﻿THOMAS MANN

VYVOLENÝ

KDO ZVONÍ?

Zvonů halasení, zvonci hlaholení Supra Urbem, nad celým městem, v jeho povětří přeplněném zvoněním. Zvony, zvony, kývají se a kymácejí, s rozmachem se kolébají a houpají na svých trámech, ve svých zvonicích, stovkami hlasů, v babylónském neladu a skladu. Těžce a rychle, bručavě a bimbavě – není v tom časomíry ani souzvuku, mluví najednou a všechny si skáčou do řeči, skáčou do řeči i samy sobě; srdce zvonů zaduní a neponechají času vzrušenému kovu, aby se rozduněl, a už kývavě duní na druhém konci, duní do vlastního dunění, takže když ještě hlaholí „in te Domine speravi“, hlaholí už i „Beati quorum texta sunt peccata“, ale do toho už to jasně cinká z menších svatyň, jako když ministrant zatřepe mešním zvonkem.

Zvonění z výšin a zvonění z hloubky, ze sedmi přesvatých poutních míst a ze všech farních kostelů sedmi farností po stranách dvakrát zahnuté Tibery. Zvonění z Aventina, ze Svatého Palatina a ze Svatého Jana v Lateránu, zvonění nad hrobem toho, jenž třímá klíče, na vatikánském pahorku, ze Santa Maria Maggiore, ve Foru, v Dominice, v Cosmediu a Trastevere, v Ara Celi, ze Svatého Pavla za zdí, ze Svatého Petra v řetězech a z kláštera u Nejsvětějšího kříže v Jeruzalémě. Ale ze hřbitovních kaplí, ze střech kostelíčků a oratoří v ulicích to rovněž zvoní. Kdo vyjmenuje jména a zná názvy? Jak to zní, když vítr, když dokonce vichřice bouří ve strunách Aiolovy harfy a všechen svět zvuků procitl, vše, co je daleko od sebe i co u sebe blízko, ve zvučícím všesouladu: tak, leč přeneseno do kovu, vypadá to v povětří přeplněném k prasknutí, když všechno vyzvání k veliké slavnosti a velebnému vjezdu.

7$

Kdo zvoní těmi zvony? Zvoníci to nejsou. Ti vyběhli na ulici jako všechen lid, protože tak strašně vyzvání. Přesvědčte se: zvonice jsou prázdné. Zplihle visí lana, a zvony se přesto houpají, srdce zvonů zvoní. Řekněte, že jimi nikdo nezvoní? – Ne, jen negramotná hlava bez logiky by mohla říci něco takového. „Zvony zvoní“ – to znamená: že jimi někdo zvoní, byť byly zvonice sebeprázdnější. – Kdo tedy zvoní zvony Říma? – Duch vyprávění. – Cožpak ale může být všude, hic et ubique, současně například ve věži Svatého Jiří ve Velabru a nahoře v Santa Sabině, která střeží sloupy šeredného chrámu Dianina? Na stech posvátných místech najednou? – Ovšemže může. Je vzdušný, bez těla, všudypřítomný, nepodroben rozdílu „zde“ a „tam“. To on říká: „Všechny zvony zvonily“, a tudíž jimi zvoní on. Tak duchový je tento duch a tak abstraktní, že se snad o něm dá mluvit jen v třetí osobě a že lze toliko říci: „On to jest.“ A přece se může i stáhnout v osobu, totiž v osobu první a vtělit se do někoho, kdo v této osobě promlouvá a praví: „Já to jsem. Já jsem duch vyprávění, jenž, usazen na svém nynějším místě, to jest v knihovně kláštera Sankt-Gallen v zemi alemanské, kde kdysi sedával Notker Koktavec, vyprávím pro pobavení a kromobyčejné povznesení tento příběh, začínaje jeho milostiplným koncem a zvoně zvony Říma, id est: vyprávím, že v onen den vjezdu se vesměs všechny zvony samy od sebe rozezněly.“

Aby se však dostala k právu i druhá gramatická osoba, klade se otázka: Kdopak jsi ty, jenž říkaje Já sedíš u Notkerova pultu a ztělesňuješ ducha vyprávění?

– Jsem Klement Šílený, ordinis divi Benedicti, zde návštěvou co bratrsky přijatý host a vyslaný posel svého opata Kiliana z kláštera Clonmacnois, mého domova v Irsku, abych pěstoval staré styky, jež trvají od dob Columbanových a Gallových mezi mým domovským klášterem a tímto pevným hradem Kristovým. Cestou jsem navštívil mnoho příbytků zbožné

8$

učenosti a sídel Múz, jako je Fulda, Reichenau a Gandersheim, Sankt Emmerau v Řezně, Lorsch, Echternach a Corvey. Avšak zde, kde se v evangeliářích zrak kochá tak znamenitou knihmalbou ve zlatě a stříbře na purpuru, s příměsí rumělky, zeleně a modře, kde bratři v chóru pod svým sbormistrem pějí tak líbezné litanie, jak jsem to ještě nikde neslyšel, kde refekce těla je výtečná, včetně rozmilého vínečka, které se tu podává, a kde se lze po jídle tak prospěšně procházeti kolem kašny v klášterním nádvoří: zde jsem se pozdržel k trochu delšímu zastavení, obývaje jednu ze vždy připravených hostinských cel, do níž mi přectihodný opat, jména svého Gozbert, dal pln pozornosti postavit irský kříž, na němž je vidět vyobrazeného beránka ovinutého hady, arbor vitae, hlavu draka s křížem ve chřtánu a Ecclesii, zachycující do poháru Kristovu krev, a ďábla pokoušejícího se z ní nějaký ten lok a sousto chňapnout. Exemplář ten svědčí o rané vysoké vyspělosti našeho irského uměleckého řemesla.

Lnu oddaně a věrně ke svému domovu, Ostrovu svatého Patrika, bohatému na zálivy, k jeho pastviskům, houštinám a bažinám. Vane tam vlhký a mírný vzduch a mírné je i životní ovzduší našeho kláštera Clonmacnois, chci říci, že jest nakloněno vzdělání, jemuž vládne uměřená askeze. Jsem s naším opatem Kiliánem toho osvědčeného názoru, že náboženství Ježíšovo a pěstování antického studia musí při potírání surovosti jít ruku v ruce a že je to jedna a táž nevědomost, jíž ani o jednom, ani o druhém není nic známo, a že tam, kde se zakořenilo první, vždy se rozšířilo i druhé. Vzdělanost našeho bratrstva je vskutku vynikající a převyšuje podle mé zkušenosti dokonce vzdělanost římského kléru, kterého se moudrost starověku skoro ani nedotkla a jehož členové píší tu a tam latinou vpravdě politováníhodnou – byť i ne tak špatnou jako mniši němečtí, z nichž mi jeden, arciť že augustinián, nedávno napsal: „Habeo tibi aliqua secreta dicere. Robustissimus

9$

in corpore sum et saepe propterea temptationibus diaboli succumbo.“ To je skoro nesnesitelné, stylisticky i jinak, a jistojistě by taková selská neohrabanost nevyplynula nikdy z pera římského. Vůbec by bylo chybné domnívat se, že hodlám brojit proti Římu a jeho supremacii, za jejíhož přívržence se naopak hlásím. Pravda, my irští mnichové jsme si vždycky potrpěli na samostatnost jednání a v mnoha krajích pevniny jsme první kázali křesťanské učení a získali si rovněž mimořádné zásluhy tím, že jsme všude, v Burgundech a Frísku, Duryňsku a Alemansku zřizovali kláštery jako bašty víry a milosti. To však nebylo na závadu tomu, abychom odedávna uznávali biskupa v Lateránu za hlavu křesťanstva a spatřujíce v něm bytost takřka božskou pokládali nanejvýš jen místo Božího vzkříšení za svatější než Chrám svatého Petra. Můžeme říci, aniž budeme lhát, že kostely v Jeruzalémě, Efesu a Antiochii jsou starší než kostely římské, a jestliže Petr, při jehož neochvějném jménu neradi vzpomínáme na jisté kohoutí kokrhání, založil biskupství Řím (Petr je založil), platí to nesporně i o obci Antiochii. Tyto věci mohou však hrát jen roli letmých poznámek na okraji pravdy, že za prvé náš Pán a Spasitel, jak stojí psáno u Matouše, arciť pouze u něho, povolal Petra za svého vazala zde na zemi, ten však přenesl vikariát na biskupa římského, dav mu přednost přede všemi episkopáty světa. Čteme přece v prastarých dekretáliích a protokolech dokonce řeč, kterou ještě proslovil sám apoštol při ordinaci svého prvního nástupce, papeže Lina, v čemž spatřuji pravou zkoušku víry i výzvu duchu, aby totiž prokázal svou sílu a ukázal, več všechno je s to věřit.

