sebe zešílel, který duševně shořel, který se přiznává, že si zoufá při pomyšlení muset si sám vládnout, a který pokládá ještě tak za nejlepší, kdyby z něho byla kolonie cizích mocností; národa, který bude muset žít uzavřen sám se sebou, tak jako Židé v ghettu, poněvadž nenávist navršená všude kolem mu nedovolí, aby jen na krok vyšel ze svých hranic – národa, který nemůže lidem na oči?

Kletba, kletba strůjcům této zkázy, kteří lidské pokolení kdysi poctivé a spravedlnosti a právu oddané, pouze až příliš učenlivé, až příliš s oblibou žijící teorií zavedli do školy zla! Jak blaží takové proklínání, jak by blažilo, kdyby vycházelo z hrudi svobodné, nespoutané žádnými podmíněnostmi! Avšak taková láska k vlasti, která by se snad odvažovala tyrdit, že ten krvavý stát, jehož chroptící agónii ted zažíváme, který, abychom to řekli jako Luther, „má na krku“ nezměrné zločiny, za jehož ryčivých provolání, za jehož proklamací, které rušily jakékoliv lidské právo, dav se opájel vrávoravým pocitem blaženství, a pod jehož křiklavými korouhvemi pochodovala mládež s lesknoucíma se očima, okázale pyšná a pevná u víře – že to snad bylo cosi naší národní povaze naprosto cizího, jí vnuceného a v ní nikterak nekořenícího –, taková láska k vlasti byla by mi spíš připadala jako plod velkorysosti srdce než nějakého svědomí. Nebylo snad ono panství, jak podle slov, tak podle činů soudě, jenom pokřivené, chátře přizpůsobené, zohavnělé uskutečnění smýšlení a soudu o světě, jemuž nelze nepřiznat povahovou opravdovost a jež člověk křesťanského a humanistického ražení nalézá nikoli beze studu vpečetěno i v rysech našich velikánů, v postavách, jaké v sobě nejmohutněji ztělesňují němectví? Kladu si tuto otázku – a kladu si

snad otázku přílišnou? Ach, asi je víc než pouhá otázka, že tento poražený národ nyní s očima plnýma šílenství stanul před nicotou právě proto, že jeho poslední a extrémní pokus nalézt politickou formu, která by mu byla svrchovaně vlastní, skonává v tak děsivém nezdaru.

Jak podivně na sebe navazují doby – jak ta, v níž toto píši, navazuje na tu, v níž se odehrával život, o kterém píši! Poslední roky života mého hrdiny totiž, ony dva roky 1929 a 1930, poté co ztroskotal jeho plán uzavřít sňatek, kdy přišel o přítele a smrt si vzala to podivuhodné dítě, které za ním přijelo, v těch již bylo přece na vzestupu a šířilo se to, co se posléze zmocnilo celé země a nyní zaniká v krvi a v plamenech.

Byla to pro Adriana Leverkiihna léta obrovité a svrchovaně jitřivé, člověk je v pokušení říci nestvůrné, dokonce i účastného souputníka do jakési závrati strhující tvůrčí aktivity, a nebylo možné zbavit se dojmu, že je pro něj jakousi odměnou a náhradou za to, že si musel dát odejmout životní štěstí i možnost lásky.

Mluvím tu o létech, ale neprávem: jenom jejich část stačila, pouhá druhá polovina jednoho a několik měsíců druhého roku, na to, aby dozrálo jeho dílo poslední, vpravdě cosi dějinně posledního a mezního: symfonická kantáta „Doktora Fausta naříkání“;

záměr složit je, jak jsem tu už prozradil, spadá už do doby před pobytem Nepomuka Schneideweina v Pfeifferingu, a já se mu tu nyní hodlám věnovat několika chabými slovy.

Než se do toho pustím, nemohu opomenout poněkud osvětlit fyzický stav jejího tvůrce, jemuž tehdy bylo čtyřiačtyřicet let, jeho vzezření a způsob života, tak jak se jevily mému vždy zjitřenému pohledu. Nejdřív ze všeho mi vždy vplývá do pera skutečnost, na niž jsem čtenáře na těchto stránkách již velmi záhy připravoval, že totiž jeho tvář, dokud si ji holil, byla navýsost podobná tváři jeho matky, odnedávna však ji začal poněkud měnit tmavý, šedými nitkami tu a tam již protkaný vous, něco jako plnovous, s nímž splýval úzký knírek nad horním rtem a který pokrýval sice trochu i líce, ale přece jen byl daleko hustší na bradě, a tady zas víc po stranách než uprostřed, takže tu nešlo o vousy, kterým se říkává

„kozí bradka“. S tím přejinačením, které povstalo tím částečným zastřením rysů tváře, se člověk smiřoval, protože právě onen vous,

zřejmě i s prohlubujícím se návykem nachylovat hlavu k rameni, dodávaly obličeji cosi produchovněle strádavého, ba cosi z Krista.

Ten výraz jsem nemohl nemít rád a měl jsem za to, že si mohu dovolit chovat k němu náklonnost tím spíš, že očividně nesvědčil o nijaké slabosti, naopak doprovázel výsostnou činorodost a tělesnou pohodu, jejíž nepochybnost mi přítel nemohl dost vynachválit. Činil tak poněkud zvolněnými, občas i váhavými, občas lehce monotónními slovy, kterýžto způsob mluvy jsem u něho konstatoval teprve odnedávna a který jsem ochotně přisuzoval produktivní zahloubanosti, sebeovládání uprostřed všechno strhávajícího víru tvůrčích podnětů. Tělesné útrapy, jimiž předtím tak dlouho strádal, všechny ty žaludeční katary, choulostivý krk a trýznivé návaly migrény, jako kdyby z něho spadly, byl si jist každým dnem, ničím již nesvazovanými možnostmi pracovat, sám triumfálně prohlašoval, že je naprosto zdráv, a jakási vizionářská energie, s níž dennodenně vstával a znovu se dával do díla, sálala mu z očí tak, že mě to naplňovalo hrdostí i zas vnukalo úzkost z nových recidiv – sálala mu z očí, jež bývaly dříve většinou zpola zacloněny horním víčkem, teď se však jejich štěrbina rozevřela daleko víc, až přehnaně doširoka, takže se nad duhovkami dal zahlédnout proužek bělma. To mohl být příznak čehosi hrozivého, tím spíše že v pohledu tak rozšířeném bylo lze pozorovat jakousi strnulost, nebo možná by se patřilo říci jakousi znehybnělost, o jejíž příčině jsem se dlouho sám se sebou radil, dokud jsem si neuvědomil, že jeho ne úplně kulaté, trochu nepravidelně protáhlé panenky jsou stále stejné, ani se nestahují, ani nerozšiřují, jako kdyby na ně jakákoliv změna osvětlení neměla nejmenšího vlivu.

Mám tu na mysli nehybnost do jisté míry tajnou, vnitřní, kterou mohl postřehnout jenom pozorovatel velmi vnímavý. Značně s ní neladilo cosi daleko nápadnějšího a jaksi navenek patrnějšího –

což bylo nápadné i naší milé Jeannettě Scheurlové; když jednou byla za Adriánem, upozornila mě na to, vlastně zbytečně. Šlo o návyk, který se u něho nedávno projevil, že totiž občas, když třeba přemýšlel, rychle pohyboval bulvami sem a tam – a dost daleko na obě strany, že tedy takříkajíc „koulel očima“, návyk, u něhož si člověk snadno dovedl představit, že by mohl i leckoho vylekat. Sám jsem to sice měl v tomto ohledu snadné – a zdá se mi, že bych to s takovými dejme tomu výstředními projevy měl vždycky snadné –, připisoval jsem to všechno obrovskému vypětí z onoho díla, přesto však bylo mi v duchu úlevou vědět, že kromě mne ho téměř nikdo nevídal – protože jsem se prostě obával, aby někoho nevyděsil. Opravdu ted jakákoliv návštěva nějaké společnosti ve městě odpadla. Pokud přišlo nějaké pozvání, telefonicky je odmítla jeho věrná bytná, anebo se nesetkalo s odpovědí žádnou. Odpadly i ony letmé zájezdy do Mnichova za určitým účelem, za nákupy třeba, a dalo se říci, že naposledy se vypravil do města, když se pídil po hračkách pro ono děcko, jež mezitím zemřelo. Šaty, které si na sebe bral, když chodil mezi lidi, visely ted bez užitku ve skříni, a jeho oděv byl zcela domácky prostý – nebyl to žádný župan, ten na sobě nesnesl, ani ráno ne, jedině snad když v noci vstal a hodinu nebo dvě proseděl v křesle.

Ale volný kabátec z čehosi jako flauše, zapjatý až ke krku, takže nepotřeboval kravatu, a k tomu rovněž pohodlné drobně kostkované kalhoty, to byl ted jeho stálý oděv, v němž se vydával i na své obvyklé a nepostradatelné procházky. Mohlo by se mluvit o tom, že zaneclbává svůj zevnějšek, kdyby takový dojem nepotlačovala jakási přirozená vznešenost jeho vzezření, kořenící v produchovnělosti.

Kvůli komu také by se byl měl do něčeho nutit? Vídal se s Jeannettou Scheurlovou, s níž probíral některé skladby ze

17. století, které mu sehnala (mám tu na mysli ciacconu Jacopa

Melaniho, která doslova předjímá jednu pasáž z Tristana), vídal se tu a tam s Rudigerem Schildknappem, mužem stejných očí jako on, s nímž se smál, když jsem je ale tak pozoroval, nemohl jsem se zbavit bolestně vyprahlé myšlenky, že už zbyly jen ty stejné oči, černé a modré se vytratily… A konečně vídal mne, když jsem za ním zavítal ke konci týdne –– a to bylo všechno.

Nadto mohl nějakou tu společnost vůbec potřebovat vždy jen na krátkou chvíli, protože čítaje v to i neděli (ani předtím jej nikdy nenapadlo, aby ji snad „světil“), pracoval osm hodin denně, a protože mezi ně se vklínila pravidelná přestávka na odpolední odpočinek v zatemněné jizbě, býval jsem v Pfeifferingu hodně ponechán sám sobě. Jako kdybych toho byl litoval! Byl jsem u něho, a byl jsem u vznikání onoho díla milovaného s bolestmi a s mrazením, které až do této doby půldruhá desetiletí leželo ladem jako mrtvá, zapovězená a tajená výsostná ho dnota a které ted možná ožije, a třeba to způsobí ono ničivé osvobození, jež zakoušíme. Byly roky, kdy jsme, děti žaláře, snily o nějaké jásavé písni, o „Fideliovi“, „Deváté“, jako o jitřní oslavě osvobození

Německa – jeho sebeosvobození. Nyní nám může být co plátno jen toto dílo, a jen jeho zpěv bude nám znít z duše: nářek syna pekel, nejděsivější nářek vůči lidem i Bohu, jaký kdy kdo zapěl na této zemi, nářek vycházející od jednotlivého člověka, ale neustále se šířící dál a dál a jakoby zachvacující celý vesmír.

Lkaní, lkaní! De profundis, o němž má milující horlivost říká, že je bezpříkladné. Ale není z hlediska tvůrčího, z hlediska hudebně historického, jakož i z hlediska osobního vyvrcholení tvorby přesto na tom daru, jenž znamená odplatu, odškodnění, nad nímž člověka až mrazí, cosi jásavého, cosi navýsost vítězného? Neznamená „průlom“, jak jsme o něm tak často mluvívali, když jsme přemítali a debatovali o osudu umění, o jeho stavu a o tom, kdy nastane jeho chvíle, když jsme o něm tak často debatovali jako o problému, o paradoxní možnosti –• neznamená znovunabytí, neříkám to rád a říkám to přesto, kvůli přesnosti: rekonstruování výrazu, nejvyššího a nejhlubšího vzývání citu na takovém stupni produchovnělosti a formální strohosti, jaké bylo nezbytné dosáhnout, aby toto proměnění počtářského chladu v expresívní zvuk duše a v živočišně bezelstnou srdečnost mohlo být jednou skutkem?

Odívám do otázek, co není než vylíčením skutkové podstaty, která se dá vysvětlit jak z obsahovosti, tak i z uměleckého tvaru.

Ono lkaní totiž – a jde tu přece o nepřestajné, o nevyčerpatelně akcentované lkaní svrchovaně bolestného gesta „Ecce homo“ –, ono lkaní je výraz sám, dá se směle říci, veškerý výraz je vlastně lkaní; ona je veškerá hudba, jakmile chápe sebe jako výraz, od počátku svých novodobých dějin vlastně lkaním a zpěvem „Lasciatemi morire“, lkaním Ariadniným, tiše rozléhavým hořekováním nymf. Ne nadarmo Leverkiihnova faustovská kantáta co do stylu tak silně a nedvojznačně navazuje na Monteverdiho a na 17. století, jehož hudba – a zase vůbec ne jen tak pro nic za nic –

si tak libovala v efektu ozvěny, někdy až manýristicky; ozvěna, jíž se zvuk lidský vrací jakožto zvuk přírodní a odhaluje se jako přírodní, to je vlastně lkaní, to je teskné „Ach ano!“ přírody o člověku a pokušitelské zvěstování jeho osamělosti – tak jako naopak zase lkaní nymf je příbuzné s ozvěnou. V Leverkuhnově posledním a nejvýsostnějším výtvoru však je ona zamilovaná dekorace baroka, ozvěna, uplatněna začasté s nevýslovně melancholickou působivostí.

Obrovité dílo nářku jako toto je, říkám já, nutně dílem expresivním, dílem výrazovým, a tím je i dílem osvobodivým, tak jako raná hudba, na kterou přes vzdálenosti celých století navazuje, chtěla být osvobodivá, aby mohla být výrazová. Jenže dialektický proces, jímž na vývojovém stupni, jaký zaujímá tento výtvor, nastává prudký obrat od navýsost strohé vázanosti k volnému promlouvání afektu, zrození svobody z vázanosti, jeví se neskonale složitější, neskonale drtivější a ve své logice podivuhodnější než za časů madrigalistů. Chtěl bych tu čtenáře odkázat na někdejší debatu, kterou jsem vedl s Adriánem jednou dávno již v minulosti, na buchelském statku, za procházky kolem Kravích necek, a za níž mi, s hlavou obtíženou bolestmi, objasnil svou myšlenku

„přísné věty“, odvozenou ze způsobu, jakým v písni „Ach dívko má, jak ty jsi zlá“ melodii a harmonii určuje pětitónový základní motiv, symbol z písmen h e a e es. Dal mi nahlédnout do „magického kvadrátu“ stylu nebo techniky, která rozvíjí nejvyšší rozmanitost, na jakou lze jen pomyslet, z materiálu, jehož totožnost se nikdy a nikde neporuší, rozmanitost, v níž už také neexistuje nic, co by nebylo tematické, nic, co by se nemohlo prokázat jako variace stále téhož. Tento styl, tato technika, říkal tehdy, nepřipouštějí jediný tón, ani jediný, který by v celkové konstrukci neplnil svou funkci motivickou – není tu jediné volné noty.

Nu a což jsem nepoukázal na základní totožnost svrchovaného blaženství se svrchovanou hrůzností, vnitřní stejnorodost sboru dítek andělských s chechtotem pekel, když jsem se pokoušel najít způsob, jak by si bylo možno představit Leverkuhnovo apokalyptické oratorium? Je tu, k mystickému zděšení každého, kdo to postřehne, uskutečněna tvarová utopie strašlivé významuplnosti, utopie, která ve faustovské kantátě dospívá k univerzalitě, proniká celé dílo a způsobuje, mohu-li to tak říci, že kantáta je naveskrz pohlcena tematičností. To obrovské „Lamento“ (trvá přibližně pět čtvrtí hodiny) je ve své podstatě notně nedynamické, bez vývoje, bez dramatičnosti, tak jako soustředné kruhy, které, když se hodí do vody kámen, tvoří se jeden za druhým, šíří se a šíří, ale bez jakékoli poutavosti, stále stejně. Ono jaksi až obludné variační dílo hořekování – jako jakýsi negativní příbuzný finále „Deváté symfonie“ s jeho variacemi jásotu – šíří se v kruzích, z nichž každý nezadržitelně vyvolává další kruh: šíří se větami, rozměrnými variacemi, které odpovídají textovým jednotkám nebo kapitolám v knize a ve své podstatě zase nejsou

než sledy variací. Všechny však vycházejí tematicky z jisté svrchovaně poddajné základní konfigurace tónů, jež je dána určitým místem v textu.

Čtenář se jistě rozpomene, že v oné staré knížce lidového čtení, v níž se vypráví o životě a smrti známého arcičaroděje a jejíž jednotlivé oddíly si Leverkiihn několika ráznými zásahy do textu upravil na podklad, který tvoří jednotlivé věty jeho díla, doktor

Faustus, když se přesýpací hodiny dosypou, pozve přátele a důvěrně mu známé tovaryše, „magistros, baccalaureos, jakož ostatní študenty“ do vsi Rimlich nedaleko Wittenbergu, tam je po celý den štědře hostí, i v noci ještě s nimi popije „truňku svatojánského“ a pak jim zkroušeně, leč důstojně vyjeví a na vědomí dá svůj osud, a že ten se nyní vyplní již záhy. V této části, „Oratio Fausti ad studiosos“ je žádá, aby jeho tělo, až je najdou mrtvé a zardoušené, milosrdně pohřbili do země; neboť umírá prý, říká, jako špatný i dobrý křesťan: dobrý za příčinou své kajícnosti a poněvadž v srdci svém doufá povždy v milost pro duši svou, špatný, neboť pokud ví, vezme to s ním hrozný konec a dábel chce a musí mít jeho tělo. – Ona slova „Neboť zmírám co křesťan špatný i dobrý“ jsou základním tématem toho variačního díla. Spočítáme-li je na slabiky, vyjde nám jich dvanáct, a v tématu je obsaženo všech dvanáct tónů chromatické stupnice, jsou v něm uplatněny všechny myslitelné intervaly. Dávno se už hudebně projevilo a působí, než je na místě, kde autor určil, na daný text přednese sborová skupina zastupující sólo – ve „Faustovi“ není sólistů –

stoupá a stoupá od toho místa až do středu skladby, a potom opět klesá v duchu a v kadenci Monteverdiho Lamenta. Ono téma je základem všeho, co v tomto díle zaznívá – abych to řekl ještě výstižněji: je, málem jako tónina skladby, v pozadí všeho a tvoří totožnost složek i nejrůznotvárnějších – onu vnitřní identitu křišťálového sboru andělů s pekelným řičením „Apokalypsy“, která nyní už je totožností všeobsáhlou: tvarovou organizaci, jež je svrchovaně strohá, která už nezná nic netematického, v níž uspořádanost materiálu je totální a v němž třeba idea fugy je odsouzena k tomu, aby byla naprosto nesmyslnou, poněvadž prostě už tu není jediné volné noty. Tato identita slouží vsak nyní vyššímu účelu, protože, ó zázraku a hluboký důvtipe démonů! –

f>rávě ona úplnost tvaru umožňuje hudbě, aby se osvobodila jakožto mluva. V jakémsi hrubším a zvukově materiálním smyslu je práce už skončena, ještě než se vůbec začalo skládat, a kompoziční úsilí si teď může počínat naprosto nespoutané, to jest může se naplno oddat výrazu, který bylo znovu vydobýt jako cosi vně vší konstrukce, nebo uvnitř její svrchovaně dokonalé přísnosti.

Tvůrce Faustova naříkání se může v materiálu tak dokonale organizovaném bez zábran oddat subjektivnosti, protože nemusí dbát na konstrukci, která je přece předem dána, a tak je tedy toto jeho nejpřísnější dílo, dílo nejextrémnější kalkulace, zároveň dílem ryze expresívním. Návrat k Monteverdimu a ke stylu jeho doby, to je právě to, co jsem nazval „rekonstrukcí výrazu“ – výrazu v jeho prvotním a prapůvodním projevu, výrazu jako lkaní.

Vynakládají se tu pak veškeré výrazové prostředky oné emancipační doby, z nichž jsem tu jmenoval už ozvěnový efekt – ten je obzvláště přiměřený onomu zplna variačnímu, jaksi stojatému dílu, v němž každá transformace je už vždy ozvěnou předchozí.

Nechybí ozvěnová pokračování, vedení závěrečné fráze toho kterého již zazněvšího tématu dále ve vyšší poloze. Tiše se tu připomenou lkavé akcenty orfeovské, jež Fausta a Orfea sbratřují jako zaklínače říše stínů: tak v epizodě, kde Faust vyvolá na svět

Helenu, jež mu posléze porodí syna. Objevují se tu steré narážky na tón a ducha madrigalů, a jedna celá věta, utěšování přátel při hostině poslední noci, je napsána pravidelnou madrigalovou formou.

Vynakládají se však, takřka jako jakési shrnutí, veškeré myslitelné výrazově nosné prvky hudby vůbec: ne jako mechanická nápodoba a návrat zpět, nýbrž, samozřejmě, jako disponování, vědomé ovšem, všemi výrazovými podobami, jaké se kdy tvarově projevily v dějinách hudby a které se tu jakousi alchymistickou destilací pročišťují a vyhraňují v základní typy citových významů.

Setkáme se tu s hlubokými vzdechy, při slovech jako: „Ach

Fauste, ty srdce povážlivé, nehodné, ach ach, rozumnosti, svévoli, troufanlivosti, ach vůle svobodná…“, rozmanité tvoření prodlev, i když už pouze jako prostředek rytmický, melodická chromatika, zajíklá generální pomlka před započetím fráze, repetice jako v onom „Lasciatemi“, protahování slabik, sestupné intervaly, poklesající deklamace – za nesmírně účinných kontrastů, jako u onoho tragického vpadnutí sboru, a capella a s nejvyšší vehemencí, po Faustově pouti do pekel, hrané celým orchestrem jako velká baletní hudba a kvapík fantastické rytmické rozmanitosti – podmanivého to propuknutí nářku po orgii infernální rozjařenosti.

Ten divoký nápad zkomponovat uchvácení do pekel jako taneční furioso upomíná ještě nejspíš na ducha díla „Apocalipsis cum figuris“ – a vedle toho ještě i na ono strašlivé, neváhám říci cynické sborové scherzo, v němž „zlý duch na zkormouceného

Faustum divnými, úŠklebnými řečmi žertovnými a průpovědím dotírá“ – s oním hrůzným „Protož trp, střež se a pomlčiž, nikomu pranic nehlesniž, ničeho od nebes nechtěj již, bědnost tvá k tobě se snáší níž“. Jinak ovšem má toto Leverkúhnovo pozdní dílo jen málo společného s tím, co složil ve svých třiceti letech.

Je stylově ryzejší než ono rané, chmurnějšího zabarvení jako celek a postrádá parodičnosti, není konzervativnější ve své zahleděnosti nazpátek, zato mírnější, melodičtější, více kontrapunkt než polyfonie – chci tím říci, že vedlejší hlasy vzdor své samostatnosti berou více ohledu na hlas hlavní, který je veden často v dlouhých melodických obloucích a jehož jádrem, z něhož se všechno odvozuje, je ono dvanáctitónové „Neboť zmírám co křesťan špatný i dobrý“. Už daleko vpředu se na těchto stránkách povědělo, že ve „Faustovi“ velice často melodice i harmonice dominuje onen symbol písmen, ona figura hetaera esmeralda, kterou jsem první postřehl, ono h e a e es: všude tam, kde se mluví o upsání, o zaslíbení, o krví stvrzené smlouvě.

Faustovská kantáta se od „Apokalypsy“ liší především rozsáhlými orchestrálními mezihrami, které mnohdy pouze obecně artikulují vztah díla k jeho námětu, vyslovují jakési odkazující

„Je tomu takto“, tu a tam však, tak jako ona hrůzyplná baletní hudba sestupu do pekel, však zastupují i částečně děj. Nástrojový aparát tohoto příšerného tance tvoří pouze dechy a monotónně stálá doprovodná soustava skládající se ze dvou harf, z cembala, klavíru, celesty, zvonkové hry a bicích, jež jako jakési continuo zaznívá stále znovu a prochází celým dílem. Jednotlivá sborová čísla doprovázejí pouze tyto „continuové“ nástroje. Jinde se k nim připojují dechy, a jinde zas smyčce; další části opět doprovází celý orchestr. Ryze orchestrální je závěr: symfonická adagiová věta, do ní pozvolna přejde naříkající chór mocně vpadnuvší po onom trysku do pekel – je to jakoby obrácený postup „Ódy na radost“, kongeniální negativ onoho přechodu symfonie do vokálního jásotu, je to ona revokace, vzetí zpět…

Můj nebohý, veliký přítel! Jak často jsem si, když jsem si tak četl v díle, jež po něm zůstalo, v díle jeho zániku, jež jasnovidně předjalo tolik zániku jiného, připomínal rozbolavělá slova, která

přede mnou vyslovil, když skonalo to dítě: že nemá být dobro, radost, naděje, to že nemá být, že to se bere zpět, to že se musí vzít zpět! Jak tkví ono „Ach, to nemá být“, skoro jako nějaký hudební pokyn nebo předpis, nad sborovými a instrumentálními větami „Doktora Fausta naříkání“, kolik je ho obsaženo v každém taktu a kadenci té „ódy na žalost“! Není o tom pochyb, je napsána s pohledem upřeným na Beethovenovu „Devátou“, jako její protipól v nejtrudnomyslnějším smyslu slova. Ale nejenže ji nejednou tvarově obrací v negativum, odvolává a bere zpět do negativnosti; je v ní i negativita religióznosti – čímž asi nemyslím její popření. Dílo, které pojednává o Pokušiteli, o odpadnutí, o zatracení, čím jiným by mělo být než dílem religiózním! Já tu mám na mysli jeho převrácenost, drsné a hrdé obrácení smyslu, jak je alespoň já spatřuji třeba v „přátelském prošení“

doktora Fausta vyslovované vůči tovaryšům v jeho poslední hodince, aby se odebrali na lože, spali s pokojem a ničehož si nepovšimovali. Jen těžko bude v rámci kantáty někdo moci tento pokyn nepojímat jako vědomý a chtěný rub onoho „Bdětež se mnou!“ ze zahrady Getsemanské. A opět: ten „trunk svatojánský“ Fausta navždy odcházejícího od přátel má veskrze rituální ráz, je pojat jako jakási další Poslední večeře. S tím se ovšem pojí obrácení ideje pokušení, v tom smyslu, že Faust myšlenku na spasení odmítá právě jako pokušení – nejen z formální věrnosti vůči paktu, a protože je „už pozdě“, nýbrž i proto, že opovrhuje pozitivitou světa, do níž by jej chtěli spasit, lží jeho bohabojnosti. To je ještě daleko zřetelněji a silněji ztvárněno ve scéně s dobrákem dochtorem starým a sousedníkem, jenž pozve k sobě si Faustum, aby se podjal poctivě snažného pokusu o jeho obrácení na cestu pravou a který je v kantátě se zřejmým úmyslem pojat jako postava svůdcovská. Zcela zjevně se tu připomíná Ježíšovo pokoušení Satanem, zcela zjevně se známé Odstup! obrací v hrdě zoufalé Ne! proti falešnému bezvýraznému pobožnůstkářství čackého občana.

Leč člověku chce se vzpomenout, a hodně od srdce vzpomenout, jiného a posledního, vpravdě posledního převrácení smyslu, jež se v samém závěru onoho díla neskonalého lkaní jemně dotkne citu, povzneseno nad jakoukoliv rozumovost a s výmluvnou nemluvností, jaká je dána pouze hudbě. Mám na mysli orchestrální poslední větu kantáty, v níž se sbor vytrácí a která vyznívá jako žalozpěv boží nad ztraceností jeho světa, jako Stvořitelovo zarmoucené „Tohle jsem nechtěl“. Tady, zdá se mi, na samém konci, je dosaženo extrémní výraznosti smutku, tady se artikuluje nejvyšší zoufalství, a – nechci to říci, znamenalo by to urážet neústupnost toho díla, jeho nevyléčitelnou bolest, kdyby člověk chtěl říci, že snad do poslední noty skýtá ještě nějakou jinou útěchu než pouze tu, která je ve výraze samém a v tom, že dílo zní – která tedy spočívá v tom, že stvoření se vůbec poskytuje hlas, aby vyslovilo svůj bol. Ne, ta chmurná báseň v tónech nepřipouští až do konce žádné zkonejšení, usmíření, vykoupení. Jenže co by bylo, kdyby uměleckému paradoxu, že se z totální konstrukce rodí výraz – výraz v podobě lkaní –, odpovídal paradox náboženský, že z nejhlubší zatracenosti, i když už pouze jako nejnesmělejší otázka, možná klíčí naděje? To by byla naděje za hranicemi jakékoliv beznaděje, transcendentno zoufalství, nikoli zrada na ní, nýbrž zázrak, který přesahuje víru. Jen si poslechněte závěr, poslechněte si jej se mnou: jedna skupina nástrojů po druhé ustupuje do pozadí, a dílo doznívá vysokým g jediného violoncella; to jediné zůstává, to je poslední slovo, poslední vznášivě se vytrácející zvuk, zvolna umlkající pianissimovou fermatou. Pak už není nic – mlčení, noc. Ale ten v mlčení utkvěle dovibrovávající tón, který už není, kterému naslouchá už jenom duše, do něhož předtím vyzněl smutek, už jím nezní, proměňuje svůj smysl, nehybně se nese jako světlo v temnotách.

XLVII

„BDĚTEŽ SE MNOU!“ – AŤSI ADRIAN VE SVÉM výtvoru ten výrok boha i člověka stísněného obrátil do mužnější podoby, do samotářského a hrdého „Spěte s pokojem a ničehož si nepovšimujte!“, jak říká jeho Faust – pořád tu zůstává onen lidský prvek, ona pudová touha ne-li po podpoře, tedy po lidsky sounáležité přítomnosti, prosba: „Neopouštějte mne! Buďte vůkol mne v mé hodince!“

A tak když rok 1930 pokročil už téměř do poloviny, v měsíci květnu, zve Leverkiihn různými cestami k sobě do Pfeifferingu společnost, všechny své přátele a známé, dokonce takové, které zná jen málo nebo vůbec ne, hodně lidí, skoro třicet: dílem jim

napsal korespondenční lístky, dílem je informoval prese mne, přičemž opět někteří pozvaní byli požádáni, aby Adriánovu prosbu vyřídili dál, opět další se ovšem ze zvědavosti, o co tak asi půjde, pozvali sami, to jest mým prostřednictvím nebo i přes někoho jiného z užšího kroužku Adriánových přátel požádali, aby směli rovněž přijet. Adrian totiž na své lístky napsal vzkaz, že by rád příjemné pospolitosti přátel podal představu o svém novém, právě dokončeném sborovém a orchestrálním díle, tím že by přehrál na klavíru několik jeho částí; a to zajímalo i mnohé z těch, jež pozvat nehodlal, jako třeba heroinu Tanju Orlandovou a tenora pana Kjoejelunda; ti se dali k němu uvést Schlaginhaufenovými, a také nakladatele Radbrucha s manželkou; ti se zase schovali za Schildknappa. Adrian ostatně vlastnoručně napsaným listem pozval i Baptista Spenglera, ačkoliv ten, což by byl Adrian vlastně měl vědět, už půldruhého měsíce nebyl mezi živými. Ten duchaplný člověk teprve v polovině čtyřicítky bohužel podlehl svému srdečnímu neduhu.