V mé o tolik skromnější vlastnosti vtěleného ducha vyprávění mám veškerý zájem na tom, abyste spolu se mnou pokládali povolání k Sella gestatoria za nejvyšší a nejmilostiplnější vyvolení. A důkazem mé oddanosti k Římu je už zároveň i to, že nosím jméno

10$

Klement. Z domova se totiž jmenuji Morhold. To jméno jsem však nikdy neměl rád, připadalo mi divoké a pohanské, a s kutnou jsem oblékl jméno Petrova třetího nástupce, takže v opásané tunice a škapulíři nechodí už sprostý Morhold, nýbrž zjemnělý Klement, a tak se uskutečnilo, co svatý Pavel v dopise Efeským tak šťastně vyjadřuje slovy „obléci nového člověka“. Ano, není to už vůbec ono tělo a maso, které běhalo po světě v kazajce onoho Morholda. Tělo, které nyní ovíjí cingulum, je tělo duchovní – nikoliv tedy natolik tělo, aby bylo možno plně souhlasit s mým výrokem, „že se ve mně něco ztělesňuje“. Nemám slovo „ztělesnění“ příliš v lásce, ježto se odvozuje od těla a masa, které jsem zároveň se jménem Morhold odložil a které je venkoncem doménou Satanáše a skrze něho takových obludností schopné a k nim ochotné, až takřka nechápeme, že se proti nim nevzpouzí. Na druhé straně je tělo nositelem duše a Božího rozumu, bez něhož by jedno i druhé postrádalo základny, a proto musíme tělo nazývat nutným zlem. To je uznání, jaké mu patří, žádné radostnější mu při jeho bídě a pohoršlivosti nenáleží. A jak bychom mohli, chystajíce se vyprávět či obnovit příběh (neboť už vyprávěn byl a dokonce vícekrát, byť i neuspokojivě), který je přetížen hrůzami těla a poskytuje děsivý důkaz o tom, k čemu všemu se tělo bez odpírání a zdráhání propůjčuje, jak bychom se mohli ochotně honosit, že jsme jakýmsi ztělesněním!

Nikoliv, když se duch vyprávění stáhl do mé mnišské osoby zvané Klement Sílený, uchoval si mnoho z oné abstrakce, která ho uschopňuje zvonit současně ze všech titulárních bazilik města, a já pro to uvedu hned dva příznaky. Za prvé totiž čtenáři tohoto rukopisu asi ušlo, ačkoliv to stojí za zmínku, že jsem je sice opatřil údajem místa, kde sedím, to jest v Sankt Gallenu u Notkerova pultu, ale že jsem neřekl, v kterou chvíli a ve kterém roce a století po narození našeho Zachránce tu sedím a pokrývám pergamen svým

11$

drobným a jemným, učeným a zdobným písmem. Není pro to žádný opěrný bod a ani jméno našeho opata, Gozbert, tu žádným takovým opěrným bodem není. Opakuje se v běhu času příliš zhusta, a sáhne-li se po něm, mění se snadno i ve Fridolína nebo Hartmuta. Otážete-li se mě škádlivě či škodolibě, zdali já sám snad vím, kde jsem, nikoli však kdy, odpovím vlídně: tady není vůbec co vědět, protože jako personifikace ducha vyprávění těším se oné abstraktnosti, o níž nyní uvedu příznak druhý.

Já zde sice píši a chystám se vyprávět příběh děsný a zároveň neskonale povznášející. Nicméně je veskrze nejisté, ve kterém jazyce píši, zda latinsky, francouzský, německy nebo anglosasky, a je to taky jedno, neboť píšu-li třebas thiudisc, jak mluví Alemané obývající Švýcary, bude zítra na papíře britština, a kniha, kterou jsem napsal, bude kniha britunská. Nikterak netvrdím, že všechny tyto řeči ovládám, ale při mém psaní se mi splétají vjedno a stávají se jedním, to jest řečí. Duch vyprávění je totiž duch až k abstraktnosti nespoutaný, jehož prostředkem je řeč jako taková, řeč sama o sobě, prosazující se absolutně a pramálo se starající o idiomy jazykových božstev jednotlivých zemí. To by taky bylo polyteistické a pohanské. Bůh je duch a nad řečmi je řeč.

Jedno je jisté, totiž to, že píšu prózu a ne veršíky, k nimž celkem nechovám žádnou valnou úctu. Naopak se po této stránce přidržuji tradice císaře Karla, jenž byl nejen velikým zákonodárcem a soudcem národů, ale i patronem gramatiky a horlivým příznivcem správné a čisté prózy. Slýchávám sice, že teprve metrum a rým vytvářejí přísnou formu, ale rád bych věděl, proč by poskakování po třech čtyřech jambických nožkách, při němž se k všemu ještě každou chvíli všelijak daktylsky a anapesticky klopýtá, a trocha legrační asonance koncových slov měly představovat přísnější formu oproti dobře skloubené próze s jejími o tolik

12$

jemnějšími a tajemnějšími rytmickými závazky, a že kdybych spustil:

{Žil jednou Grimald, zeměpán,

zemřel, zlou Smrtkou polaskán.

Z jeho dvou dítek spanilých

vyrostl párek, samý hřích!}

nebo tak nějak, – což by to byla přísnější forma než gramaticky ryzí, hutná próza, ve které teď hned přednesu svou milostiplnou báj a kterou ztvárním tak vzorně a tak platně znázorním, že z ní ještě mnoho pozdějších vyprávěčů bude moci čerpat a skládat na ni své rýmečky?

To předeslav, začínám:

GRIMALD A BADUHENNA

Byl jest kdysi ve Flandrech a Artois vévoda jménem Grimald. Jeho meč se jmenoval Eckesachs. Jeho kastilský osobní oř se nazýval Guverjorss. Nebylo napohled knížete bezpečněji stuleného do přízně Boží, než byl on, a zrak jeho směle přehlížel země připadnuvší mu úmrtím v dědictví, s tučnými městy a mocnými hrady, spočíval, sebeúctou zpřísnělý, na jeho maisnie a panošstvu, kromě běžců, kuchařů, pozaunistů, bubeníků, hudců a flautistů, na osobní čeledi, jež se skládala z dvanácti pacholat urozeného rodu a líbezných mravů, mezi nimi i dvou synů saracénských, jimž a jejich modle, Muhammadu, se jejich křesťanští kumpáni posmívat nesměli. Když se ubíral se svou ženou Baduhennou, vznešenou dámou, do kostela nebo k slavnostní tabuli, poskakovala tato pážata, držíce se dvě a dvě za ruce, před nimi v pestrých punčochách, kladouce nohy křížem.

Rodný hrad, kde býval vévoda Grimald ponejvíce

13$

dvorem, byl chastel Belrapeire, ležel na pahorcích Artois živících ovce a zdálky vypadal se svými střechami, arkýři, předními hradbami a kruhovým zdivém zesíleným věžemi jako vysoustruhovaný, obrany schopné útočiště, jaké vévoda nepochybně potřebuje: proti divokým nepřátelům zvenčí, jakož i proti neblahým náladám vlastních poddaných; leč zároveň nejvýš útulné a smyslům lahodící. Jádro opevnění tvořil strmící donjón, pravoúhlý, s vnitřními komnatami plnými vznešené nádhery, kterou však v sobě neskrývala jen obytná věž, ale i nejedna samostatná budova a vnitřní křídlo v řadě zdí, a z věžního sálu vedly venku rovné schody dolů do hradního nádvoří a travnaté zahrady, kde stála obezděná lípa, skýtající široký stín. Na kulaté lavičce kolem ní ráda za letních odpolední sedávala knížecí dvojice na hedvábných poduškách z Halebu a Damašku, zatímco kolem ní, u jejích nohou, na kobercích, rozprostřených panoši do hájené trávy, se spořádaně v líbivých skupinách rozložila hradní společnost, a často všichni naslouchali pravdivým i klamným bájím hudců a pěvců, kteří, brnkajíce do strun, vyprávěli o Artušovi, vladaři všech Británců, o králi dobrého počasí Orendelovi, jak v pozdní jeseni se svou lodí krutě ztroskotal a stal se sluhou ledového obra, o bojích křesťanských rytířů s odporně cizími národy v zemích tak odlehlých, jako jsou Ethnise, Gylstram nebo Rankulat: o jeřábích hlavách, o lidech s okem na čele, o lidech ploskonohých, Pygmejích a gigantech; o kromobyčejně nebezpečné magnetové hoře a o tom, jak ptáci Nohové lstí přišli o své červené zlato; o tom, jak se svatý Silvestr před císařem Konstantinem přel se židem o víru: žid šeptl býkovi do ucha jméno svého boha a býk padl mrtev k zemi. Silvestr naproti tomu vzýval Krista: tu se býk opět postavil na nohy a hromovým řevem zvěstoval převahu pravé víry.

To všechno jen tak pro příklad. Jinak si společnost dávala důvtipné hádanky, nebo také pěstovala volnou

14$

konverzaci, plnou dvornosti a přiměřené slušnosti, takže vzduch zvučel někdy veselým smíchem smíšeným z pánských a dámských hlasů.

Co se mne týče, musím se smát, protože si snad někteří lidé myslí, že nahoře v sále hořívaly večer místo svícnů kouřící slaměné pochodně a louče. I kdepak! Tam visely od stropu lustry s hustě napíchanými třpytivými svícemi, a nástěnná ramena napřahovala do sálu snůpky svíček desateronásobné záře. Stály tam dva mramorové krby, na kterých se pálilo aloe a santalové dřevo, a podlahu pokrývaly široké koberce, na nichž, když na to přišlo a vévoda hostil třebas knížete z Kanvoleisu nebo krále z Anschouwe – bien soi venu, beau Sire! – ležely navíc ještě rozhozené větve a zelená sítina a květiny. U tabule sedali pan Grimald a paní Baduhenna na stolicích s poduškami z arabského achmardi a proti nim jejich kaplan. Pěvci-hudci měli své místo až na dolním konci stolu, anebo tato chasa sedávala někdy u oddělených stolů, a společnost u stolků pro čtyři, odsunutých od stěny a bíle prostřených, a čtyři panoši vždycky podávali zlaté poháry a pestré hedvábné ručníky k osušení a vkleče předem rozkrajovali pokrmy. Krmě byly dvorské: volavky a ryby a skopové kotlety a ptáci v lese do ok polapení, tuční kapři. Ke každému pokrmu se podávala polévka, pepř a šťáva z nezralých hroznů (čímž míním ovocnou omáčku), a panoši, tváře brunátné (neboť sami za dveřmi pili), horlivě naplňovali poháry vínem, morušovým vínem i červeným sinopelem a kořenným čistým nápojem, to jest: klaretem, kterým si obzvláště rád a často svlažoval hrdlo pan Grimald.

Nebudu se déle vychloubat dobrým životem na Belrapeiru, i když by neodpovídalo pravdě pravdoucí, kdybych zamlčel, že truhly tam praskaly plátnem a damaškem a nejvzácnějším hedvábím a sametem, vydřími kožešinami a vzdušným sobolem, že police a kredence se skvěly ve třpytu assagaukerského skvostného

15$

náčiní, jako jsou mísy vydlabané z drahokamů a zlaté pokály, že zásuvky takřka nestačily pojmout různá koření, jímž provoňovali vzduch, poprašovali koberce a odpočívadla: byliny a dřeviny, ambru, theriak, karafiát, muškát a kardamom, že v tajných trezorech odpočívala nejedna marka ve zlatě z Kavkazu, vyrvaná z drápů Nohů, k tomu šperky, a volně v kusech divotvorné kameny: rubín, onyx, chalcedon, korál, a jak se jinak ještě jmenují, achát, sardonyx, perly, melachit a diamanty, že skladiště a zbrojnice oplývaly ušlechtilými zbraněmi, kroužkovanými pancíři a štíty ze španělského Toleda, brněním pro muže a koně, pokrývkami, poprsníky, sedly a uzdami s rolničkami, že stáje, ohrady, psince a klece byly přehojně vybaveny koni a psy, sokoly, krahujci a též lidské řeči znalými ptáky.

Avšak dosti chlouby! Beztak to nebyla maličkost, uspořádat náležitě tolik vychloubání a udržet je gramaticky v mezích. Nanejvýš dvorsky, jak vidno, trávili pan Grimald a paní Baduhenna své dny, jsouce obdivováni vůkolním křesťanstvem a hojně požehnáni všemi statky světa. Tak přece se to praví v pohádkách, a dále pak se praví: „Jen jedno jim ke štěstí chybělo.“ Lidský život probíhá podle opotřebovaných vzorů, je však starý a zastaralý pouze ve slovech, sám o sobě je vždycky nový a mladý, i když vyprávěči nezbývá, než aby mu propůjčil stará slova. Jenom jedno, říká vyprávěč z donucení, chybělo k jejich úplnému štěstí, a to byly děti, a manžele bylo často vídat, jak klečí bok po boku na sametových poduškách a spínají ruce k nebesům v modlitbách za to, co jim bylo odpíráno! Nedosti na tom, i ve všech kostelích Flander a Artois stoupaly každou neděli z kazatelen k Bohu prosby, a Bůh přesto jak by těmto prosbám hodlal provždy odpírati sluch, neboť oba manželé byli už kolem čtyřicítky, a stále ještě nepřicházela naděje na potomstvo a přímou dědickou posloupnost, takže vláda bude ve sváru horlivých uchazečů jistě jednou roztržena vedví.

16$

Bylo to tím, že se do věci vložil sám arcibiskup kolínský, utrechtský, maastrichtský a lutyšský, kteří sloužili slavnostní mše a konali prosebná procesí? Já tomu věřím, neboť po dlouhém váhání Všemohoucnosti se kletba konečně uvolnila, a kněžna hleděla vstříc mateřským radostem. – Radostem, určeným bohužel jen k tomu, aby se vyčerpaly v mukách porodu, jehož obtížnost jako by stále ještě svědčila o pochybách věčné Moudrosti, pokud šlo o splnění přání. Ó běda! Paní se neměla uzdravit po dvojici dítek, které přivedla na svět za divně neobvyklého křiku. Život ji opustil a kníže Grimald se stal otcem jen proto, aby zároveň shledal, že je vdovcem.

Jak podivně nám smrtelníkům Prozřetelnost do jednoho poháru míchá radost a žal! Arcibiskup, trapně dotčen dvojznačným úspěchem, jejž přivodil skrze nátlak, vykonávaný na Všemohoucnost, přenechal biskupovi z Cambrey, aby vykonal exequia v podzemí dómu yperského. Když kámen přikryl kryptu, v níž paní Baduhenna trávila své chladné šestinedělí, vrátil se vévoda Grimald do Belrapeiru, aby se radoval z toho, co mu bylo dáno, odtruchliv ve vší formě to, co mu bylo vzato. Nemluvňátka, chlapec a děvčátko, rozmilé odnože smrti, jeho tělo a krev, dědicové rodu, byly mu radostí v hoři a byly radostí celého hradu, a proto je také nazývali společným jménem žojdelakurt, radost dvora, neboť rozkošnějších nemluvňátek opravdu svět ještě neviděl, a žádný malíř z Kolína ani Maastrichtu by krásnější v barvách nevyvedl: tak jemně utvářené, spanilostí obestřené, s vlásky jako kuřecí chmýříčko a s očima zprvu plnýma nebeského světla, jen zřídkakdy zastřenýma slzami, vždy ochotná k andělskému úsměvu, nad kterým jihlo srdce, a to nejen k úsměvu pro druhé, ale i tehdy, když se na sebe dívala na převinovací skřínce, navzájem se popleskávala a broukala: „Ta, ta! Ty, ty!“

Žojdelakurt, toť se ví, se jim říkalo jen oběma společně

17$

a v lichotivém žertování. Při svatém křtu, uděleném hradním kaplanem, se jim dostalo jmen Willigis a Sibyla; a byl-li mladý pán Willo, který při „ta, ta“ popleskával mnohem řízněji než Sibylla, dědicem země a osobou hlavní, spočíval na Sibylle, jako na celém jejím pohlaví, přece jen paprsek a odlesk ze slávy nebeské královny, a vévoda Grimald pohlížel na dcerušku zrakem ještě mnohem něžnějším než na svého tak znamenitého a stejně krásného syna. Ten bude rytíř jako on, udatný a silný, inu ano, ženám milý, až si po turnaji smyje s těla rez ze zapocených zbraní, a jistě bude taky holdovat klaretu, inu ano, to známe. Ale ono sladké, shůry ozářené, cizí křehounké ženství, to sahá docela jinak k drsnému srdci, i když je to srdce otcovské, a proto pan Grimald oslovoval synáčka jen „hlupáčku“ a „mamlásku“, kdežto dívenku „ma charmante“ a líbal ji, kluka však jen hladil a nechal se od něho chytat za prst.

DĚTI

Jak pečlivě teď zkušené ženy, kterým čepce zahalovaly čelo i bradu, vychovávaly onen vznešený pár dítek, jak jej piplaly a krmily sladkými odvary a kasičkami, koupaly v otrubách a vínem omývaly nahé dásně, aby se z nich co nejdříve a snadněji prořezaly mléčné zoubky a okrášlily jejich úsměv! Zoubky vylezly snadno a bez velkého fňukání, byly jako perly a přitom velice ostré. Ale protože ti dva teď už nebyli nemluvňata, už nikoliv křehouncí příchozí na tomto světě, vytratilo se sladké světlo, jež si přinesli z onoho světa, jako by po něm byl přešel jakýsi mračný stín, takže potemněli a začali nabývat podoby pozemské, co nejněžnější ovšem, to bych prosil. Kuřecí chmýříčko na jejich hlavičkách se změnilo v hnědé, hladké vlasy: ladily přerozkošně s velšskou slonovinovou bledostí, jakou teď jevila pleť jejich jemných, přejemných

18$

tvářiček a pokožka rostoucích tělíček, zřejmě dědictví vzdálenějších předků, nikoliv rodičů, neboť paní Baduhenna byla bílá a ruměnná jako jablíčko a pan Grimald měl tvář rudou jako cihla. Oči dětí, které zprvu vyzařovaly blankyt, se zatmívaly víc a víc do černa a odspodu prosvítaly modře, zřídkadky vídat takové oči, skoro tajemné, byť už nikoliv nebeské, i když nevím, proč by někteří andělíčci neměli mít takové nočně modré oči. Kromě toho měli stejný zvyk pohlížet úkosem z koutku očí, jako když čemusi naslouchají a na něco čekají. Zda na něco dobrého či zlého, nemohu vědět.