Mně, to se přiznávám, kolem celého toho shromáždění nebylo příliš dobře na duši. Proč, to lze těžko říci. Soustředit tak početné, většinou mu jak vnějšně, tak i vnitřně velmi vzdálené lidi na místo, kde se uzavřel před světem, jen proto aby je zasvětil do svého nejsamotářštějšího díla, to se v jádru k Adriánovi nehodilo; nezamlouvalo se mi to ani ne tak samo o sobě, jako spíš proto, že mi to připadalo jako jednání jemu cizí – a i samo o sobě se mi to příčilo. Ať už tomu bylo z jakéhokoliv důvodu – a myslím, že jsem jej tu naznačil, onen důvod –, mně bylo ze srdce milejší vidět jej v jeho útočišti samotného – aby se s ním setkávali jen lidsky smýšlející, jej respektující a oddaní mu lidé na dvorci a potom pár nás, Schildknapp, milá Jeannette, zbožňující jej

Rosenstielová a Nackedeyová a také já – než aby se na něj, světu již odvyklého, upíraly oči velkého houfu, který na něj není zvyklý.

Jenže co mi zbývalo než vložit se také do té akce, kterou sám již valnou měrou uvedl do chodu, vyhovět jeho pokynu a vyřídit ta telefonická pozvání? Nikdo neodřekl, naopak, jak říkám: vyskytly se ještě dodatečné žádosti o svolení k účasti.

Nejenže jsem celé to shromáždění viděl nerad: půjdu ve svém doznání ještě dál a povím, že jsem byl dokonce v pokušení sám se ho neúčastnit. Proti něčemu podobnému však mluvil starostlivý pocit povinnosti, v tom smyslu, že ať rád nebo nerad, musím byt bezpodmínečně u toho a na vše dávat pozor. A tak jsem se onoho sobotního odpoledne vydal s Helenou do Mnichova, kde jsme přesedli do vlaku na Waldshut a Garmisch-Partenkirchen. Seděli jsme v kupé se Schildknappem, s Jeannettou Scheurlovou a s Kunigundou Rosenstielovou. Ostatní Adriánovi hosté byli rozptýleni po ostatních vozech, vyjma manžele Schlaginhaufenovy, švábsky brebentícího starého penzistu a urozenou paní von Plausigovou; ti všichni společně se svými přáteli zpěváky se vydali do Pfeifferingu autem. A automobil dorazil na místo už před námi a konal dobré služby, neboť jezdil mezi tou malou zastávkou a dvorcem Schweigestillových neustále sem a tam a dopravoval na statek po skupinách hosty, kteří nedali přednost pěší procházce (počasí bylo obstojné, i když na obzoru se tiše ozývalo tlumené hřmění bouřky). Jak dovážet návštěvníky z nádraží na dvorec, o to nebylo postaráno – paní Schweigestillová, za níž jsme já a Helena zašli do kuchyně, tam za přispění Klementinina ve spěchu chystala něco malého na zub pro tu spoustu hostů, kávu, krajíce chleba s máslem a studenou jablečnou šťávu, a prohlásila s nemalým zděšením, že Adrian ji o tom vpádu neuvědomil jediným slovem.

Venku zatím ne a ne ustát zuřivý Štěkot starého Susa neboli

Reka, který poskakoval kolem své boudy, až řetěz řinčel, a uklidnil se, teprve když už nikdo nový nepřicházel a všichni se sešli v sále s Níké, kde děvečka a čeledín zmnožili místa k sezení, tím že přivlekli židle z obývacího pokoje rodiny a dokonce seshora z ložnic. Kromě těch, které jsem tu už vyjmenoval, uvedu z přítomných namátkou a jen tak, jak se mi vybavují: zazobance Bullingera, malíře Leona Zinká, kterého jsme ani Adrian, ani já neměli v lásce a kterého Adrian pozval nejspíš spolu s nebožtíkem Spenglerem, Helmuta Institorise, nyní něco jako vdovce, doktora Kranicha, paní Binderovou-Majorescuovou, vyzáblého žertéře

Nottebohma, výrobce podobizen, spolu s chotí, které přivezl

Institoris. Navíc tu byl Sixtus Kridwiss a debatní kroužek od jeho stolu, to jest geolog doktor Unruhe, profesoři Vogler a Holzschuher, básník Daniel Zuř Hohe v černém saku zapnutém až ke krku a k mé zlosti dokonce onen rabulistický Chaim Breisacher. Odborně hudební živel krom známého operního pěvce a pěvkyně zastupoval Ferdinand Edschmidt, dirigent Zapfenstósserova orchestru. K mému naprostému překvapení, a asi nejen k mému, se rovněž dostavil baron Gleichen-Russwurm, který se od oné příhody s myší pokud vím poprvé objevil zas ve společnosti, se

svou obtloustlou, leč elegantní manželkou, původem Rakušankou. Vyšlo najevo, že Adrian mu už před osmi dny poslal pozvání na jeho zámek, a nejspíš byl ten tak prapodivně kompromitovaný

Schillerův vnuk náramně rád, že se mu dostalo tak svérázné příležitosti znovu navázat společenské styky.

Tedy všichni tihle lidé, jejich asi třicet, jak jsem už řekl, zatím plni očekávání postávají v tom selském sále, navzájem se seznamují, častují se projevy zvědavosti. Vidím Ríidigera Schildknappa v tom jeho věčném sportovním kompletu, už povážlivě omšelém, obklopeného ženami; bylo jich tam přece požehnaně. Slyším libě znějící a vše přehlušující hlasy zmíněných dramatických pěvců, astmatická, leč rozumově jasná slova doktora Kranicha, brebentění Bullingerovo, Kridwissovo ujišťování, že toto setkání, i to, co slibuje, je „sakra důležité“, a přitakávání Daniela Zur Hohe, který podupává nohou a připojuje k tomu to své fanatické „Ano, ano, tak se to dá říci!“ Baronka Gleichenová obcházela kolem a pátrala po sympatiích pro abstrúzní nehodu, která potkala jejího chotě i ji. „Vždyť víte, že jsme měli to ennui,“ říkala tu i onde. – Od samého počátku jsem si všiml jedné věci: leckdo vůbec ani nepostřehl, že Adrian je už dávno v místnosti, a všichni debatují mezi sebou, jako kdyby ho teprve čekali, prostě proto, že ho nepoznali. Na sobě měl co ted pořád, seděl zády k oknu, uprostřed sálu u těžkého oválného stolu, u něhož jsme kdysi seděli i se Saulem Fitelbergem. Několik hostů se mě ovšem ptalo, kdo že je to tamten pán, a když jsem jim to, nejdřív udiveně, vždy prozradil, vypravili ze sebe „Aha!“ náhlého osvícení a nato horlivě spěchali pozdravit hostitele. Jak velice se zřejmě změnil, před mýma očima, když k tomuhle mohlo dojít! Hodně asi dělal ten vous na bradě, a to jsem také řekl všem, kterým ve snu nenapadlo, že by to byl on. Vedle jeho křesla dost dlouho stála vzpřímeně jako nějaký ozbrojený strážce kučeravá Rosenstielová, a to byl důvod, proč se Meta Nackedeyová schovávala co nejdále někde v koutě místnosti. Kunigunde ovšem byla tak loajální, že na chvíli vyklidila své stanoviště, a to vzápětí zaujala druhá uctívavá duše. Na pultu otevřeného velkého klavíru, který stál u zdi, byla otevřená partitura oratoria „Doktora Fausta naříkání“.

Ježto jsem přítele nespouštěl z očí ani tehdy, když se bavil s jedním nebo s druhým hostem, neušlo mi, že mi dal hlavou a obočím pokyn, který říkal, že mám shromážděné vyzvat, aby se posadili. Udělal jsem to vzápětí, tak že jsem rovnou požádal ty, kdo postávali nejblíž, aby zaujali svá místa, a těm, co byli poněkud dál, jsem dal znamení rukou, dokonce jsem se tak přemohl, že jsem tleskal do dlaní, abych si zjednal klid pro oznámení, že doktor Leverkiihn by už rád započal se svým přednesem. Člověk cítí, když zbledne v tváři; vnímá to podle jistého zmrtvělého chladu ve tváři, a i krůpěje potu, které mu někdy vyrazí na čele, mají stejný chlad.

Obecenstvo poslechlo celkem okamžitě. Rychle byl zjednán klid a pořádek. Uspořádání bylo takové, že Adrian seděl u stolu se starými Schlaginhaufenovými, a s nimi ještě Jeannette Scheurlová, Schildknapp, má žena a já. Ostatní byli rozseti po obou stranách pokoje zcela nepravidelně, posedávali na všelijakém nábytku na malovaných dřevěných židlích, v žíněných lenoškách, na pohovce, a několik pánů se též jen tak opíralo o zed. Adrian se ještě zjevně neměl k tomu, aby splnil všeobecné očekávání, také moje, a usedl ke klavíru a začal hrát. Seděl se sepjatýma rukama, hlavu nachýlenou ke straně, oči upíral před sebe, jen trochu je zvedal, a do ticha nyní úplného, trochu monotónně, i poněkud zadrhávavě, to už jsem u něho znal, začal hovořit ke shromážděným – ve smyslu jakéhosi uvítacího projevu, jak mi to zpočátku připadalo; a ono to zpočátku něco podobného bylo. Musím se přemáhat, abych dodal, že se při tom svém proslovu několikrát přeřekl, a – působilo mi to trýzeň, zatínal jsem si až nehty do dlaní – vždy když se pokoušel ten lapsus napravit, dopustil se dalšího, a tak nakonec už oněch pochybení prostě nedbal a pokračoval jakoby nic. Ostatně taková vybočení v jeho vyjadřování mě neměla tak příliš trápit, používal přece s oblibou, vždycky když mluvil, a také když psal, zčásti něco jako starobylou mateřštinu, a s tou je to vždycky zapeklité a pochybné, zvláště co do všelijakých gramatických chyb a neucelené větné stavby, protože není to přece zas tak moc dávno, co se naše řeč vymkla z barbarskosti a nabyla jakéhostakéhos mluvnického i pravopisného řádu!

Začal velice tiše a mumlavě, takže jen málokdo rozuměl tomu, co říká, ale příliš si to nepřipouštěli, anebo snad jeho oslovení brali jako jakousi vrtošivou, žertovnou floskuli, protože vypadala asi takto:

„Budtež v nejhlubší úctě, nadobyčej milí bratří i sestry.“

Poté-se na chvíli odmlčel, jako kdyby přemítal; tvář si opirfJ

o dlaň ruky pokrčené v lokti. Co přišlo poté, posluchači rovněž chápali jako jakýsi vrtošivý úvod a pobídku k veselosti, a přestože

to neladilo s nehybností jeho rysů, znavenosti jeho pohledu a bledostí obličeje, ještě se v sále rozlehl ochotný smích, jen takový lehký, nosový, u dam pak v podobě chichotání.

„Ponejprv,“ řekl, „přeje se mi poděkovati se u vás za přízeň, jakožto i přátelství, na nichž nemám nijaké zásluhy, kteréžto však prokázali jste mi, neb uvolili jste se v příchod peškem i povozmo, kdyžtě dopsal jsem vám z pustotného tohoto koutečka a povolal vás, ano dal povolat a sezvat vás skrze fámula svého ze srdce mi věrného a druha to excelentního, kterýžto schopný jest uvésti mne v pamětlivost do školy chození za mladosti naší, kdy v Halle městě pospolu jsme studium své konali, však o tom, kterak zpupnost a mrzkosti všeliké vzmáhaly se již tehda při študýrování řečeném, o tom slovo ztratím dále v sermonu svém.“

Na tomto místě se leckdo po mně s úsměvem podíval, ale já se dojetím nemohl pousmát ani trochu, protože můj milovaný přítel neměl ve zvyku, aby se o mně kdy zmínil vzpomínkou tak jímavou. Jenže právě tohle, to, že postřehli v mých očích slzy, leckoho z přítomných rozjařilo; a vzpomínám si s nevolí, že Leo Zink svůj objemný nos, kterému se tak poškleboval, s hlasitým frkotem zabořil do kapesníku, aby zkarikoval mé zjevné dojetí, a zase jednou vyloudil pro sebe nejedno zachichotání. Adrian to zřejmě nebral na vědomí.

„Musím se,“ pokračoval, „předem svého řečňování u vás taktéž vymluvit,“ (opravil se a řekl „omluvit“, pak ale zopakoval

„vymluvit“) „a prosbu k vám vznést, byste dotčenost přílišnou nenesli z pádu toho, že pes náš Praestigiar, jenž zván bývá Suso, vpravdě však jméno jeho jest Praestigiar, tak zle sobě počíná a ucho vaše bafáním a ňafáním tak pekelně traktýroval, kdyžtě vy kvůli mé osobě tolikerou obtíž a nesnáz na bedra vzali. My měli jsme obdařit jednohokaždého z vás pikolkou tónu hrubě vysokého, jejž slyší toliko řečený ten pes, aby hovadu tomu již zdaleko vědomo bylo, že přicházejí toliko dobří a vítaní přátelé, aby s netrpělivostí velikou vyslyšeli ode mne, co učinil jsem, když on mne střehl, a co venkoncem tropil jsem po celé to dlouhé času plynutí.“

Při zmínce o „pikolce“ se z několika stran znovu ozval zdvořilý smích, i když byl v něm údiv. Adrian však se nepřerušil a znovu zahovořil:

„Nynčko vznáším k vám přátelskou prosbu křesťana, byste to, co povím tu, nebrali ve zlé a zlo do myslí si nevlévali, nýbrž vyro –

zumlvali řečené u smyslu co nejlepším, nebo vpravdě žádostivý jsem, vám, lidem dobrým a na újmu bližních nepomýšlejícím, lidem pakliže ne bez hříchu, tedy hříchů obyčejnských a nepřílišných, za což vás od srdce ctím a taktéž k vám závist mám, žádostivý jsem co ku svým bližním učiniti doznáni, ježto hodiny přesýpací u mého zraku se vynacházejí, že musím být jich pamětliv, až poslední zrnéčko prosmýkne se ouzkou tou průlinou a On si mne vezme, upsalť jsem se Mu draze vlastní svou krví, že tělem i duší svou povždy jeho budu a do ruky a moci jeho padnu, až sklenný časoměr ten se dořine a čas tedy, kterýmžto On handluje, konce svého doběhne.“

Zde opět se tu a tam někdo nosem uchechtl, ale nejeden posluchač už si i pomlaskl a vrtěl hlavou, jako kdyby se Adrian dopouštěl nějaké beztaktnosti, a několik se jich dokonce zatvářilo chmurně a přemítavě.