V sedmi letech, když jim vypadávaly zoubky, dostali plané neštovice, a protože je škrabali, zůstalo jim po nich oběma na čele znamení, jizva a plochá kaverna, u obou přesně na stejném místě a docela stejného tvaru, v podobě srpu. Spadaly jim přes ně hedvábné hnědé vlasy, které jim však pan Grimald občas škádlivě a naoko s údivem odhrnul, když je ženy v čepcích přivedly, jak bylo každý den zvykem, v určitou hodinu ke křeslu, v němž seděl, maje po pravici na dosah pohár s klaretem. S úsměvem, hlavy sklopené, ustoupily pak pěstounky o pár kroků do sálu, aby svou nízkou přítomností nerušily vznešené rodinné štěstí. Nebo zůstaly stát rovnou u dveří a nechaly maličké, Sibylu v jejích zlatotkaných šatičkách (či jak se říká látce s uměle vetkávaným vzorem ze zlatých nitek), Willigise v sametové kazajce lemované bobří kožišinou, oba s vlasy spadajícími na ramena, kráčet samotné k otci, před kterým Willigis, jak se slušelo, a kázal mrav, dovedl už ohýbat koleno. „Deus vus sal, ctný milý pane,“ říkali hlásky z bázně trochu chraptícími. A otec si pak s nimi povídal a žertoval, nazýval je „gent mignote de soris“ a vyptával se jich, co přes den dělali, a nakonec je odporučil Duchu svatému, Willa poplácal, kdežto Sibyllu políbil. Řekl: „Mějte se dobře!“ Odpověděli společně chraplavými hlásky: „Bůh vám odplať!“

19$

a pozpátku, jak se sluší a patří, se od něho vzdalovali, zatímco k nim ode dveří přispěchaly ženy a braly je z obou stran z ruce, za ty vnější, za které se nedrželi.

Drželi se však za ruce na každém kroku, ještě v osmi letech, ba ještě i v deseti a byli jako párek miniaturních společenských papoušků ve dne v noci spolu, sdílejíce odjakživa jednu ložnici nahoře ve věži, kolem které houkávali sýčci, kde stály jejich pružné postele s řemeny ze salamandři kůže, na nichž ležely podušky, a s nohami tvaru zmijí. Podložka pod podhlavníkem byla z palmového listí.

Často se ptávali ženy v čepci, která u nich dosud spávala na prostém loži, aby jim dělala společnost a dozírala na ně: „Viďte, že jsme ještě maličcí“? – „Ano, maličcí, dvě miloučké, ušlechtilé hrdličky.“ – „A budeme ještě dlouho malí, viďte, n’est ce voir?“ – „Ano, jistěže, seurement, má sladká děťátka, ještě pěknou chvilku!“ – „Ale my chceme na světě zůstat pořád malé,“ namítaly děti. „Tak jsme si to spolu domluvili. Pak se z nás v nebi stanou lehčeji andělíčci. Proměnit se po smrti v andělíčka, když má člověk břicho, vousy a prsa, to je asi tuze těžké.“ – „Ach, vy bloudkové, que Deus dispose! A On nechce, abychom zůstali stále dětmi, ať jste se vy už domluvili na čemkoli. Deus ne volt.“ – „Ale když se budeme umrtvovat a nebudeme tři noci spát a pořád se budeme jen modlit, aby nás Pánbůh zachoval maličké?“ – „Slyšte tu milou prostotu! Ale teď už na mou věru hezky spěte a spánkem se pěkně občerstvěte.“

To se také stalo. Nevím, jestli to opravdu s tím umrtvováním vážně zkoušeli. Myslím, že jim slova chůvina vzala asi odvahu. Leč tak či onak, jak míjely nad hradem a zemí roky, ověnčené, siné a šedivé a opět jarně rozkvétající, bylo dětem devět a deset a jedenáct roků, dvě poupata to byla, která se chtěla rozpuknout, anebo, jestliže nechtěla, přesto se k tomu chystala, už to nebyly dětičky, dvě mladé, mlaďounké osůbky to byly, velice

20$

hezké, s bledou tváří, s hedvábnými řasami, živýma očima, tenkým, citlivým chřípím a dlouhým, povyklenutým horním rtem, který se svažoval k jemným a vážným ústům, v těle se něžně vyvíjející dle svého určení, v proporcích dosud však ne docela hotové, tak trochu podobné mladým psíkům, kteří mají příliš těžké pracky, nu, jako když například zrána Willigis, zbujnělý spánkem a nahý jak pohanský bůh, se svým srpovitým znamením v rozcuchaných vlastech, skákal kolem koupací vany, kterou mu postavili k posteli a ve které pluly růžové lupeny, a prohlížel si to, čím se lišil od sestry, svůj mužský úd, příliš veliký a vyspělý ve srovnání s jeho úzkým, slonovinově bledým tělem. Mne ten pohled jaksi rozteskňuje. Nahoře, na tenkých ramenou, tak jemná a chytrá hlavička, a dole potom takový klacek! Ale chůvy pravděpodobně nábožně pomlaskávaly, mrkaly na sebe a říkaly: „L’espoirs des dames!“ Pokud jde o slečnu, seděla na pelesti, poupě sotva porozpuklé, na čele rovněž své znamení, docela zjevné, jelikož si nad ním na noc vyčesávala vlasy, a koutkem očí pohlížela skoro zamračeně na něho a na ženy, rozplývající se obdivem. Vím, co si myslela. Myslela si: Já vám dám – l’espoirs! Můj je ten věrný druh dětství! Dámě, která by si na něho chtěla dělat naději, vyškrabu oči a nebudu za to pykat, já, dcera vévody.

Přidělili jí teď jednu vznešenou vdovu, hraběnku z Cleve, se kterou v okenním výklenku zpívávala žalmy a která ji učila tkát látky z drahocenné příze. Mladý vévoda naproti tomu měl gurvenala, který se jmenoval pan Eisengrein, cons du chastel, to jest pevného vodního hradu se širokými a hlubokými příkopy a strážní věží, z níž se naskýtala vyhlídka daleko přes moře, neboť hrad stál dole v rovině, v končinách, kde se to jmenuje Rousselaere a Thorhout, blizoučko u moře. (Mějte pozor a zapamatujte si onen vodní hrad blízko burácejícího moře. Sehraje ještě svou roli v našem příběhu.) Tamodtud byl pan Eisengrein, jeden

21$

z nejznamenitějších mužů země a věrný vazal, který, ač ženat a otec rodiny, schválně přišel nahoru do Belrapeiru, aby se stal čestným ochráncem a maistre de corteisie mladého pána. Tomu byl, pro věci obecnější, přidělen ještě mistr panoš Patafrid. Neboť i když vévoda Grimald pro onu zář shůry vždycky vyznamenával slečnu před synem a čím víc se to poupě rozvíjelo, tím byl k ní galantnější a něžnější, a naopak, čím víc odrůstal mladý pán, tím drsněji s ním zacházel, byl přece jen velmi otcovsky pamětliv dobré výchovy dědice a přikázal, aby z něho byl un om de gentilesce, afeitié, bien parlant et anseignié. Willigis se tedy učil od obou rytířskosti a jemným mravům. Učil se u Patafrida, ať už zvlášť rád či nerad, vyskakovat bez třmenů na koně a u pana Eisengreina při projížďce v lehkém šatu klást jednu nohu legèrement před sebe na koně. S vrchním panošem musel svádět turnaje v železných plátech ze Soissonsu a učit, se, jak se míří dřevcem na čtyři hřeby v štítě reka protivníka, přičemž Patafrid, jistě jemu k vůli, spadl s koně a prohlásil se za přemožena. Učil se, jak vrhat krátký gabylot i jak při útoku zapřít dlouhé kopí. Se svým guvernalem a sokolníky jezdil na lov do zeleného lesa, učil se vypouštět z ruky cvičeného ptáka s rolničkou a pískat tak umně, až veškeré zvěři připadalo, že slyší křik vlastního plemene.