„Vězte tedy,“ zahovořil řečník u stolu, „vy lidé dobři a zbožni, kteřížto hříšností svou umírněnou v Bohu“ (opět se opravil a řekl „v Boží“, ale pak se vrátil k původnímu tvaru) „v Bohu milosti a shovívavosti spočíváte, neb hrubě dlouho jsem u sebe v tajnosti to měl a v útrobě to tiskl, leč nyní nechci již více před vámi toho se zdržovati, že zouplna již od roku svého jeden a dvacátého se Satanášem sezdán jsem, a s vědomostí nebezpečenstva, z dobře povážené mysli, pejchy a opovážlivosti, nebo na světě tomhletom chtěl jsem domoci se slávy, záslib a spřeženství s Ním jsem učinil, a na ten způsob že tedy cokolivěk, co za běhu té lhůty čtyři a dvacíti let svedl jsem a vykonal a co lidičkové správně v pozoru měli nedůvěřivém, jenom s Jeho pomocí upleteno bylo, a jest tedy dílem dáblovým, ukuchtěným od anděla jedu. Neb smýšlel jsem dojista: kdo sklízeti chce, ten taktéž síti musí, a jeden musí dneska ďábla u libosti mít, jinak nižádného velkého předsevzetí ve skutek uvésti nemůže se mu povést, ne-li skrze Jeho potřebné připomožení.“

Ted už v sále zavládlo trapné, napjaté ticho. Poklidně poslouchal už jen málokdo, zato bylo vidět hodně povytažených obočí a protáhlých tváří, v nichž bylo možno číst: Kam tímhle míří, a co se to tu odehrává? Kdyby se byl jedinkrát usmál nebo zamrkal a tak naznačil, že u toho jeho proslovu jde o uměleckou mystifikaci, všechno by bylo jakžtakž v pořádku. Jenže on nic takového neudělal, naopak seděl tu bledý a smrtelně vážný. Ten nebo onen šlehl po mně tázavým pohledem, jako co že se tím myslí a jak si

tohle chci zodpovědět; a možná jsem měl zasáhnout a rozpustit to sezení – jenže jak bych to byl zdůvodnil? Cokoliv, o co bych se tu pokusil, bylo by pro něho ponižující a vydávalo by jej to všanc, a tak jsem cítil, že musím ponechat věcem volný průběh, a doufal jsem, že už brzy začne hrát ze svého díla a vyluzovat tóny a ne slova. Nikdy mi nepřipadala tak mocná výhoda hudby, která neříká nic a říká všechno, oproti slovu, jež je jednoznačné, ba ještě nikdy jsem tak silně nevnímal nezávaznost umění jako prvek je chránící, ve srovnání třeba s obnažující nelítostností naprosto nemetaforicky pronesené zpovědi. Avšak tu přerušit, tomu se nejenom vzpírala veškerá moje úcta k Adriánovi, ale já i z celé duše toužil všechno slyšet, aťsi mezi těmi, kdo to slyšeli spolu se mnou, bylo jen zcela málo těch, kteří něčeho takového byli hodni. Jen to vydržte a poslouchejte, říkal jsem v duchu ostatním, když už vás sem všechny pozval jako své bližní!

Když chvíli přemítavě mlčel, přítel se znovu rozhovořil:

„Nemysletež, milí bratří a sestry, že mi k záslibu a k zpunktování smlouvy té potřebno bylo rozcestí kdes v lese a mnohých kruhův a hrubého zaklínání, kdyžtě již svatý Tomáš učí, že k odpadení od Boha netřeba slov, jimiž zaříkávání ďábla se děje, nýbrž dostatečným že je skutek jakýkolivěk, taktéž bez holdování vysloveného. Nebo byl to pouzevá motejlek a poletucha pestrá, hetaera esmeralda, ta způsobila mně to skrze dotejkání, čarodějnice mlíčná, i pílil jsem za ní do loubí smrákavého, jakéžto průsvitná její nahost vezdy si oblibuje, a tamtéž jsem dolapil motejla toho, který v letu podoben jest na plátek okvětní větérkem nesený, tam dolapil jsem ji a ochutnával s ní, navzdory nabádání jejímu, a tak se to stalo. Nebo jak mi to způsobila, tak mi to způsobila a v lásce všeckněho mi dala – tu byl jsem zasvěcen a do záslibu uvazan.

Trhl jsem sebou, protože z posluchačstva kdosi vpadl Adriánovi do řeči •– byl to básník Daniel Zur Hohe v tom svém kněžském hábite; podupával nohou, a jako kdyby bušil kladivem, soudil:

„Je to krásné. Má to krásu. Dobré, dobré, dá se tak říci!“

Někteří zasyčeli, a i já jsem se s nevolí otočil k původci těch slov, ale vskrytu jsem mu za ně byl vděčen. Protože byť byla poněkud pošetilá, posouvala to, co jsme vyslechli, do zorného úhlu, který uklidňuje, ježto osvědčuje uznalost, do úhlu estetického, a ten, jakkoliv tu třeba nebyl namístě, jakkoliv mě rozčiloval, poskytoval přesto i mně jistou úlevu. Najednou se mi zdálo, jako kdyby shromážděním proběhlo jakési útěšné „Ach tak!’ , a jednu dámu, paní nakladatelovou Radbruchovou, podotknutí básníka

Zur Hohe povzbudilo k výroku:

„Člověk má dojem, jako kdyby poslouchal poezii.“

Ach, člověk ten dojem neměl moc dlouho, krasoduché pojetí, jakkoli bylo pohodlné a lákavé, s těmi poetovými obludnými legráckami s poslušností, násilím, krví a pustošením světa; tohle byla tichá a bledá vážnost, to bylo doznání a pravda, a tady člověk v poslední své nouzi svolal bližní, aby ji vyslechli – to arci bylo jednání nesmyslně důvěřivé; protože bližní nejsou ani vnějšně, ani vnitřně ustrojeni k tomu, aby na takovou pravdu reagovali jinak než chladnou hrůzou a rozhodným výrokem, a ten, když už nebylo možné považovat pravdu tu za poezii, vyslovili o ní naprosto jednoznačně.

Nezdálo se, že by taková podotknutí vůbec dospěla k sluchu našeho hostitele. Kdykoliv se odmlčel, zahloubal se natolik, že jim byl zřejmě zhola nepřístupný.

„Povšimnětež si,“ znovu se chopil slova, „milí přátelé, jež chovám u nadobyčejné úctě, že máte co činit s osobou Bohem opuštěnou a zoufanlivou, jejíž skonalá tělesná schrána přináležet nebude na místo posvěcené, po bok zbožným zesnulým křesťanům, anobrž na mrchoviště ku mrtvolám zdechlých hovad všelikých. Na márách, to pravím vám již předem, vždy uzříte ji spočívat ležící na tváři, a byť byste pětkráte třeba ji otočili, vždy ležet bude tváří k zemi. Nebo dávno před okamžením tím, kdy s jedovatým oním létavcem ochutnával jsem, duše má ve zpupnosti a pýše putovala již k Satanáši, a stálo zrození mé v hvězdě té, že od mladosti své prahl jsem po Něm, jakž vy dojista víte, že člověk stvořen a předurčen jest ku spasení.nebo ku peklu, a já zrozen byl pro peklo. Proto pýchu svou světskou ocukroval jsem, když študýrovat jsem se vybral theologiam do Halle na školu vysokou, leč nikoli Bohu k vůli, anobrž tomu Druhému k libosti, a bylo mé

Boha študýrování u tajnosti již početí řečeného svazku a zakuklená pouť ne k Bohu, nýbrž k Němu, k náramnému tomu religiosu.

Leč co k dáblu pílí, to nenechá se ničím pozdržovat, jakož ani nikterak Jemu se neubrání, a bylo jen pokročení malé od bohoslovné fakulty do přespolního Lipska a k hudbě, anžto již jen a pouhopouze zaobíral jsem se figuris, characteribus, formis coniurationum a všelikými zaříkáváními a čarováními, jež podobná jména nosí.

Itém, srdce mé zoufanlivé lehkovážně pozbavilo mě šťastlivého údělu. Mělť možná jsem hlavu dobrou, čilou a vlohy, jež shůry byly mi darovány, ze kterýchžto byl bych mohl v počestnosti a u skromnosti užitek brát; až příliš vbrzku však jsem cítil, že nadchází čas, kdy na způsob zbožný, poctivý, s myslí spravedlnou nic kalého již počít nelze, že umění není možno už nejalově snovati bez pomoci čerchmantovy a bez ohně pekelného pod kotlem…

Ano a poznovu ano, milí tovaryši, že uměna o berli se vleče a příliš těžkou stala se a sama sobě ku posměchu, že všechno ve příliš těžké se zvrtlo a nebohý člověk Boží už neví, kam se dít v té své nouzi, to asi vina je doby. Pakliže však zve si takový jeden ďábla do domu, aby přes to přese všechno se přenesl a prosadil, což jeho jest, ten na duši svou trest přivolává a vinu doby této na krk svůj si pověšuje, až do zatraceni se uvodí. Nebo praví se: Buďte bedliví a bdětež! To arciť tak mnozí na paměti nemají, namísto aby s chytrostí pídili se, co nezbytím jest na této zemi, aby tu leccos polepšovalo se, a uvážlivě připomáhali k tomu, aby mezi lidmi pořádek takový povstal, který by dílu pěknému poznovu notný grunt a řádné v něm živobytí mu naskytoval, běhají kamsi za školu a pekelnému dovádění se oddávají: a tak duši svou vydávají napospas a ukončí živobytí své na mrchovišti.

Tak, libě mi naklonění bratří a sestry, počínal jsem a vedl si a všechno mé lačnění a chtění byla nigromantia, carmina, incantatio, veneficium, a jak ještě jinačeji se poznačujf a pojmenovávají alotria tato. A brzinko také zapředl jsem řeč s Ním, s tím lžitaškářem a daremníkem, v sále vlašském, mnohou řeč s ním držel, a musel mi zpravení notné dát o kvalitě, fundamentu i substanci pekelného domu. Taktéž prodal mi čas, čtyři a dvacet roků, jichž konce nedohlédnout, a vůči mně se zaslíbil a uvázal na řečenou lhůtu, jakož věci veliké vyvěstil a oheň mnohý pod kotel, že schopen budu díla velikého, ačkolivěk stalo se obtížným takové uplést a hlava má na něco takového příliš je vykutálená a úštěpků plná. Jenže arciť bolesti rezavé měl jsem za to okoušet už za doby sjednané, nejinak než malá mořská víla okoušela je v nohách svých, ta byla mou sestrou a sladkou nevěstou, jménem Hyphialta. Neboť On dovedl mi ji ku loži co mou kuběnu, že jsem započal se s ní miliskovat a libost mít k ní čím dál větší, ať už dospěla ku mně s rybím ocasem nebo o nohách. Začasté přibývala ku mně o ocase, anžto bolení, jež jako kdyby od nožův okoušela v nohách, přemohly v ní všecknu rozkoš, a já měl jsem mnohý smysl pro to,

kterak její něžné tělo tak líbezně přecházelo do šupinatého ocasu.

Leč vyšší nadšenost má byla přec pro celostnou podobu lidskou, tedy co mne se tkne, větší rozkoš měl jsem, když po bok mně přiléhala s nohama.“

Když tohle řekl, povstal mezi posluchači neklid, a někteří odcházeli. Pan a paní Schlaginhaufenovi u našeho stolu vstali, a manžel, nedívaje se nalevo ani napravo, potichoučku odvedl manželku za loket mezi židlemi ke dveřím a odtud ven ze sálu.

Neuběhly ani dvě minuty, a na dvoře se ozval hluk a drkotání, jak naskočil motor jejich automobilu, a pochopili jsme, že odjíždějí.

Což pro leckoho bylo na pováženou, protože takhle se přišlo o vůz, kterým, jak mnozí doufali, bylo možno se posléze dopravit zpátky na nádraží. Mezi ostatními však neměl nikdo tendenci zachovat se jako ti dva. Seděli jako přimrazeni, a když auto odjelo a opět venku zavládlo ticho, Daniel Zur Hohe znovu pronesl to své rozhodné: „Krásné! 0 ano, zajisté, je to krásné!“

I já jsem se právě chystal otevřít ústa a požádat přítele, aby se spokojil touhle introdukcí a nyní již nám zahrál něco ze svého díla, on však, zřejmě ho ta epizoda nijak nevyrušila, pokračoval:

„Poté Hyphialta stala se samodruhou a povila mi synáčka, na němž duše má zúplna visela, svaté pachole, něžně spanilé nade vši obvyklost a jako kdyby přišedší z dálné jakési a starobylé končiny. Ježto však bylo dítě to z masa i krve a já vymíněno měl, že nižádné stvoření lidské v lásce mít nesmím, tedy On usmrtil je bez lítosti a posloužil si k oučeli tomu mýma vlastníma očima.

Neboť vězte, že duše-li ku špatnosti prudce jest pohnuta, pak pohled její jed sálá a zmijí uřknutí, obzvláštně na děti. A tak mi synáček, jenž mnohé měl sladké průpovědi, v měsíci srpnu odebral se na věčnost, i když důmněním jsem se zanášel, že spanilo takové dovoleno mi je. Mnil jsem také, to již před tímto, že jsa jáhnem ďáblovým, milovati smím v těle i v krvi, co není ženským, ten druh však o tykání moje u příchylnosti neskonávající snažení měl, až jsem mu povolil. A tedy jsem zhubit jej musil a na smrt jej poslal, jak On nutil mě a kázal mi. Neb magisterulus onen uznamenal, že obmýšlím ve sňatek se uvázat, a byl naplněn zběsilostí, ježto On ve stavu manželském odpadnutí spatřoval od

Něho a kradení se potajmé ku smíření s nebesy. Tedy přinutil mě, bych právě předsevzetí tohoto užil a skrze ně příchylného toho člověka chladně zamordoval, a chci vposléz vyznat se nyní a zde před vámi všemi, že sedím tu před vámi taktéž i co mordýř.“

Další hlouček hostů na tomto místě odešel z místnosti, totiž mrňavý Helmut Institoris, který v tichém protestu vstal, bledý a dolní ret zaťatě přitiskly k zubům, a jeho přátelé, zhotovovatel líbivých malůvek Nottebohm se svou notně měšťanským dojmem působící manželkou, mocného poprsí, jemuž jsme říkávali

„mateřská ňadra“. Ti se tedy tiše vzdálili. Venku však zřejmě už tak tiší nebyli, protože jenom chvíli poté, co odkvačili, tiše vešla do sálu paní Schweigestillová, v zástěře a se svým přísným účesem na pěšinku šedě prokvetlou, a zastavila se poblíž dveří, ruce sepjaté. Poslouchala, jak Adrian říká:

„Leč byť byl bych bejval veliký hříšník, přátelé, mordýř, lidí nepřítel, milostenství s čertem propadlý, k tomu nehledíc napořáde pilnost velikou a přičinlivost jsem měl a pokoje sobě nevypřál“ (znovu jako kdyby se zamyslel, a opravil se poté na „nedopřál“, zase však zůstal u „nevypřál“), „aniž jsem pospal si, anobrž hmoždil se s dílem a lopotil, podlé slov appštola: ,Kdo po trudých věcech baží, tomu trudno bude.’ Nebo jako Bůh skrze nás ničehož velikého nevykoná bez té naší masti kouzedlné, taktéž ni ten Druhý. Jediné hanbu a úštěpek ducha, a co za doby konání dílu jest naprotiv, to On držel ode mne v povzdáli, co zbývalo, učinit musil jsem sám, a byť bylo to podlé napadnutí podivných.

Nebo začasté zavzněl ve mně inštrument líbezný’ varhana jakási či positiv, pak i harfa, loutna, skřipky, pozauny, šalmaje, krumšajty a píšťalky trpasličí, a jedenkaždý ten inštrument ve hlase čtverém, že až byl bych pomýšlel, že jsem snad v nebesích, kdybychtě nevěděl, že všemu jest jinače. Mnohé z vnuknutí těch jsem taktéž sepsal. Začasté byla v jizbě se mou dítka jakási, hoši i dívčiny, kteřížto mi z listův notových pěli moteta, přičemž zvláštně se usmívali a směňovali si hled. Dítka byla to pěkná.

Zhusta pozvedla se jim čupřina, jako kdyby fouklo do ní povětří, a uhlazovali si ji zase svýma pěkňoučkýma ručkama, měli na nich dolíčky a v nich pak rubínky. V dírkách nosních mnohdy svíjeli se jim žlutí červíci, plazili se na hruď, načež zrakům se ztratili –“

Ta věta byla znovu podnětem pro několik naslouchajících, aby se vytratili ze sálu: byli to učenci Unruhe, Vogler a Holzschuher, všiml jsem si, že někteří z nich, když vycházeli ven, tiskli si spánky oběma zápěstími. Sixtus Kridwiss však, u něhož vždycky disputovávali, zůstal sedět a tvářil se velice zaujatě; vůbec po těch, co odešli, tu pořád ještě bylo takových dvacet posluchačů, i když už namnoze postávali a zřejmě se připravovali prchnout.

Leo Zink se zlomyslným očekáváním pozvedl obočí a řekl: „Ježíši, no ne!“, tak jak to dělával, když měl posoudit něčí obraz.

Kolem Leverkiihna se shluklo několik žen, jako kdyby jej chtěly chránit: Kunigunde Rosenstielová, Meta Nackedeyová a Jeannette Scheurlová; tyto tři. Elsa Schweigestillová se stále držela opodál.

A slyšeli jsme:

„A tak duch ten zlý vše, co proslovil, věrně vyplňoval po oněch dvacet a čtyři rokův, a všechno již jest kposledku dokonáno, mordem a nemravností ku konci vše jsem dovedl, a milostí možná dobré posléz bude, co ze špatnosti mnou upleteno; toho arci vědomo mi není. Možná též Bůh nahlédne, že v obtížné jsem se usiloval a svízele a klopoty všeliké jsem si uvodil, možná, možná připočte mi to a k dobru míti bude, že ku pilnosti takové sebe jsem měl a všechno s vytrvalostí až k završení dovedl – nemohu to říci a odvahy takové nemám, bych naději v případě tom choval.

Hřích můj jest větší, než aby mohl by mi být odpuštěn, a já vyhnal jsem jej do velikosti nejmocnější, neboť hlava má spekulaci se oddávala, že zkroušenost u nevíře ve spásu a milost možná pro věčnou dobrotu jest lákadlem nade vše silnějším, ačkolivěk seznati musím, že drzá vypočítavost taková milosrdenství jakékolivěk nemožným činí. Leč spoleh nepřestajný na pomyšlení tom maje, dále jsem spekuloval a počítal, že zavržení řečené in extremis podnětem nad jiné silným musí být pro dobrotivost onu, aby nekonečné své bytování důkazem stvrdila. A tak neustále dál, až v rouhavý závod dokonce jsem vstoupil s dobrotivostí tou na výsostech, co že méně jest vyčerpatelné, zdaž ona, nebo mé spekulování – vidíte tedy, že jsem zatracen, a není pro mne slitování, poněvadž jednokaždé předem svým spekulováním vniveč přivádím.

A ježto nyní vypršel již čas, který kdys koupil jsem si za duši svou, povolal jsem vás ku mně, ještě než konec se mnou bude, u přízni mi naklonění bratří a sestry, a nechtěl zadržovati v tajnosti a pod pokličkou před vámi duchovní své dokonání. Prosím vás tudíž, abyste mě v milosti vzpomínati ráčili, taktéž i jiné, jež pozvat jsem opomněl, ode sebe dávám bratrsky pozdravovati a vedle toho prositi, aby nic nedrželi mi ve zlé. Když vše jsem již byl řekl a vám věci ty u vědomost uvedl, zahraji vám na rozloučení krapítek z toho, co jsem uchem svým od libého onoho inštrumentu Satanášova vyposlechl a co z dílu nepříliš valného dítka ta čtverácká mi předepěla.“

Vstal, bledý jako smrt.

„Tenhle člověk,“ ozval se do ticha zřetelně artikulující, i když astmatický hlas doktora Kranicha, „tenhle člověk je šílený.

O tom už dávno nemůže být nejmenších pochyb, a je co litovat, že mezi námi není zastoupena věda psychiatrická. Já, numismatik, necítím se tu ani v nejmenším kompetentní.“

Dořekl to a vyšel ven.

Leverkuhn, kterého obklopovaly zmíněné ženy a přistoupil k němu i Schildknapp, Helena a já, zatím usedl k onomu hnědému rozlehlému klavíru a pravou rukou uhlazoval listy partitury.

Uviděli jsme, že se mu po tváři řinou slzy a kanou na klaviaturu;

udeřil do ní, jakkoliv byla mokrá, mocně disonantním akordem.

Otevřel při tom ústa, jako kdyby se chystal zpívat, ale ze rtů se mu vydral jenom bedně lkavý zvuk, který mi v uších uvízl navždy;

rozpřáhl ruce, jako by se nahnul nad klávesnici, aby započal hrát, a náhle, jako podťatý, zřítil se ze židle stranou na zem.

Paní Schweigestillová, ačkoliv přece byla dál od něho než my, přiřítila se k němu ze všech nejdřív; my jsme, nevím proč, chviličku váhali ujmout se ho. Zvedla omdlelému hlavu, trup mu držela ve své mateřské náruči a zvolala přes rameno do jizby na ty, kdož pořád ještě tam zevlovali:

„Koukněte se klidit, všici! Vy nemáte kouska uznání, vy městští, a tady je potřeba nějakého uznání! Pořáde jen mluvil o věčné milosti, chudák, a nevím nevím, jestli jí bude dost. Ale pořádné lidské uznání, to mi věřte, toho je dost pro všecky!“

DOVĚTEK

Dokonáno jest. Starý shrbený člověk, jejž téměř zlomily hrůzy doby, za níž to všechno psal, s váhavým zadostiučiněním pohlíží na ten stoh oživeného papíru, dílo to jeho píle, sklizeň těchto vzpomínkami i současným děním překypujících let. Je zdolán úkol, pro nějž svou povahou nebyl jsem člověk zrovna příliš vhodný, pro nějž nebyl jsem zrozen, k němuž byl jsem však povolán láskou, věrností a svědectvím. Co láska, věrnost i svědectví mohly vykonat, co oddanost dokáže, to bylo vykonáno – a nic víc v tom učinit již nelze.

Když jsem poprvé usedl, abych počal sepisovat tyto vzpomínky, životopis Adriana Leverkuhna, nebyla, a způsobil to autor, jakož i umělecká podstata jeho hrdiny, nejmenší vyhlídka, že by snad s nimi někdo někdy seznámil veřejnost. Na zveřejnění by se nyní, kdy ta státní nestvůra, která předtím ve svých chapadlech svírala celý světadíl, a víc než pouze jej, doslavila své orgie, kdy její pohlaváři dávají se trávit svými lékaři a poté polít benzínem a zapálit, aby po nich nezůstalo zhola nic – nuže nyní by se o zveřejnění mého služebného díla dalo uvažovat. Jenomže Německo, tak jak si to přáli ti zlosyni, je natolik zničeno, do samých svých základů, až se člověk neodvažuje doufat, že by někdy mohlo ještě být mocno jakékoliv kulturní činnosti, i jen vyrobit knihu, a skutečně jsem již tu a tam uvažoval, jak a jakými cestami by se tyto stránky daly dopravit do Ameriky, aby se jich nejprve dostalo tamnímu obecenstvu v anglickém překladu. Připadá mi, že tohle by snad mému zvěčnělému příteli ani příliš nebylo proti mysli. Ovšem k pomyšlení, jaký věcný údiv by má kniha vzbudila v oné oblasti, kde nepanují tytéž obyčeje, přistupuje i předvídavá obava, aby se pak neukázalo, že přeložit jej do angličtiny, přinejmenším co se tkne jistých až příliš kořenně německých částí, je zhola nemožné.

A také předvídám, že mi bude údělem pocit jisté prázdnoty, poté co pár slovy čtenáře zpravím o tom, jak dožil ten velký skladatel, a tím pod svůj text přičiním poznámku „sečteno a podepsáno“. Bude mi chybět ta práce, jakkoli rozdírala srdce a stravovala ducha; jako nepřestajné plnění jakési povinnosti zaměstnávala mě po léta a pomohla mě přenést se přes dobu, jež by se v holé nečinnosti byla dala snášet daleko obtížněji, a marně se zatím nyní poohlížím po nějaké činnosti, jež by mohla nahradit tu, kterou jsem právě skončil. Pravda: důvody, pro něž jsem před jedenácti lety odešel ze svého místa učitele, nyní za hromového rachotu dějin padají. Německo je svobodné, pokud lze svobodnou nazývat zemi zničenou a zbavenou svéprávnosti, a je možné, že mému návratu do školských služeb záhy již nic nebude stát v cestě. Monsignore Hinterpfortner mě na to myslím už tu a tam upozornil. Znovu tedy budu nějakým těm primánům na humanistickém gymnáziu důtklivě připomínat myšlenku kulturnosti, v níž uctivá bázeň před božstvy hlubin s mravním kultem olympského rozumu a jasu splývá v jedinou zbožnost? Ach, obávám se, že v tomto divém desetiletí vyrostlo pokolení, které čemukoliv, co říkám, bude rozumět právě tak málo jako já tomu, co říkají oni, obávám se, že mládež mé země se mi až příliš odcizila, abych jí mohl ještě být učitelem – a víc než to: samo Německo, neblahá ta země, se mi odcizilo, naprosto odcizilo, právě tím, že jist si jeho příšerným koncem, zdržel jsem se hříchů, které páchalo, ukryl se před nimi do samoty. Mám si v duchu klást otázku, zda jsem učinil dobře? A opět: učinil jsem to vlastně? Lpěl jsem na jednom bolestně významném člověku až do jeho smrti a vylíčil jsem jeho život, který mi nikdy nepřestal vnukat milující úzkost. Připadá mi, jako kdyby tato věrnost zplna vyvažovala to. že jsem s hrůzou prchl před vinou, již přivodila na sebe má zem.

*

Šetrnost mi zapovídá vylíčit, jak vypadal Adrian, když tehdy přišel k sobě po dvanáctihodinovém bezvědomí, do něhož jej uvrhl onen paralytický šok, jenž jej zachvátil u klavíru. Nepřišel k sobě, on se probral k vědomí jako jakési cizí já, které bylo už jen vyhořelou schránou jeho někdejší osobnosti a s tím, kdo se kdys jmenoval Adrian Leverkiihn, v podstatě už nemělo pranic společného. Ono slovo „dementia“ přece původně neznamenalo nic jiného než takovéto odchýlení od vlastního já, nic než sebeodcizení.

Řeknu jenom tolik, že už v Pfeifferingu dál být nemohl. Riidiger Schildknapp a já jsme se ujali obtížné povinnosti nemocného, jejž doktor Kurbis připravil na cestu uklidňujícími drogami, dopravit do Mnichova na uzavřenou nervovou kliniku doktora von Hosslina v Nymphenburgu; Adrian tam pobyl tři měsíce.

Prognóza toho zkušeného odborníka byla okamžitá, bez jakýchkoliv okolků řekl, že tu jde o duševní onemocnění, které se může jenom stupňovat. Ovšem právě jak bude postupovat, nejspíš pominou jeho nejvýraznější příznaky, a odborným ošetřováním je bude možno převést do klidnější, i když nikoli nadějnější fáze.

Právě tato informace přiměla Schildknappa a mne, abychom, po chvíli rozvažování, zatím ještě nepodávali zprávu matce, Elsbeth

Leverkuhnové, na buchelský dvorec. Bylo přece jisté, že jakmile se dozví o katastrofě, jaká nastala v životě jejího syna, okamžitě se za ním vydá, a pokud se tu dalo čekat uklidnění choroby, pak bylo prostě jen a jen lidské ušetřit ji otřesného, ba nesnesitelného pohledu na to, v jakém stavu, nezmírněném dosud ústavní péčí, je její dítě.

Dítě! Protože dítětem a ničím víc už nebyl Adrian Leverkiihn, když ta stará žena jednoho dne – rok se už nachyloval k podzimu

– přijela do Pfeifferingu, aby si jej odvezla do rodného Duryňska, na místa, kde prožil dětství, vůči nimž vnější rámec jeho života byl už dlouho v takové zvláštní podobnosti – bezmocné, nesvéprávné dítě, jež nechová v sobě už nižádnou vzpomínku na hrdý let své mužnosti, nebo vzpomínku velice temnou, skrytou a pohřbenou někde na dně duše, dítě, jež se jako kdysi drží její zástěry a které tak jako kdysi v mladosti musí opatrovat, hýčkat, vodit, volat, kárat jej za „nezpůsoby“ – nebo snad smí.

Nelze si ani vymyslet nic tak hrůzně jímavého a žalostného, než když duch od svých počátků směle a vzdorně emancipovaný, poté co opsal nad světem oblouk, z něhož až jímá závrať, zlomen se vrací do matčina klína. Je však mým přesvědčením, a to se zakládá na dojmech zcela jednoznačných, že mateřský klín vzdor všemu hoři takový tragický návrat zakouší nikoliv bez zadostiučinění, nikoliv bez spokojenosti. Pro matku je takový ikarovský let hrdinského syna, strmé mužské dobrodružství bytosti, která vylétla z jejího hnízda, v zásadě hříšná i nepochopitelná pobloudilost, z níž jí do ucha zaznívá také stále ono odcizené, zduchovněle strohé „Ženská, co já si mám s tebou počít!“, vskrytu ji to uráží, a když se zřítí, zničí, vezme pak to „ubohé, milé dítě“ zase do náruče a všechno mu odpustí, myslí si ovšem, že by byl udělal lépe, kdyby se z ní nikdy nikam nevydával.

Mám důvody věřit, že v hlubinách Adriánovy duchovní noci dlela někde živá hrůza z takovéhoto něžného pokoření, instinktivní odpor vůči něčemu podobnému, jako pozůstatek jeho hrdosti,

dokud se rezignovaně nepoddal tomu tklivému užívání pohodlí, jakého se takovou duchovní abdikací asi domůže vyčerpaná duše.

Ve prospěch onoho pudového rozhořčení a tíhnutí k útěku před matkou mluví, alespoň zčásti, fakt, že se Adrian pokusil o sebevraždu, když jsme mu dali vědět, že Elsbeth Leverkuhnová byla informována o jeho lehkém onemocnění a vydala se za ním. Stalo se to takto:

Po tříměsíčním ošetřování v ústavu von Hosslinově, kam jsem se směl jet podívat na přítele pouze zřídkakdy a vždycky pouze na pár minut, se pacient natolik uklidnil – neříkám že zotavil, nýbrž uklidnil, že lékař mohl souhlasit, aby nadále byl soukromě ošetřován v tichém Pfeifferingu. Mluvily pro to i důvody finanční.