Co já vím o rytířskosti a myslivosti! Jsem mnich, v jádře toho všeho neznalý, a trochu se toho bojím. Nikdy jsem neskolil divokého kance, ani jsem si nenechával pro radost hřmít do uší řev jelena shazujícího parohy, ani jsem nevyvrhoval zvěř a nedával si jako pán úlovku nejchutnější kusy opékat na ohni. To já se jen tak tvářím, že dovedu mistrně vyprávět, jak mladého pana Willigise vychovávali, a užívám slov. Nikdy jsem nemáchal gabylotem ani nezapíral pod paži dlouhé kopí; také jsem nikdy nepískal na list a nešálil lesní zvěř a výraz: „pískat na srnce“, kterého zdánlivě tak běžně používám, jsem prostě jen kdesi pochytil. Ale

22$

tak už to má duch vyprávění, kterého ztělesňuji, ve zvyku, tváří se, že je ve všem, o čem podává zprávu, nevím jak zkušený a obeznalý. I klání, ta veselá hra jezdců, v níž jinoch Willigis se pod hradem cvičíval s pány a panoši a při níž se v okolu sráží houfec s houfcem a protivníci se snaží navzájem vyrazit ze sedla (dámy sedaly na dřevěných balkónech kolem kolbiště a rozdávaly posměšné poznámky či naopak zálibnou pochvalu) – i tyhle řinčivé výpady jsou mi v podstatě načisto cizí a spíš protivné; ale přesto plynně vyprávím o tom, jak Willo se svým houfcem uháněl, až prsť od kopyt odletovala, nejsličnější patnáctiletý panic, jakého si je možno představit, na svém grošáku, beze zbroje, jen v okruží a náplecníku z lehkých ocelových kroužků, které rámovaly jeho bledý a jemný chlapecký obličej, ve varkoči a v korzetu z rudého alexandrijského hedvábí – a jak mu všichni zdvořile uhýbali, nechávajíce ho prorazit celým odpůrčím houfem, protože byl synem vévody, a jak dámy jeho spanilé sestře Sibyle, která se celá udýchaná smála, blahopřály k vítězství.

Že to bylo vítězství zdánlivé, jest mi tak trochu útěchou, kdyžtě hovořím zdánlivě tak plynně o věcech, které mi nepřísluší. Ale rozpálit se člověk může i vítězstvím klamným, a rozpálený a pyšný, protože se k němu chovali tak zdvořile, se Willigis vrátil na hrad a předstoupil před sestru, která rovněž docela dobře věděla, že tu působily smluvené ohledy, leč přesto či vlastně právě proto byla stejně rozpálená a pyšná jako on. Jestli chcete vědět, jak byla slečna v ten slavnostní den oblečena, pak tedy prozradím, že měla na sobě šaty zelené jako tráva, z assagaukerského sametu, hezky široké a dlouhé, přepychově nařasené a tam, kde byly vpředu nabrané do bohatých záhybů a zvednuté, bylo vidět, že podšívka je z červeného hedvábí a spodní roucho z hedvábí bílého. Její hrdlo, bledé jako slonovina, obemykal kulatý výstřih, lemovaný stejně jako

23$

dole rukávy, perlami a drahokamy, které se o něco níž, na prsou, kupily v široký šperk. Drahokamy hustě posázený byl i její pás a panenský věnec v rozpuštěných vlasech, i ten se skládal z rubínků a červených a zelených granátků. Leckterou pannu jímá asi závist, jak popisuji vévodovu dceru, i pro její dlouhé řasy, mezi kterými hrály modročerné oči, dále proto, že klopě mnišsky vlastní oči zpravuji vás o tom, jak pod sametem a drahokamy se už rozkvetle vzdouvala ňadra, nemluvě už o nadobyčej krásných rukou – jen o málo menších, než byly ruce bratrovy, ale s nesmírně jemnými klouby, zašpičatělými prsty, na nichž se třpytily prsteny, jeden na horním a druhý na dolním článku. Postavu měla Sibyla štíhlou, křivku boků půvabnou, a stejně jako u Willigise jí pod nosíkem vyčníval horní ret a byl povyklenutý. Tenké chřípí se zachvívalo zcela tak jako jeho.

„Ach, pane a bratře,“ pravila, zatímco mu snímala drátěnou přilbici a uhlazovala tmavé vlasy, „byl jsi nádherný, když tě museli nechat prorazit celým houfcem! Na to, jak se tvé nohy při útoku opíraly do třmenů, hleděla jsem s potěšením. Máš nejkrásnější nohy ze všech zdejších jinochů. Jen moje nohy jsou, zas jinak, stejně krásné. Dojímají mě zvláště tvá kolena, když koni svíráš slabiny a nasazuješ mu ostruhy.“

„Nádherná jsi,“ odpověděl jí Willigis, „ty, Sibylo, sama o sobě a bez turnaje. Moje pohlaví, to se musí hýbat a něco dělat, aby bylo nádherné. S tvým pohlavím může člověk jen být a kvést, a už je nádherný. To je ten nejvšeobecnější rozdíl mezi mužem a ženou, nehledíc k rozdílům podrobnějším.“

„Závidíme vám,“ řekla Sibyla, „ty vaše rozdíly, obdivujeme je a halíme se do studu pro to, že jsme širší v bocích než v ramenou a že máme tudíž i velkou břišní plochu a příliš objemné derrière. Ale mohu říci, že moje nohy jsou tak vysoké a štíhlé, že jim po té stránce nelze nic vytknout.“

24$

„To jistě,“ odvětil Willigis; „ale nezapomínej, že my zase pohlížíme ne-li se závistí, tedy přece se sladkým zalíbením na rozdíly vaše. Dokonce i o závisti by se tu dalo mluvit, neboť kde je náš květ? Nemáme nic zde ani tady, jen trochu síly, abychom se probili, když se ocitneme v nevýhodě.“

„Neříkej, že nic nemáš! – Avšak pojď, sedněme si do arkýře k oknu a popovídejme si trochu o dnešním turnaji, jak směšně se vyjímal hrabě Kynewulf z Niederlahngau, pro svou malou postavu zvaný Kurzibold, na své obrovské černé klisně, a jak se pan Klamidé, fils du comte Ulterlec, klopýtnuv s koněm, octl pod koněm, nad čímž paní Garschiloye von der Beafontane div o rozum nepřišla.“

Udělali, jak navrhla, seděli objímajíce se pažemi oděnými do sametu a hedvábí kolem ramen na lavici v okenním výklenku a chvílemi opírali o sebe své hezounké hlavy. K nohám jim ulehl, hlavu na tlapách, jejich anglický pes, scenter, jménem Hanegiff, moc milý tvor, bílý, jen kolem jednoho oka a dlouhého slechu černý. Sdílel i jejich ložnici a spával tam vždycky mezi jejich postelemi na matraci z koňských žíní. Výhled z oken vedl přes střechy a cimbuří hradu dolů na silnici v údolí, vroubenou loukami a žlutě rozkvetlými keři, po které se zvolna ubíralo stádo huňatých ovcí. Sibyla se zeptala:

„Jistě sis povšiml Alissy von Poitou naparující se v těch bláznivých šatech, napůl ze zlatotkaného hedvábí, napůl z ninivské vlny, se sukní pestře vyšívanou? Mnohým se zdála převelmi sličná.“

Willigis jí na to odvětil:

„Nevšiml jsem si její nápadné vyšňořenosti. Mám oči jen pro tebe, která jsi mým ženským protějškem na světě. Ty druhé jsou něco cizího, nejsou mi rovné rodem, nejsou jako ty, která ses narodila spolu se mnou. Poitou, to vím, se tak křiklavě parádí jen pro takové muže, jako je ten kolohnát Hugebold, a pro takové

25$

hromotluky jako pan Rassalig von Lothringen, dvakrát vyšší a tlustší, než jsem já, jenž nejsem o mnoho silnější než prut. Ale od té doby co se mi nad rty zatmívá stín vousů, jihnou při pohledu na mne oči nejedné dámě. Já je naopak pohrdlivě přehlížím, que plus n’i quiers veoir než tebe.“

Sibyla řekla:

„Král Escavalon poslal Grimaldovi, našemu pánu, list, žádaje ho o moji ruku pro manželství, jelikož jsem na vdávání a on dosud neženat. Vím to od své maistressy, paní von Cleve. Nemusíš se čepýřit, vévoda ho šetrně odmítl a naznačil mu, že jsem, byť již na vdávání, přece jen doposud příliš mladá a nezralá na královnu i tak nepatrného království, jako je Ascalon, aby prý se ohlédl jinde mezi knížecími dcerami křesťanstva. Náš pán ho sice neodmítl kvůli tobě a proto, abychom zůstali ještě spolu, nýbrž: ,Chci‘, napsal mu, ,sedat ještě nějaký čas u tabule s oběma dětmi, s dcerou po pravici a synem po levici, ne jenom s chlapcem samotným, a pak už jen s knězem proti sobě.‘ To byl důvod jeho zamítnutí.“

„Co na tom,“ řekl Willigis pohrávaje si s její rukou a prohlížeje si její prsteny, „z jakého důvodu tak učinil, jen když nás v naší sladké mladosti neodloučí před časem, který by, ani představit si to nechci, měl jednou nastat. Nás dvou není nikdo hoden, ani tebe, ani mne, jsme hodni pouze jeden druhého, protože jsme výjimečné děti, z vysokého rodu, takže celý svět se k nám musí chovat líbezně dévotement, jsme ze smrti společně zrozeni se svým vyrytým znamením, které oba neseme na čele a které pochází sice jen od planých neštovic, jež nejsou o nic lepší než kostrč, houser nebo příušnice, ale co záleží na jejich původu, jsou tout de même charakteristická svou prohloubenou bledostí. Až Bůh život našeho milého a ctného pána otce prodlouží až za nejkrajnější lidskou mez, což nechť se mu zlíbí učinit, budu vévodou nad Artois a Flandry, požeh-26$

naného území, protože na tučných polích se tu vlní žito, kdežto po pahorcích poponáší sem a tam deset tisíc i víc popásajících se ovcí svou vlnu na dobré sukno, a dole, blíž k moři, roste na polích len v takové hojnosti, že sedláci, jak slyším, z nemotorné radosti tancují po hospodách, a země je osázená skvostnými městy jako tvá ruka prsteny: Ypry jsou veselé, Gent, Lovaň a zbožím přecpané Antverpy a Bruges-la-vive u hlubokého haffu, kde lodě, přetížené poklady, nepřetržitě připlouvají od Severního, Jižního a Východního moře a opět tam odplouvají. Měšťané si chodí v sametu a kožešinách, ale nenaučili se rovnýma nohama vyskakovat na koně, ani mířit kopím na čtyři hřeby ve štítě, ani se při turnaji utkávat v boji, proto potřebují knížete, který je chrání, a to jsem já. Ale tebe, pannu nade všechny dokonalou, která se jediná ke mně hodíš, provedu, až budou vyhazovat čepice do vzduchu, po svém boku mezi jejich řadami jako sestru-vévodkyni.“

A políbil ji.

„Je mi milejší,“ prohodila Sibyla, „když mě líbáš ty, než když mi náš milý ctný pán rozškrabává svým rezavým vousem líce a krk. Museli bychom být z duše neradi, kdyby nás přišel navštívit, což se může každou chvíli stát.“

Leckdy totiž, když takto seděli a povídali si, k nim vešel kníže Grimald, ne aby se k nim přidružil, spíš aby drsnými slovy zapudil jinocha a sám si s panenkou vyprávěl.

„Fils du due Grimald,“ říkal, „cože tě, ty bloudku, nalézám zde, u této krásné panny, sestry tvé? Že o ni pečuješ, je hodno chvály, chválím tě za to, že se jí z nejlepších svých sil ujímáš, pomáháš a bavíš ji, pokud na to, ty chrouste, stačíš. Ale dokud žiji, jsem medle jejím nejpřednějším ochráncem já, a jsem také doposud sdostatek mužem, abych se jí kdykoli ujal, a pakliže si lichotíš, že takové spanilé děvě je spíš milejší bratr než její statný otec, slízneš z mé ruky pár

27$

lípanců. Allez avant a kliď se odtud. Střílej do terče s mistrem Patafridem! Vévoda si chce popovídat s dceruškou.“

A potom k ní přisedl do výklenku v oknu a dvořil se jí, ten starý rytíř, tak, jak si to já, mnich, skoro ani nedovedu představit.

„Máš beau corps,“ říkal jí, „a to, čemu Francouz říká florie, kvetoucí lesk, spočívá na tobě, v poslední době jsi se v něm rozkošně rozvinula. Zel, čas přeje mladosti, den ode dne jí dává rozkošněji rozkvétat, kdežto nás staré čím dál víc ohaví, ukrádá nám vlasy z lebky a do vousů sype šeď. Ano, ano, stáří se musí stydět před mládím, protože je odporné! Nicméně, pourtant, důstojnost se jistě vyrovná kráse a ty, znejmilejší, nezapomínej, že Grimald je tvůj otec, jemuž jsi povinována dojetím a velikou vděčností za to, že ti dal život, a který ztratil tak záhy svou milou manželku. Pokud jde o tebe, musíme hledět, abys brzy slavila zásnuby, neboť mnoho sladkých známek svědčí o tom, že jsi zralá na vdávání. Mám na mysli jen tvé štěstí. Ale prvního uchazeče nepokládám pro tebe hned za nejlepšího, a musí líbit se nejen tobě, ale musím mu tě přát i já, a já tě, na mou věru, hned tak nikomu nedopřeju, já, starý rytíř.“

Asi tak hovořil pan Grimald, když seděl se Sibylou v okenním arkýři, podávám to tak, jak si to mnich prostě umí představit. V příštím roce, když dětem bylo šestnáct, nadešel pro mladého Willigise slavnostní den, kdy měl být pasován na rytíře – copak já o tom vím, ale v řeči světa to pro jinocha znamená právo opásat se rytířským mečem. Kníže Grimald jím syna opásal a pasoval ho tak na rytíře za provolávání vivat a trará po slavnostní mši v chrámu svatého Vegasta v Arrasu na hradě, v přítomnosti mnoha mágů a manů, a potom sešel uprostřed svých dětí, veda syna po pravici a po levici dívenku, před očima jásající quemune po čestné rampě z donjónu, přičemž zbrusu nový chevalier,

28$

uvyklý nosit po boku jen krátký lovecký nůž, musel dávat pozor, aby se mu převeliký meč, který mu visel vpředu od pasu, nezapletl mezi nohy. Oběma dětem však přišlo na mysl, oč krásnější by přece bylo, kdyby po rampě sestupovali ruku v ruce jen oni dva a otec mezi nimi nebyl.

Protože však byl Willigis nyní slavnostně pasován na rytíře, stala se zároveň i Sibyla v očích všech lidí dospělou a vdavek schopnou a přibývalo nabídek k sňatku od pyšných knížat křesťanstva, kteří si směli troufat se o ni ucházet. Ti pak buď psali, nebo posílali do Belrapeiru své vznešené námluvčí, anebo tam na námluvy přijížděli sami: starý král z Anschouwe přivedl svého syna Schafillora, který byl ale hlupák. Hrabě Schiolarss z Ipotente, kníže Gaskoňců Obilot, Plihopliheri, kníže z Waleisu, jakož i pánové z Henegau a Haspengau, ti všichni přišli a tvářili se roztomile v šatech lemovaných sobolem a hermelínem, s vybranou družinou, s krasořečnickými nabídkami, které částečně četli z listu. Pan Grimald však všechny odmrštil, protože Sibylu žádnému nepřál, ba jen stěží zastíral zlobné záští, které k uchazečům cítil, a nechal je všechny, ať byli sebevznešenější, odjet se svým „ne“ zpátky do jejich říší. To vyvolalo hodně zlé krve u vůkolních křesťanských dvorů.

Ale mladý Willigis měl v tu dobu hrůzný sen, z kterého se probudil zpocený na celém těle. Zdálo se mu, že se nad ním v povětří, s nohama vzadu zdviženýma, vznáší jeho otec s tváří vztekem celou brunátnou, se zježenými vousy a že ho mlčky oběma rukama ohrožuje, jako by ho chtěl popadnout rovnou za krk. Bylo to ještě daleko hroznější, než se to zdá ve slovech, a ze samého strachu, že by se mu to mohlo zdát znovu, se mu to skutečně navlas stejně, nanejvýš ještě hrůzněji, zdálo zase podruhé hned další noc.

29$

ZLÉ DĚTI

O sedmnáct roků přežil pan Grimald svoji ženu Raduhennu, ne o víc, ani o nic méně; potom šel za ní pod náhrobek v dómě yperském, ale na náhrobku leželi oba ještě jednou, strnule vytesáni jako křesťanští manželé, ruce na prsou skřížené před Bohem. Vévoda se totiž po odchodu své ženy oddával stále větší přemírou klaretu, a jednoho dne skutečně v obličeji tak zbrunátněl, jak ho spatřil Willigis ve snu, ale potom zežloutl: to smrtka ho ťala do spánku a byl mrtev, prozatím jen na pravou stranu těla, takže tam nemohl už žádným údem hnout, a částečně ztratil i řeč: jen z levého ústního koutku vypouštěl ještě slova jako bublinky. Ale jeho lékař z Lowenu, jakož i Řek Klias, kterého si dal zavolat, ti oba mu nezastírali, že ho Smrtka může snadno a záhy udeřit podruhé, a pak že bude i na levé straně neodvratně mrtev.