A tak obvyklé prostředí přijalo nemocného opět mezi sebe. Musel se tu zpočátku podvolit dohledu ošetřovatele, který jej sem přivezl zpátky. Ale jeho chování zdálo se nasvědčovat tomu, že by se mohlo upustit i od tohoto dozírání, a tak jeho opatrování bylo zas už zcela v rukou lidí na dvorci, hlavně pak paní Schweigestillové, která, od té doby co jí Gereon přivedl statnou snachu (Klementině si vzala za muže přednostu stanice ve Waldshutu), žila už jenom na výměnku a měla dost volné chvíle, aby nájemníkovi, který tu pobýval tolik let, který pro ni byl už dávno něčím jako synem ve vyšším smyslu, věnovala všechno své lidství.

Adrian jí důvěřoval jako jinak nikomu. Sedět vedle ní a držet se jí za ruku, v opatové jizbě nebo na zahradě za domem, to pro něj zřejmě byla příjemnost nade všechny příjemnosti. Zastihl jsem jej tak, když jsem za ním poprvé opět zajel do Pfeifferingu. Pohled, který na mne upřel, když jsem k němu pokročil, měl v sobě cosi vzníceného a bloudivého a k mému zármutku se rychle opět zastřel chmurnou nevolí. Možná ve mně poznal toho, kdo jej provázel jeho bdělým životem, a vzpíral se čemukoliv, co by mu ten život připomínalo. Ježto na opatrné domlouvání té staré ženy, aby mi přece řekl něco hezkého v odpověď, se mu tvář jen ještě víc zachmuřila, až hrozivě, nezbylo mi, než abych sklíčen na duši zas odešel.

Nyní však nadešla chvíle, kdy by se měl napsat list, který by jeho matce objasnil, co se přihodilo. Odkládat jej, to by znamenalo ukracovat ji v jejích právech, a opravdu také záhy přišel telegram oznamující, že přijede. Uvědomili Adriana o tom, že matka tu brzo bude, to už jsem říkal, ostatně aniž si kdo byl jist, že tu zprávu pochopil. Hodinu nato však, kdy se všichni domnívali, že spí, nikým nespatřen uprchl z domu a Gereon s jedním čeledínem jej dostihl, teprve když si u Žabáku svlékl svrchní šaty a vešel do vody stále hlubší; sahala mu v té chvíli až ke krku. Chystal se v ní nadobro zmizet; čeledín se vrhl za ním a vytáhl jej na břeh.

Po cestě domů na dvorec mluvil pořád jenom o tom, jak je rybník studený, a dodával, jak je těžké utopit se ve vodě, v níž se člověk tak často koupal a plaval. Jenže on v Žabáku neplaval a nekoupal se nikdy, to jen v jeho protějšku doma, v Kravích neckách, ještě jako malý chlapec.

Tušil jsem, a mé tušení se tu rovnalo málem jistotě, že v pozadí jeho nezdařeného pokusu o útěk byla i mystická idea záchrany, tak jak ji dobře znala starší teologie, zejména pak rané protestanstvf: totiž domněnka, že kdo vzývá ďábla, může dojít případně spásy duše, pakliže „odevzdá se tělem“. Adrian se vší pravděpodobností jednal i podle této myšlenky, a zda učinili správně, když mu nedali dovést do konce, co si předsevzal, to ví jen Bůh sám.

Ne všemu, co se děje v šílenství, je radno bránit, jenom proto, že se to děje v šílenství, a povinnost zachovat život plnila se tu stěží v zájmu někoho jiného než matky, která – právě proto, že je matka – bezpochyby se raději shledává se synem nesvéprávným než mrtvým.

Přijela, hnědooká vdova po Jonathanu Leverkúhnovi, s bílými vlasy stroze učesanými na pěšinku, odhodlána odvézt své pomatené dítě zpátky do dětství. Když se spolu shledali, Adrian celý rozechvělý dlouho spočíval na hrudi ženě, jíž říkal maminko a tykal jí; té druhé, té odsud, která se držela stranou, říkal maminko a vykal; a matka na něj promlouvala svým stále ještě melodickým hlasem, jemuž po celý život nedovolovala zpívat. Avšak za cesty na sever do středního Německa, na níž oba naštěstí provázel onen mnichovský ošetřovatel, jejž Adrian znal, syna zničehonic a bez zjevné příčiny popadl výbuch zlosti vůči matce, zuřivosti, jakou by nikdo nebyl čekal, a to paní Leverkiihnovou donutilo, aby zbytek jízdy, téměř její polovinu, setrvala v jiném oddíle a ponechala nemocného o samotě s ošetřovatelem.

Tohleto se stalo pouze jednou. Nikdy se už pak nic podobného neopakovalo. Už když přijeli do Weissenfelsu a matka se k němu zase přiblížila, přivinul se k ní a dával jí najevo lásku a radost; chodil jí pak doma bez ustání v patách a byl té ženě, která se péči o něj věnovala s odevzdaností, jaké je schopna pouze matka, dítětem svrchovaně poslušným. V buchelském domě, kde rovněž již léta vládla snacha a vyrůstali dva vnukové, obýval týž pokoj v hořením patře, který jako chlapec sdílel se starším bratrem, a zase ted už namísto jilmu pohybovala pod jeho oknem větvemi stará lípa, pro jejíž podivuhodnou vůni, zrovna totiž byl měsíc, kdy kvetla a v němž se Adrian narodil, projevoval jistou chabou vnímavost. Často vysedával pod tím stinným stromem na lavici obemykající jeho kmen, pohroužen do své otupělosti, jež nikoho na dvorci už vůbec nevyváděla z klidu, na lavici, kde kdysi vřeštivá Hanne z chléva nacvičovala s námi dětmi kánony. Matka pečovala o to, aby se i trochu pohyboval, zavěšena do něho vodila jej na procházky tichým krajem. Kohokoliv potkali, tomu Adrian vždy podal ruku, v čemž mu matka nebránila; ti, jimž platil tento pozdrav, pak na sebe s paní Leverkiihnovou shovívavě pokývali.

Sám jsem spatřil toho člověka, který mi býval tak drahý, znovu v roce 1935, když jsem, už na odpočinku, zajel co truchlící gratulant na buchelskou usedlost u příležitosti jeho padesátin.

Lípa kvetla, Adrian seděl pod ní. Přiznám se, že jsem měl kolena roztřesená, když jsem s kyticí v ruce po boku jeho matky k němu přistoupil. Připadalo mi, že se nějak zmenšil, to asi že byl tak sešikmeně nahrblý, a z této polohy zdvihal ke mně zúženou tvář, obličej „Ecce homo“, vzdor venkovsky zdravé barvě pleti, s bolestně pootevřenými ústy a očima bez pohledu. Když jsme se viděli naposledy v Pfeifferingu, možná mě nechtěl poznat, ted však už nebylo pochyb, že vzdor jemnému nabádání staré paní už jej s člověkem mých rysů nespojuje žádná vzpomínka. Z toho, co jsem mu říkal o významu toho dne, o důvodu, proč jsem přijel, zjevně nechápal vůbec nic. Jen ty květiny jako by na chvíli vzbudily jeho pozornost; a pak už tu zase ležely nepovšimnuty.

Viděl jsem jej pak ještě jednou, v roce 1939, po vítězství nad

Polskem, rok před tím, než zemřel: jeho smrti se jeho matka dožila, jako osmdesátiletá. Tehdy mě dovedla po schodech nahoru do jeho pokoje, vešla dovnitř první s povzbudivými slovy „Jen pojdte, on si vás nevšimne!“, já jsem se pln hlubokého ostychu zastavil ve dveřích a dál jsem nešel. Vzadu v pokoji, na pohovce, jejíž nohy mířily ke mně, takže jsem mu mohl vidět do tváře, pod lehkou vlněnou přikrývkou ležel ten, kdo kdysi býval Adriánem Léverkuhnem a jehož nesmrtelnost teď nosí toto jméno. Bledé ruce, jejichž citlivé modelování jsem vždycky tak miloval, ležely mu skříženy na prsou, jako u nějaké středověké náhrobní figury.

Díky vousu, teď zas už o něco šedivějšímu, se ten vyzáblý obličej ještě více protáhl a nápadně se podobal obličeji některého z El

Grecových šlechticů. Jaká to výsměšná hříčka přírody, dalo by se říci, že vytvoří obraz nejvyšší zduchovnělosti tam, odkud veškerý duch unikl! Oči byly hluboce zapadlé v důlcích, obočí zhoustlo a zpod něho ten přízrak upíral na mne nevýslovně vážný, až hrozivě pátravý pohled, který mě celého prochvíval; avšak za vteřinu už se zase propadl do sebe, ty obliny se zvrátily y sloup, napůl zmizely pod víčky a tam neklidně těkaly sem a tam.

Odmítl jsem vyhovět opětovné výzvě matčině, abych šel klidně blíž, a v slzách jsem se odvrátil. – 25. srpna 1940 mě tu ve Freisingu zastihla zpráva, že dohasl zbytek života, který mému vlastnímu láskou, zjitřeností, děsem i hrdostí dával podstatu jeho obsahu. Nad otevřeným hrobem malého hřbitůvku v Oberweileru stáli se mnou, vedle příbuzných,

Jeannette Scheurlová, Riidiger Schildknapp, Kunigunde Rosenstielová a Meta Nackedeyová, a také jakási neznámá v neproniknutelném závoji, která zase zmizela, když první hroudy země padaly na rakev spuštěnou již do jámy.

Německo, s lícemi hekticky zrudlými, tehdy vrávoralo na vrcholu zpustlických vítězství a chystalo se dobýt svět díky jediné smlouvě, již hodlalo dodržet a na niž se kdysi upsalo vlastní krví. Dnes, v objetí démonů, jedno oko si zakrývajíc dlaní a druhé třeštíc do toho děsu, řítí se dolů, od zoufalství k zoufalství. Kdy dospěje až na dno onoho jícnu? Kdy z nejposlednější beznaděje zasvitne paprsek naděje, zázrak to, který přesahuje jakoukoli víru?

Jeden osamělý muž spíná tu své ruce a říká: Bůh bud1 milostiv vaší nebohé duši, příteli, otčino.

Nebude myslím na škodu informovat čtenáře, že kompoziční princip, který jsem vylíčil v 22. kapitole, nazývaný dvanáctitónovou nebo také serielní technikou, je ve skutečnosti duchovním majetkem soudobého skladatele a teoretika Arnolda Schonberga, a že jsem jej v jisté myílenkové souvislosti uplatnil u hudebnické osopnosti vymyšlené, u tragického hrdiny svého románu. Vůbec hudebněteoretické části knihy za mnohé vděčí některým detailům Schonbergovy nauky o harmonii.

Thomas Mann

MANNOVO DÍLO NEJMILEJŠÍ

– ZDROJE, OBRYSY, GENEZE

Když Thomas Mann 23. května 1943 v kalifornském exilu usedl za psací stůl, aby se pustil do své „nejdivočejší knihy“, jak později dílo nazval, měl za sebou „Buddenbrookovy“, „Kouzelný vrch“, „Královskou Výsost“, „Josefa a bratry jeho“, „Lotu ve

Výmaru“; čtenáři znali valnou většinu jeho novel, esejů, dávno byl už laureátem Nobelovy ceny. Nicméně „Doktor Faustus“ byl pro něj projektem, kterým se zanášel už od počátku tvůrčí dráhy.

V roce 1901 (kdy vyšli „Buddenbrookovi“) se v jeho deníku najde záznam: „Postava syfilitického umělce, něco jako ďáblu upsaného dr. Fausta. Jed působí jako opiát, stimulans, inspirace; Faust smí v nadšeném zanícení tvořit geniální, zázračná díla, ďábel mu je přihrává do ruky. Nakonec si ho ale ďábel vezme: paralýza.“ Uplynulo ještě dvaačtyřicet let, než téměř sedmdesátiletý tvůrce začal svůj záměr uskutečňovat. Avšak: „Od onoho okamžiku,“ napsal Mann v roce 1949, „jsem věděl, co chci a co jsem si uložil: nic menšího než román své epochy, přestrojený do příběhu jednoho výsostně choulostivého a hříšného uměleckého života.“

Mannův nejvrstevnatější, nejsložitější a nejosobnější text přišel autora „nejdráže“, poněvadž do něho vložil „nejvíce krve a potu, své nejhlubší já, v jakési divé bezohlednosti a rozdrásanosti, na niž nikdy nezapomenu“. „Na této knize lpím jako na žádné jiné,“

vyznal se rok před smrtí. A pokud jde o jejího hrdinu Adriana

Leverkiihna, „nemiloval jsem žádnou svou pomyslnou postavu tak jako jeho, ani Thomase Buddenbrooka, ani Hanse Castorpa, ani Aschenbacha, ani Josefa, ani Goetha z ,Lotty ve Výmaru’.“

Jiří, Johann, Jindřich Faust, hrdina mnoha legend, ústních i písemných, byl současníkem Lutherovým a Durerovým. O něm, o jeho historickém kontextu se Thomas Mann informuje velice podrobně; dává si posílat literaturu o Faustovi, Lutherovu korespondenci, ponoří se do studia Durerových obrazů (už v roce 1928 napsal krátkou stať „Durer“, v níž naznačuje spjatost tohoto umělce s „osudovým komplexem německého světa“). Motiv „opojení obecně, jakož i iracionality“ je tématem „političnosti, fašismu, a tedy i tragického osudu Německa“, tudíž svorníkem nejen mezi soukromým osudem protagonistovým a společenským pozadím, ale i pozdně středověkými zřídly jeho vývoje, s epochou reformace, kdy se rodila podoba „německé duše“, podoba latentního selhávání německých intelektuálů v několikerých dějinných zvratech přibližně o čtyři sta let později. Epocha reformace je tedy jednou z časových rovin románu. (Životopis Adriana Leverkuhna je také do nejmenšího detailu uváděn do relace s historickým Faustem.) Jak už řečeno, Mannův zájem se v tomto smyslu koncentruje na osobu Martina Luthera, na atmosféru jeho doby.

To signalizuje třeba výběr jmen: Scheurlová, Bullinger, Schlaginhaufenovi, Schneidewein i další figurují v Lutherově korespondenci; stejně tak se v jeho dopisech vyskytují jména studentského spolku „Winfried“, jakož i jméno samotného životopisce Zeitbloma. I velký reformátor, „obrovitá inkarnace německé podstaty“, která v autorovi „vždy probouzela instinktivní odpor“, má v románě své místo: je tu zkarikován v postavě profesora Ehrenfrieda Kumpfa, onoho hrubiánského cholerika mluvícího „starobylou“ němčinou a věřícího ve zlé duchy. Sám Leverkuhn jej paroduje v dopise Zeitblomovi, v němž líčí svůj zážitek v nevěstinci (zážitek, který se ukáže jako iniciační zkušenost vedoucí poslézek paktu s ďáblem); a stylizovanou „lutherovskou“ němčinou promísí i svou závěrečnou konfesi, krátce před paralytickým zhroucením – takto Thomas Mann literárně ztvárňuje vzestup a pád Leverkůhnův, podle svého pojetí zrodu a zániku německé „niternosti“.

Rysy Lutherova přítele Philipa Melanchtona (z jehož okruhu se datuje první písemná zmínka o Faustovi) je obdařen Adriánův otec Jonathan; Mann se tu opíral o portrét, který v roce 1526 vytvořil Durer. I další motivické detaily se orientují na Durerovy malířské předlohy; tak popis matky Elsbeth, strýce Nikolause, dokonce i čtrnáctiletého Adriana. Ještě významněji figuruje Durer jako inspirátor, pokud jde o takzvaný magický kvadrát; ten se vyskytuje na’ malířově proslulé mědirytině „Melancholie“

z r. 1514; a pro Leverkuhna je přece východiskem k jeho revolučním dvanáctitónovým skladbám; navíc sám pojem „melancholie“ (u Durera sublimní personifikace umění, obklopená symboly inteligence a obraznosti) má význam zásadní, jako praobraz touhy po poznání a také osamělosti, jako synonymum pro faustovské utrpení a tragiku. Připomeňme, že motiv melancholie provází postavu Faustovu od vzniku dramatu Christophera

Marlowa, uvedeného poprvé v roce 1594.