To však řekli proto, aby se ještě zavčas postaral o svou říši, na to pomyšlení ho přivedli svým varováním; i obeslal si nejlepší muže země, mágy, many a vazaly, aby jim poručil svou duši a své děti a důtklivě jim připomněl manskou přísahu, když se nyní měl vydat na cestu se smrtí. Jakmile se tedy všichni, bratrovci a lenní páni, včetně dětí, shromáždili kolem jeho lože, na němž ležel, nadobro znetvořený, s jedním okem přivřeným a s ochrnutou svislou tváří, promluvil k nim, pokud dovedl:

„Seignurs barons, přijměte má slova, jako bych je pronášel plnými ústy, neboť je bohužel mohu vypouštět jen z jednoho koutku úst, což mi račte prominout. Smrt mě popadla a už nade mnou troubí cornure de prise, aby ušlechtilého jelena rozložila v hrobě. Ochromila mě na jednu půlku těla a každou chvíli mě může porazit nadobro, což mi moji lékaři bez obalu potvrzují, dokazujíce tím své léčitelské umění. Mám tedy odejít z této zahrady červů, z tohoto neblahého vlčího

30$

údolí, do kterého jsme byli vrženi pro Adamův hřích a které hodlám ještě co nejvíce zhanět, když z něho musím odejít – a doufám, že pro mučednické rány Boží projdu branou ráje, kde o mne budou pečovat andělé, a to jak ve dne, tak i v noci, kdežto vy musíte ještě čásek setrvat v této zahradě červů. Kvůli mně se tedy neznepokojujte! Mějte však, seignurs barons, na paměti onu chvíli, kdy jste vložili své sepjaté ruce do mých na znamení manské přísahy! Právě tak přísahejte mému synovi, až budu mrtev nadobro, a vložte své ruce do jeho, i když se může zdát směšné, že by vás on měl chránit, když přece ten floutek potřebuje spíše ochrany vaší. Tu mu, moji bratrovci a páni, jako spolehliví muži poskytněte a rodu mému zachovejte věrnost v čas válečný i v dobách míru.“

Zpraviv takto zemské pány, obrátil se k Willigisovi řka:

„Ty, můj synu, máš nejméně důvodu k znepokojování, neboť koruna, žezlo, země, které mi připadly úmrtím v dědictví, odkáži nyní, byť i nerad, úmrtím tobě, a budeš mnoho cti požívat v tomto vlčím údolu, ze kterého já se nyní odebírám. Kvůli tobě si starosti nedělám, tím větší starost zato mě jímá o tuto krásnou pannu, tvoji sestru. Příliš pozdě poznávám, že jsem se špatně postaral o její budoucnost, a zahrnuji se za to výčitkami. Vere, vere, takhle se otec zachovat neměl! I vůči tobě, vím, jsem se do jisté míry provinil tím, že jsem svou převelikou vyběravostí při volbě chotě pro toto rozkošné dítě vzbudil u dvorů mnoho nevole proti našemu rodu. Nemohu to jinak odpykat, než že ti ještě naposledy v přítomnosti svých zemských baronů udělím cenné otcovské rady, pokud mohu ještě mluvit levým koutkem.“

A řekl mu všechno, co už říkal jeho vlastní otec jemu, všechno, co káže obyčej a mrav a co, jak se domníval, se sluší v takovou chvíli říkat.

31$

„Buď spolehlivý a věrný,“ pravil, „nedychtiv pokladů, ale ani štědrý nad míru, v hrdosti pokorný, blahovolně vlídný, leč exclusivně pamětlivý šlechtické morality, silný vůči vznešeným a mírný k těm, kdož pod okny prosí o chleba. Cti své krajany, ale i cizince snaž si zavázat oddaností. Vyhledávej raději společnost letité moudrosti než společnost mladých zpozdilců. Ale především miluj Boha a suď podle jeho spravedlnosti. Tolik obecně. Jako svoji duši ti však odkazuji tuto spanilou sestru, aby ses vůči ní osvědčoval jako rytířský bratr a nehnul se od jejího boku, dokud jí – a to co možná nejdřív – nenajdeš chotě, jenž by jí byl roven rodem, což jsem ti já bohužel svou hříšnou vyběravostí ztížil. Knížata, která se už o ni ucházela, podruhé nepřijdou, ani hrabě Schioiarss, ani kníže Plihopliheri, ani z těch ostatních nikdo, neboť jsem s nimi jednal příliš drsně. Je však ještě mnoho křesťanských říší, jejichž panovníci se o ni dosud neucházeli, a její krásné oči, černé a odspodu modře světélkující, její rozkošné chřípí a kvetoucí tělo, v neposlední řadě i bohaté věno, jež jsem jí upsal, přiláká ještě nejednoho urozeného uchazeče, toť má útěcha. Postarej se však také, aby ses i ty brzy oženil a zplodil syna, jemuž bys jednou, umíraje, odkázal vládu nad Artois a Flandry. Tady stojí nejeden bratranec, na kterém i jedním okem poznám, že sází celou svou naději na to, že přímá dědická posloupnost bude přervána. Říkám to proto, že umírajícímu nikdo nesmí bránit vyřknout pravdu. U dvorů, které jsem hříšně urazil, se poptávat nemůžeš. Ale zbývá jich přece ještě mnoho v Británii, Parménii, Akvitánii, Brabantsku a v německých zemích. Teď mě ale už od mluvení bolí levý koutek a musím si odpočinout. Bůh vás uchraň každého trápení. Ade.“

Takto promluviv žil pan Grimald už jen pár dní a pak ho Smrtka ťala podruhé a byl mrtev dočista: ztuhlý a žlutý, podoben voskovicím, jež hořely po stranách jeho vysokých mar, ležel v knížecí parádě, byť i k ní,

32$

jakož i k pozemskému životu vůbec nadobro lhostejný a už jen životu věčnému náležející, v hradní kapli, dokud ho nedopravili do yperského chrámu k jeho ženě, a mniši za něho pěli prosebné modlitby po celou noc. Já však volám ach! a běda! nad tou nocí, kdy vévoda Grimald, sotva zesnulý a jako mrtvola dosud přítomný, byť usmířený a vyřazený, už jako otec mezi sourozenci nestál. Neboť podle ďáblova zlého úradku a k jeho úděsnému potěšení, jež klamně pokládali za své vlastní, spali tu noc bratr se sestrou spolu jako muž a žena a jejich komnata nahoře ve věži, kolem které kroužily sovy, byla přeplněna něhou, poskvrněním, zběsilostí, krví, zločinem a hříchem tak, že ve mně srdce trne soucitem, studem a zármutkem a že ani nejsem s to všechno to vypovědět.

Leželi oba nazí pod svými přikrývkami z měkké soboliny, v matném svitu ampule a ve vůni ambry, kterou byla poprášena jejich lůžka – stála podle cudného mravu ještě daleko od sebe, a mezi nimi, stočen do klubíčka, ležel a spal Hanegiff, jejich hodný pes. Oni však nemohli spát, leželi s otevřenýma očima nebo je jen chvilkami násilně přivírali. Jak bylo slečně, nechci vědět, ale Willigis, rozrušený otcovou smrtí a vlastním životem, sténal pod trýzní těla a ďáblovým ostnem, až to nakonec nevydržel, vyklouzl z postele, obešel bosýma nohama Hanegiff a, zlehka nadzvedl Sibylinu přikrývku a počal se, zatracenec, tisícerými nedovolenými polibky k sestře mít.

Ta promluvila žertem, hlasem nežertovně přiškrceným:

„Hleďme, pane vévodo, jak velikou čest mi ráčíte prokazovat svou nenadálou návštěvou! Čemu vděčím za poctu cítit vaši milou kůži na své? Bylo by mi to docela milé, jen kdyby sýčkové kolem věže tak úzkostlivě nehoukali.“

„Ti houkají pořád.“

„Ale ne tak ustrašeně. Bude to patrně tím, že nedo—

33$

vedete poručit svým rukám a tak přepodivně se mnou zápolíte. Co znamená to zápolení, bratře? Teď mám tvé rozkošné rameno u rtů. Proč ne. Není mi to nepříjemné. Jen by ses neměl snažit oddělit od sebe má kolena, která chtějí stůj co stůj zůstat u sebe.“

Najednou se Hanegiff posadil na zadní tlapy, žalně vyštěkl a začal výt k stropním trámům, jako pes, když naříkavě, dlouze, srdceryvně a z hloubi duše vyje na měsíc.

„Hanegiffe, zticha buď!“ zvolal Willigis. „Probudíš lidi. Potvoro, buď zticha a lehni! Bestie, jestli nepřestaneš, umlčím tě!“

Ale Hanegiff, jinak tak poslušný, vyl dál.

Tu jinoch, celý zuřivý a nepříčetný, vyskočil z postele, sáhl po noži, popadl psa a prořízl mu hrdlo, takže zvíře s chropotem skonalo, a hodiv nůž na psa, jehož krev se podala vsakovat do písku podlahy, vrátil se opojen k místu druhé hanby.