V březnu roku 1943, den poté, co dokončí trilogii „Josef a bratří jeho“, obrací se Mann na dva adresáty s prosbou o zapůjčení Spiesovy knížky lidového čtení „Historie o dr. Johannu Faustovi, široko daleko trudně proslulém kouzelníku a mistru černé uměny“ – ta je posléze spisovateli velmi důležitým pramenem. Budiž tu rovnou řečeno, že mnohé motivy ze života Adriana Leverkuhna (líčení jeho mládí, selský původ na duryňském venkově, nadání pro matematiku a univerzitní studia teologie)

jsou ze Spiesovy knížky vědomě převzaty a uvedeny v implicitní sice, avšak záměrný vztah k jejímu hrdinovi. A tak i vědomý a dvakrát stvrzený pakt s ďáblem jako záměrné překročení hranic vlastní osobnosti, čtyřiadvacetiroční lhůta smlouvou vyměřená,

Faustova řeč na rozloučenou, různotvárné převleky ďáblovy i motiv chladu provázejícího uměleckou exkluzívnost hlavního protagonisty.

Proč Mann sahá rovnou po nejstarším literárním zpracování legendy? Proč se neopřel o nejproslulejší verzi Goethovu, proč ne o podobu, kterou látce dal Lessing, Miiller, Klinger, Tieck, Chamisso, Grillparzer, Arnim, Grabbe, Heine, abychom uvedli ty nejznámější? Důvod je zřejmý: pouze u dvou z nich –• u Klingera a Grabbeho – jsou jakéstakés těsnější spojitosti s obecnými událostmi jejich doby, u všech však, počínaje Lessingem, je figura Fausta obdařena prvky převážně pozitivními a hlavní hrdina nepropadá peklu. Thomas Mann ovšem pro svého protagonistu žádnou spásu nevidí. Jeho koncepce, už od první zmínky, má jiné souvislosti a jinou symboliku: „Půjde tu o touhu vymknout se vší měšťáckosti, průměrnosti, klasičnosti, apolinskosti, střízlivosti, pilnosti a věrnosti a dospět k mámivé uvolněnosti, smělosti, dionýskosti, genialitě, přesahující meze měšťáctví, ano přesahující meze lidského – především subjektivně, jako prožitek a zpitou vystupňovanost svého Já, bez ohledu na to, zda okolní svět je schopen něco takového sdílet.“ Jeho koncepce ovšem znamená: přesáhnout meze měšťáctví (které kořenilo v reformaci) může jednotlivec, který je schopen ono měšťáctví reflektovat, avšak sám je v zajetí jeho limitů daných původem, výchovou, prostředím, pouze za pomoci vnější síly: a protože ony limity hodlá přesáhnout právě v rámci své určenosti měšťáctvím, může povolat na pomoc pouze vnější sílu negativní, zhoubnou.

Thomas Mann, sám umělec, rád vzal za svou myšlenku svého rádce, muzikologa a sociologa Theodora W. Adorna, že různé formy umění zobrazují dějiny lidstva adekvátněji než jakékoli dokumenty, a prohlašuje do amerického rozhlasu: „Má-li být Faust reprezentantem německé duše, musí být nejspíš hudebníkem.“ A v eseji „Německo a Němci“ píše: „Je velkou chybou jak ságy, tak i básně, že Fausta neuvádí do vztahu k hudbě. Faust by měl být nadán hudebně, měl by být hudebníkem.“ Hudba je podle Manna exemplárně německou formou umění: „Němci přijdou vždy ke všemu pozdě. Pozdě tak jako hudba, která se ze všech umění vždy až naposled snaží vyjádřit stav světa – když tento stav užuž pomíjí. Němci jsou také tak abstraktní a mystičtí jako tohle jim nejdražší umění – až ke zločinu.“ Doktor Faustus je tak v řadě variací této postavy nejen prvním protagonistou – – umělcem, ale i první figurou hudebníka; hudebníka jasnozřivého, který se domnívá, že „svoboda v umění začíná ulpívat na talentu jako plíseň a vyjevovat rysy sterility“ – sterility jako symptomu krize, jako příznaku čehosi končícího. „Možná právě ten útěk od obtíží kulturní krize k paktu s dáblem, ta lačnost hrdého, sterilitou ohroženého ducha po rozpoutanosti za každou cenu a paralelizace zhoubné, do kolapsu vyúsťující euforie a národního opojení fašismem tak zapůsobily,“ vzpomíná později Thomas Mann na debatu s jedním kolegou.

Pro postavu Leverkuhnovu použil Mann vzor, který se mu přímo nabízel: filozofa, esejistu a hudebníka Friedricha Nietzscheho. Sám v díle „Jak vznikl Doktor Faustus. Román o jednom románě“ (Die Entstehung des „Doktor Faustus“. Roman eines Romans, 1949) se k tomu jednoznačně přiznává. Opravdu: v době, kdy tvoří své dílo, má v pracovně nejenom několik různých vydání Nietzschových sebraných spisů, ale nejméně pětadvacet prací o něm. Jaké jsou nejnápadnější paralely Nietzsche – Leverkiihn:

Oba dva vyrostli v prostředí německého maloměsta, s rysy ještě i středověkými, v atmosféře protestantské kultury; oba dva, obdařeni nesmírným talentem, nejprve studují teologii, a stěhují se poté do jiného města (Nietzsche do Bonnu) za svým učitelem.

Oba si za okolností téměř identických přivodí syfilitickou nákazu, a podělí se o svůj zážitek, který zde i tam má na svědomí pochybný sloužící, s přítelem (Leverkuhnův dopis je parafrází listu, který opravdu napsal – lutherovskou němčinou – Nietzsche Paulu

Deussenovi). Historik H. W. Brann v díle „Nietzsche a ženy“

tvrdí, že se tento filozof nakazil úmyslně; Thomas Mann si tvrzení zaškrtl. – Oba dva po období intenzivního tvůrčího úsilí končí svůj život ochromeni paralýzou a posléze duševní chorobou, opatrováni matkou na odlehlém místě (Nietzsche ve vsi Sils Maria). I motiv neúspěšných námluv přes prostředníka má Mann nejen od Shakespeara („Cokoli chcete“, „Mnoho povyku pro nic“, „Dva šlechtici veronští“), ale i od Nietzschových životopisců (jde o ‘tragickou epizodu vztahu Marie Godeauové a Rudolfa

Schwerdtfegera, podobající se podobné historii mezi Lou Andreas –

– Salomé a Nietzschovým přítelem Paulem Réem). Mann se na

Nietzschovi orientuje do té míry, že třeba dietní rozpis pro

Leverkuhnovu léčbu přejímá takřka doslova z Nietzschovy korespondence; dábel ve svém vystoupení v opatové jizbě parafrázuje některé z Nietzschových ústředních výroků (například myšlenky o inspiraci pocházejí ze stati „Ecce homo“). Dokonce závěrečná věta románu je reminiscencí na nietzschovskou literaturu; na dopis Nietzschova přítele Julia Langbehna, v němž se praví: „Ztratil jsem v Nietzschovi bratra. Bůh bud“ milostiv jeho nebohé duši.“ Manna po celý život přitahovala osobnost a osudy tohoto podivného i podivuhodného myslitele; po celý život se snažil vyprostit jej z nánosu mýtů, pověstí, vysvětlit pro sebe i pro druhé jeho odpudivé i přitažlivé myšlenky, nedopustit, aby byl zneužíván fašistickými diktaturami. V přednášce „Nietzschova filozofie ve světle naší zkušenosti“, kterou proslovil na zasedání PEN

klubu 2.6.1947 v Curychu (a kterou později nazval „esejistickým dovětkem k Faustovi“), konstatuje: „Jenže kdo koneckonců byl němečtější než on, kdo Němcům ještě jednou tak exemplárně ukázal všechno, čím se posléze stali neštěstím a hrůzou světa a čím se sami zahubili?“ Tato poznámka naznačuje pro leckoho diskusní, svrchovaně komplikovaný a náročný, avšak podstatný myšlenkový duktus románu: těsné sousedství do extrému vyhnaného, reálnému životu se vzdalujícího estétství –

a barbarskosti. Mannova přednáška už zakomponovala do fenoménu Nietzsche zkušenost s fašismem, a myšlenkou o sourozenectví dekadentního estetismu a barbarství nám podává klíč k interpretaci postavy Leverkuhnovy. Mann odmítá jako omyl fakt, že nacisté si „Nietzscheho zapřáhli do své ideologické káry“, přiznává však, že leccos z jeho učení se ke zneužití přímo nabízelo: „Vše, co kdy ve své výsostné předrážděnosti řekl proti morálce, humanitě, soucitu, křesťanskosti, ve prospěch krásné nerozvážnosti, války, zla, bohužel bylo příhodné k tomu, za –

ujmout své místo v odpadkové ideologii fašismu.“ Nietzscheho vina tkví podle Manna v jeho absolutním nezájmu o jakoukoli politiku. Jeho patetické, hřmivé proklamace vůle k životu jako dionýské revoluce proti apolinskému humanismu je uvažování ryze teoretické, výlučně abstraktní. Jeho myšlení je, tak to říká spisovatel doslova, „absolutní geniálnost, hluboce apolitická, vpravdě bez jakéhokoli vztahu k životu, který Nietzsche přitom tak miloval a tak hájil, který nade vše vyzdvihoval; Nietzsche si nikdy nedělal nejmenší starost, jak se jeho učení bude vyjímat v praktické, politické skutečnosti“. Zdědil totiž, jak se říká na jiném místě, „po Schopenhauerovi větu, že ,život je významným divadlem jenom jako představa, pouze nazíraná a opakovaná skrze umění’ – větu tedy, že život se dá hájit jenom jako estetický jev“. Nietzsche umírá „mučednickou smrtí na kříži myšlenky“, jeho vývoj, jak Mann říká v roce 1946 v eseji „Dostojevskij – s mírou“, „není z hlediska přírodovědného a lékařského“, tedy z hlediska jeho luetické infekce, „nic než příběh paralytické rozpoutanosti a zvrhlosti – to jest vypuzenosti z vysoce talentované normality do ledových a groteskních sfér poznání smrti a morálního osamocení“. Mann ve svém eseji dokládá paralelitu viny Nietzschovy a Leverkuhnovy: bezohledné estétství, extrémní umělecký výraz za každou cenu. Leverkuhnovo estétství je téhož rodu jako Nietzschovo – i on si vynutí extrémní vystupňování své umělecké existence tak, že vlastní život vydá všanc „moci démonů“; vědomě se infikuje syfilidou, propuknutí jeho geniality je také produktem nemoci (u nás se problémem vztahu mezi

Nietzschovými extrémními názory a jeho chorobou dost podrobně zabýval Zdeněk Nejedlý). Právě tento moment, svorník osobní tragédie a trudného osudu společnosti, znamená ve faustovské tradici novum, a je to prvek, který vysvětluje, proč „Doktor Faustus“ až na obecný pravzor, německou legendu o Faustovi, nemá pranic společného s Goethovou velkolepou básní, a proč jsou tu daleko intimnější filiace k tragické postavě Friedricha

Nietzscheho. Je nepochybné, že volba Nietzscheho jako modelu pro ústřední postavu románu zrodila i nápad učinit z Leverkiihna skladatele. Právě Nietzschovy úvahy o hudbě totiž předjímají leccos z toho, co o půlstoletí později problesklo na obzoru jako konečná mez, jako dějinná hranice smysluplné existence měšťanského umění a jeho materiálních předpokladů, co se ovšem Nietzschovi nemohlo nejevit jako mez umění i života obecně.

Mann, nadšený milovník hudby, její vynikající znalec, sdílel s Nietzschem i jeho názor, že mezi hudbou, která „sama od sebe by nikdy nedokázala mluvit naprosto jednoznačně“, a řečí je možné těsné spojení. Patří k ironickým prvkům románu, že hudbě, té „zvláštně neartikulované řeči“, která vyslovuje „všechno i nic“, která je „dvojznačností jako systém“, tu připad (v díle takové jazykové brilance!) artikulovat „situaci samotného ducha v naší naveskrz kritické epoše“. Ale nejen to: celá struktura díla je pojata jako hudební, s frázováním, akcentacemi, polyfonním překrýváním různých vrstev a rovin příběhu, s tématy a jejich rozváděním, s wagnerovskými leitmotivy a jejich repeticemi a variacemi, atd. Hudební rozvržení románu umožnilo jeho syntetičnost –• jen ryze literárně těžko postižitelnou a postihovanou. A tak je toto dílo „románem faustovským, nietzschovským“, „románem o Německu“, „románem dobovým, historickým, společenským, výchovným“, „románem o hudebníkovi“, především však románem tohle všechno přesahujícím: románem o rozpadu měšťanství a o konci jedné celé epochy.

Text, to už tu bylo řečeno, je koncipován v několika prostupujících se, střídajících a překrývajících časových rovinách: je tu reálný čas líčení, do něhož vtrhává neblahý osud zfašizovaného a válku prohrávajícího Německa; čas, v němž se odehrává líčený život Adriana Leverkuhna a který preformuje, do jisté míry a v soukromé rovině, pozdější obecnou zkázu; čas dějinných minulostních přesahů, který skýtá pohled na prameny duchovního vývoje měšťanského umění i buržoazní epochy jako celku. A pak tu lze rozeznat i neméně důležité členění na dvě neustále se provázející a jakoby vzájemnou ozvěnou se doplňující dominanty ideové – to je hlavní protagonista a jeho životopisec. Jsou to vlastně dvě fáze měšťanského dějinného údobí, dvě synchronně tu existující podoby duchovního života onoho údobí: jeho ke tradičním hodnotám se upínající pohled na svět, jaký představuje postava trochu koženého humanisty Seřena Zeitbloma, a podoba z časů extrémní vyhrocenosti všeho negativního, kterou ztělesňuje hlavní hrdina. Jejich současné vegetováni v textu vypadá na první pohled (a v tom je další doklad Mannova mistrovství, že jde o úmysl) jako dvě životní varianty; plynutí fabule však posléze každého přesvědčí, že autor obě figury nakonec pojímá jako negativní symboly čehosi definitivně umírajícího: jedna postava reprezentuje křečovitý útěk k tradicím vzestupné, humanistické fáze měšťanské existence, k níž však už chybí adekvátní společenská aréna, a tedy tato varianta nutně zkomírá v privátním ústraní, v lamentující pasivitě, ve starosvětské, obřadně nechápavé ustrašenosti; druhá postava symbolizuje neuhýbavé vědomí úpadku, dezintegrace, rozplývání dříve koherentních a navzájem funkčních elementů dějinného údobí započavšího někde v reformaci a existujícího smysluplně dnes už jenom v osamělých ostrovech stranou hlavního historického pohybu (na venkově, v malých vesničkách, na samotách etc.) a hledání cest ne-li zrušením, tedy obejitím onoho břemene úpadku, jež znemožňuje účelné a tedy v tomto případě umělecky plodné existování; a z dopuštění autorovy neúprosné logiky nalézá takové východisko v silách, které všechno pozitivní přivádějí nakonec do zhoubné pasti. (Leverkiihn se k tomu přece nepokrytě přiznává v „řeči na rozloučenou.)

Toto jakési dvojí „continuo“, řečeno pojmem hudebním, je rozprostřeno po celém textu i v podobě drobných „doprovodných“ motivických ozvěn, v nichž autor akcentuje do vyhrocené podoby některé příznačné vlastnosti obou hlavních protagonistů i prostředí. Toť ono „hemžení“ zalidňující scénu povýtce abstraktních debat a úvah, toť ona „entourage, obložení, které je třeba nejprve najít… ovšem Amerika je lidská cizina, která neskýtá příliš dojmů, jaké by se člověku pevně vštípily“, jak si zapisuje Mann do deníku v dubnu 1943. Poslouží mu tu jednotliviny z jeho mnichovského mládí: v postavě Rudolfa Schwerdtfegera tu třeba znovu zaznívá Mannův kdysi hluboký vztah k příteli Paulu Ehrenbergovi. Rudiger Schildknapp se zas podobá Mannovu příteli, anglistovi Hansi Reisigerovi, Sixtus Krideviss historiku umění Emilu Preetoriovi; spisovatelka Annette Kolbová je tady Jeannettou Scheurlovou. Do textu se dostane přístupu i členům Mannovy rodiny: jeho sestra Julia je tu Ines Roddovou –

– Institorisovou, druhá sestra Clara, která spáchala sebevraždu,

Clarissou Roddovou; v postavě senátorové Roddové Mann zpodobil vlastní matku, malý Nepomuk („Echo“) se nápadně podobá autorovu vnukovi Frido Mannovi; spisovatel mu vložil do úst verše ze středověké sbírky přísloví „Freidankova skromnost“ (Freidanks Bescheidenheit, datována cca. 1230).

Thomas Mann používá k modelaci některých postav „předlohy“

ze svého nejdůvěrnějšího okolí, avšak nečiní tak vůbec z nějakého exhibicionismu dávno proslulého autora, který si může všechno

dovolit. Naopak: „Z fascinace dílem, které, protože je vyznáním a životní obětí skrznaskrz, nezná žádných ohledů a tím, že se vyjevuje jako svrchovaně soustředěné umění, zároveň vykračuje z jeho hranic a je skutečností.“

Spisovatel využívá všechny vůbec myslitelné prameny, aby své látce dodal co největší hloubku, přesnost líčení a rozmanitost pohledů. Studuje díla z téměř všech slavných období filozofie, od Aristotela, scholastiků až k Albertu Einsteinovi; o texty tak specializované jako „Bud, anebo“ Sorena Kierkegaarda, zabývající se vztahem mezi hudbou a démoničností. Studuje „s tužkou v ruce“ teologické texty o paktech s dáblem, tak třeba v překladu dílo novoplatonika a mystika Agrippy z Nettesheimu „De occulta philosophia“, Augustinovo „De civitate Dei“ (jež mu poslouží jako podklad ke Schleppfussovým přednáškám v Halle), a také spis „Kladivo na čarodějnice“ (Malleus maleficarum), výplod dominikánských inkvizitorů Jakoba Spenglera a Heinricha

Institorise (!). Probírá se encyklopediemi, odbornými slovníky, přírodovědnými příručkami, životopisy hudebníků; tak se tu uplatní některé pasáže z publikace Ernesta Newmana „Nevědomý Beethoven“ (The Unconscious Beethoven), z ní pak hlavně motiv syfilitické infekce a nepodařeného docházení za lékaři.

Osvěžuje si paměť hojnou četbou i klasiků, od Shakespeara,

Goetha přes E. T. A. Hoírmanna, Stendhala, Flauberta až k Dantovi a Dostojevskému. Obrací se na radu k proslulým lékařům, aby přesně věděl, jak vypadá onemocnění zažívacího traktu, migréna, zánět mozkových blan, komplikace po syfilis atd.

A hlavně a především intenzívně debatuje s hudebníky: s dirigenty Brunem Walterem a Otto Klempererem, se skladateli

Igorem Stravinským, Ernstem Křenkem, Hannsem Eislerem a Arnoldem Schonbergem („z toho jsem toho vytáhl hodně o hudbě a o skladatelském existování“). A za kolik vděčí příteli Theodoru W. Adornovi („pomocníku, rádcovi i účastnému instruktorovi“), to nepřestával nikdy zdůrazňovat. V této souvislosti je třeba se zmínit ještě o jednom prvku, jaký se dotud v literatuře nevyskytl. Thomas Mann, zvyklý nic neponechat náhodě a nevyřčené, podává v románě velice plastické líčení několika Leverkuhnových skladeb. Odborná, i čtenářská veřejnost se od prvního publikování textu zajímala o to, které hudební dílo posloužilo Mannovi jako předloha. Nikdo spisovateli nevěřil, že v tomto případě se na nijakém modelu neorientoval. Avšak nakonec i hudebním specialistům nezbylo než se po dlouholetém hledání smířit s faktem, že Thomas Mann tu skutečně s nesmírnou sugestivitou, barvitostí popsal skladby reálně vůbec neexistující („stačilo by jen málo, jenom zapsat tu slovní krásu v notách,“ poznamenal jeden z nich), že je to jakýsi jedinečný případ hudební imaginace navozené jen verbálně.

Vzdor vší důkladnosti, systematičnosti, svědomitosti popadaly

Manna čas od času pochybnosti o zdaru realizovaného záměru.

„Ne moc šťasten,“ zapisuje si do deníku po korektuře „rozhovoru s ďáblem“, a poté, 4. dubna 1945: „Asi už nemůže být pochyb, že se román nepovedl. Přesto jej dokončím.“ O pár dnů později píše jedné známé: „V těchto týdnech, kdy jsem se románu dlouho vůbec nedotkl, opanovaly pole pochybnosti a nespokojenost.

Jsem snad syt a unaven? Pokládám snad záměr, který mě zpočátku tak vzrušoval, za pochybený? Turbulentní události doby, zčásti povznášející a zčásti tísnící mysl starostmi, zřejmě přispívají k tomu, že jsem roztržitý a nemám chuť k práci. Jenže to vlastně není žádnou omluvou, protože právě dílo přece není beze vztahu vůči nim.“

Přesto přese všechno 29. ledna 1947 Thomas Mann může pod text napsat slovo „Konec“. – Román vyšel na podzim roku

1947 v nakladatelství Bermanna Fischera, jež se před nacisty uchýlilo do Stockholmu. Byl přijat veřejností s nadšením, ale i s pocity rozpaků; to zejména v Německu, kde takzvaná vnitřní emigrace (většinou lidé, kteří zpočátku fašismus nepřijímali zrovna odmítavě), asi ze špatného svědomí, cítila román jako příliš svrchovanou pitvu svých postojů, nepříliš statečných a zpodobených právě v postavě lamentujícího soukromníka Serena Zeitbloma. Avšak od té doby se nad dílem vystřídalo už několik generací čtenářů, a dnes je román přijímán jako úchvatné svědectví o době, jejíž čas je sečten. Z pera člověka, který byl cele její součástí a jímž se mohla pyšnit, kdyby na něco takového nebyla až příliš pošetilá.

Ještě zbývá zmínit se několika slovy o výstavbě románu z hlediska ryze technického, protože tato skutečnost úzce souvisí i s pojetím českého překladu.

(Na tomto místě nelze nepodotknout tohle: už tu byla řeč o úsilí, jaké Thomas Mann vynaložil na pramenné dokumentování všeho toho, o čem se v románě mluví v souvislosti s krizí evropské hudby jako symbolu duchovního života vůbec, v souvislosti s prošlapanými i nikdy neproputovanými, leč kdysi dávno možnými cestami jejího vývoje, se vztahem demokratičnosti a výlučnosti, vypjaté subjektivity a tvárné kázně v hudbě i dalších druzích umění, o směřování klasické filozofie, o estetice kulturnosti a „barbarskosti“ a tak dále a tak dále. Než se autor vůbec pustil do prvních řádků, podnikl v mnoha oblastech teorie i praxe umění, společenských věd, mnoha disciplín věd přírodních i koneckonců v teoretických předpokladech i materiálních příkladech politiky, historie a nevímkde ještě tak rozsáhlou rešeršní přípravu, s výsledky tak závažnými jak v kvantitě, tak ve zhodnocení onoho „syrového materiálu“, že jenom prostá zpráva o takové badatelské aktivitě by vydala na objemnou knihu, jež by zajisté byla skvostným exemplářem literatury faktu. Jenomže Mann všechen materiál zhodnotil a posvětil svým spisovatelským uměním, jehož cílem bylo opus ryze beletristické. Nesvědčí právě tento případ o žánrové i stylové prozatímnosti a neukotvenosti toho, čemu se poněkud bezbřeze říká literatura věcná?)

Mann si v Doktoru Faustovi, v látce, která jej, jak se tu již říkalo, pronásledovala celý život, vytkl úkol téměř nezvládnutelný:

v jediném textu, na jediném „příkladném“ osudu demonstrovat osudy jistého společenského uspořádání a jeho duchovního života, jeho sebereflexe v umění. Ovšem tyto osudy, v době dokončení díla (a to duch tak jasnozřivý, jako byl Thomas Mann, nemohl nepředvídat), navíc vrcholily v obludné katastrofě, jež hrůzným způsobem prokázala, že dějinný zánik zmíněného sociálního pořádku, teoreticky dávno předpovězený, může mít strašlivou podobu požáru, jenž s sebou strhne do záhuby i vrstvy na dalším existování takových společenských poměrů nikterak nezainteresované, ba jejich změnu si toužebně přející. Exemplární jedinec kontra katastrofa planetárních rozměrů, to byla paralelita, jaká se už rozhodně nedala vměstnat do tradice obvyklého kritickorealistického syžetu; konvenční půdorys výrazná osobnost – obecné společenské pozadí, jak Mann tušil, nebylo lze za těch okolností už uspokojivě syntetizovat do podoby, kde by jedna poloha textu nerozrušovala druhou. – Přibral si tedy na pomoc fintu „dvojího referování“: takto nastolil nepsanou dohodu mezi vyprávěčem a vnímatelem, že všechno, o čem se píše, má sice nosné a logické tematické jádro, to však je zcizeno filtrem osobní angažovanosti vyprávěčovy, jakož i účastníků dialogů, z nichž se skládá drtivá většina textů, dialogů, které taktéž o něčem referují (přímé líčení

toho nebo onoho děje tu sice nechybí, je však v textu málo přítomno a nadto jen jako svorník závažnějších pasáží, kde se diskutuje, polemizuje, podává zpráva). Tahle dvojí clona udržuje scénu románu i jeho protagonisty v jakémsi umělém nasvícení, lépe řečeno nedostatku světla, kde řekněme diskrepanci mezi vahou ideového jádra a relativní skrovností jeho dějového kostýmování, tedy oproti „normální“ próze obrácený poměr mezi estetikou a etikou díla, čtenář přijímá bez protestů a nerozpačit, poněvadž je na ni onou dvojí zpravodajskou lomeností, ostatně víceméně předem deklarovanou, jaksi připraven: román-traktát, román-esej, jak někteří staromilští literární teoretikové toto Mannovo dílo kdysi nazvali, jeví se takto vnímateli jako cosi, s čím samozřejmě počítá, co předpokládá.

Pro překladatele je hlavním oříškem fakt, že strukturální různorodost jazyka originálu a domestikace není zdolatelná způsobem jinak obvyklým: v Mannově němčině je substantivní pojmovost, jí tak vlastní, to, že výpověd je gramaticky organizována z východiska jmenného, tentokrát nepostradatelnou součástí estetického instrumentáře, je tedy také individuálním tvárným aktem autorovým; dojem „pojednání“ z důvodů, které jsme uvedli výše, je tu nezbytnou literární funkcí. Mnohastupňová souvětí s opěrnými pilíři jmenných definic tu tvoří jeden z prvků oné clony, která jako by zahalovala do nedisparátní neurčitosti rozmanité, na první pohled nesouměřitelné obsahy textu: výsostnou privátnost a daleké pohledy do minulosti veškerého lidstva, intimní soudobé osudy a úděl evropských i mimoevropských národů v průmětu celé historie, tělesnost i nejvyšší sublimovanost estetické á filozofické reflexe života. –

Naštěstí má také čeština k dispozici struktury podobné, byť hlavně dnes v domácí literatuře nepříliš frekventované, a tedy při povrchním pohledu vytvářející dojem starobylosti. Ovšem polovětná vyjádření uvnitř komplikovaných větných period, rozmanité doplňkové vazby je docela dobře možné spolu s vhodnou lexikální volbou uplatnit tak, že nevzniká dojem jakéhosi nekomunikujícího petrifikátu; ba naopak tyto „neběžné“ tvarové podoby české věty poslouží i funkčnosti portrétní – zpětně charakterizují osobu vyprávěčovu, jeho omezené chápání historického vývoje i hloubek intelektuálních excesů protagonisty románu, a tedy ono občas úzkostně zajíkavé, občas trochu křečovité řečové ironizování obsahu všeho, o čem „životopisec“ referuje. Budiž dovoleno překladateli vyjádřit názor, že nedbat funkčního gramatického půdorysu originálu by se v tomto případě rovnalo totálnímu rozrušení estetické jednoty díla, rovnalo by se překročení hranice mezi pokorným přetlumočením a jakousi silácky „zesoučasnělou“, „srozumitelnou“ parafrází.

Což se týká i vertikální plasticity díla: vzájemná vzdálenost různých jazykových rovin, ať už synchronních, nebo diachronních, je v jazyce originálu z různých příčin větší a tedy u německého posluchače (a čtenáře) pociťována méně výrazněji, než by se stejná distance (při mechanickém přenosu) cítila v jazyce českém.

To se týká jak diferencí mezi obecným jazykem a nářečními polohami, tak mezi jazykem soudobým a historickým (v tomto případě jazykem lutherovské doby). Nelze tady nedbat toho, že barevnosti detailu dominuje sordinovaná zkázněnost strategie celku, a je nutno volit spíše polohy nestejné stylizovanosti (kdyžtě navíc i některé výstřední jazykové charakterizace postav jsou, jak už jsme tu několikrát poznamenali, autorem tlumeny clonou několikerého „referování“; k tomu přistupuje i skutečnost, že Mann tato „barevná vybočení“ většinou sám komentuje, ústy opět svého koženě úzkostného vyprávěče, takže náznak namísto šťavnatého výstřelku, zcela v intencích autorova stavebního úmyslu, zcela postačí).

Úmysl a dobrá předsevzetí, a za nimi výsledek; nebývá to vždy v souladu. – Zda v tomto případě záměr a jeho plod jsou si alespoň podobné, to už posoudil čtenář sám.

Hanuš Karlách

thomas mann

DOKTOR

FAUSTUS

Z německého originálu Doktor Faustus –

Du Leben des deutschen Tonsetzers Adrian Leverkuhn erzáhlt von einem Freunde vydaného nakladatelstvím S. Fischer ve Frankfurtu n. M. roku 1982

přeložil a doslov napsal Hanuš Karlách.

Přebal, vazba a grafická úprava Jiří Svoboda.

Vydala Mladá fronta, publikace 4831.

Edice Proud, svazek 20.

Odpovědná redaktorka Zdenka Koutenská.

Výtvarný redaktor Jiří Svoboda.

Technická redaktorka Silva Hofmanová.

Vytukla Stráž, tiskařské závody, n. p., Plzeň, závod ve Vimperku.

36,55 AA, 38,36 VA, 1. vydání, 552 stran.