Ó běda, ten krásný, hodný pes! Dle mého mínění to byl nejhorší přečin, k němuž došlo v onu noc, a spíš ještě odpustím tu druhou úděsnou nemístnost. Ale všecko asi patřilo k sobě a nedalo se zlořečit víc jednomu a druhému méně, byl to chuchvalec lásky, vraždy a bídy těla, aby se Bůh slitoval. Já se slitovávám.

Sibyla zašeptala:

„Cos to udělal? Nedívala jsem se, stáhla jsem si naopak pokrývku přes hlavu. Najednou je ticho, a ty jsi trochu mokrý.“

Willigis udýchaně odpověděl:

„To nic, Anaclet, můj osobní panoš, mě má rád a je věrný. Zrána uvede všechno do pořádku, zahrabe ho a zahladí všechny stopy. Nás se nikdo nesmí ptát. Od chvíle, co je mrtev Grimald, nikdo, sestro-vévodkyně, mé sladké druhé Já, má milovaná.“

„Považ,“ vydechla Sibyla, „že umřel teprve dnes a leží dole ztuhlý, v plném lesku. Ustaň, tahle noc patří smrti!“

34$

„Ze smrti,“ koktal Willigis, „jsme se narodili, jsme její děti. V ní, má sladká nevěsto, se oddej svému smrtibratru a povol, co si láska jako cíl lásky žádá!“ Potom si něco šeptali, čemuž už nebylo a ani nemá být rozumět.

„Nen frais pas. J’en duit.“

„Fai le! Manjue, ne sez que est. Pernum ço bien que nus est prest!“

„Est il tant bon?“

„Tu le saveras. Nel poez saver sin gusteras.“

„Ó, Willo, jaká zbraň! Ouwê, mais tu me tues! Ó, styď se! Jako nějaký hřebec, kozel, kohout! Jdi pryč! Ó pryč jdi, pryč. Andělský hochu! Nebeský druhu!“

Ubohé děti! Jak jsem rád, že nemám co činit s láskou, tou bludičkou tančící nad močálem, tou slastnou mukou ďáblovou. Dovedli věc ke konci a pykali za hřích Satanův. Ten si olízl pysky a řekl: „Tak, už se stalo. Můžete to klidně udělat i podruhé i vícekrát.“ To už je tak jeho řeč.

Ráno uvedl Anaclet, svému pánu slepě oddaný, ložnici do pořádku a nikým neviděn odstranil mrtvolu věrného Hanegiffa. Ale jak vnější byl tento pořádek a v jakém nepořádku nacházela se zbloudilá dvojice, ti hezcí lidé, kterým já přeji, aniž je mohu omluvit, a které rozkoš samozřejmě k sobě ještě mnohem pevněji připoutala než předtím, milovali se bezmezné, a právě proto se vůči nim, Bůh mi pomoz, nedovedu zcela zříci jisté blahovůle.

Říká se sice: „Po vstupu do svatebního lože nikdo práva upřít nemůže“, ale čeho jiného docílili než bezpráví a závratné zvrácenosti! Podle pořádku předcházejí zásnuby oddavkám a svatební slavnosti, ale myslet tady, po vstupu do svatebního lože, na oddavky a svatební hodokvas byl by šílený blud, a Sibyla, už nikoliv panna, si ráno přesto nesměla zaplést vlasy v účes vdaných žen, naopak musela i nadále lživě nosit v rozpuštěných

35$

vlasech věnec potrhaný od vlastního bratra, když po jeho boku kráčela před dvorskou čeledí k pohřbu pana Grimalda a k slavnosti manské přísahy. Na palouku před Arrasem bylo postaveno mnoho okázalých stanů s troj barevnými sametovými střechami (když stáhli kožený obal, jímž byly střechy přikryté při deštivém počasí), a kolem dokola bylo do země zaraženo více tyčí, než má Spessart stromů, ověšených štíty se znaky a bohatými korouhvemi. Nejeden starý rytíř tam vložil své ruce do mladých hříšných dlaní vévodových a skláněl se před pannou-vévodkyní, která by se byla měla po právu skrýt do prachu a popela. Ona však byla toho podivného mínění, a vyjádřila je i vůči svému nepravému choti, že dívka, která náležela jen vlastnímu bratrovi, se nestala v obvyklém smyslu ženou, nýbrž je ještě stále pannou a právem nosí věneček.

A přitom žili dál v tom nepřístojném manželství, měsíc za měsícem, a nebylo řeči o tom, že by se jeden z nich chystal vstoupit v manželský svazek, jak to naporučil otec. Příliš horoucně na sobě lpěli, kráčívali k tabuli ruku v ruce jako vévodský pár, a před nimi poskakovala pážata. Ale pážata už po sobě pomrkávala, ba i Saracéni, a protože ani Hanegiffova smutná smrt se neutajila, celý dvůr si šuškal a ze šuškání vyrážely občas nevymáchané řeči. Pan Wittich, rytíř s křivým ramenem a nectnou hubou, prohodil u stolu, že vévoda Willigis ještě jednou získá slávu, až chytí jednorožce usnuvšího v cudném klíně jeho sestry. Velšská bledost mladé vladařky se ještě o stín prohloubila a její bratr zapomněl včas schovat pod stůl svou pěst: všichni viděli, jak se na damaškovém ubruse mučivě sevřela, až na ní klouby dočista zbělely.

36$

PAN EISENGREIN

Ale když nad krajem prošlo pár měsíců, počal vévoda pozorovat na milence veliký zmatek, zaraženost a sklíčenost, a zvyk, který s ním měla společný, pohlížet totiž chvílemi jakoby v naslouchání úkosem, se u ní teď stal trvalý a stálý, takže se zdálo, že už se jinak vůbec ani dívat nemůže, a navíc její jemné rty zůstávaly bázlivě pootevřeny.

„Co je ti, má rozmilá, jediná, milovaná, co tě děsí?“ „Nic, jdi pryč.“

Zastihl ji s hlavou položenou na stole a zabořenou v loktech, rozplývající se v slzách.

„Sibylo, teď mi ale musíš všechno říci! Neunesu už ten tvůj zármutek, lámu si hlavu, co je jeho příčinou, kterou neuhaduji a které se při nejlepší vůli nemohu dopátrat. Prosím tě úpěnlivě, svěř se mi!“

„Ach, ty bloude!“ řekla mu Sibyla v pláči a nezvedajíc z rukou tvář. „Ach, ty hlupáku, tak sladký v noci, ale za dne tak hloupý! Co se ptáš? Je přece jen jedna věc, která mě může uvrhnout do takového zoufalství a pekelného úleku, tebe to ovšem nenapadne. O, Willo, jak jsi mi mohl zatajit, že vlastní bratr může z panny skutečně učinit ženu a matku? To já nevěděla a nepokládala jsem to vůbec za možné. Ale nyní to vyšlo na světlo, a ne-li dosud na světlo, musí to být co nejdřív patrné i v šatech sebeširších a bohatě zřasených, a pak jsme oba, pak jsme všichni tři ztraceni!“

„Jakže! Je možné, že bys byla – ?“

„Ovšemže jsem! Co se ptáš? Už dlouho jsem a nosím v úzkostech své tajemství a tvůj plod! Eh! Deus, si forz pechiez m’appresset! Willo, Willo, jestli jsi věděl, že dívka může obtěžkat bez manžela a oddavků, jen od bratra, zle jsi mi ublížil, a nadto i sobě a našemu dítěti, pro které teď není místa vůbec na celém širém Božím světě kromě v mé lásce. Neboť já, já už je miluji v jeho zavržení a nevinnosti, miluji je nade všecko, i když je,

37$

chuďátko, naším trestem. Ale jako jsem nevěděla, že se žena může skrze bratra dostat do požehnaného, chci říci prokletého stavu, tak jsem ani nevěděla, že lze svůj trest tolik milovat. Od nynějška nechci dělat nic jiného než se modlit, aby Bůh byl milostiv našemu dítěti, i když my oba propadneme pekelnému ohni!“

Bledý a třesoucí se stál mladý zlosyn před Sibylou, padl na kolena a mísil své slzy s jejími. Hledaje odpuštění pokrýval jí ruce polibky, tiskl její zmáčenou tvář ke své tváři, a protože jeho hlas byl dosud nepoddajný mládím, jeho řeč zněla žalostně a jako pláč.

„Ach, ty má ubohá, znejmilejší, milovaná,“ plakal, „jak se mé srdce drásá pro tebe, pro tvou úzkost a mou převelikou vinu! Odpusť, odpusť mi! Ale i když mi odpustíš, jak a komu je tím pomoženo? Kéž bychom se nebyli nikdy narodili, pak by nebylo ani toho nemístného dítěte, pro něž tu není místa, které nám samým místo odnímá a oba nás vyhošťuje ze světa! Kvůli tobě, milovaná, mi to rve srdce, ač ty jsi na tom ve svém zoufalství přece jen do jisté míry lépe než já. Můžeš totiž náš trest milovat mateřskou láskou; kdežto já jej vůbec nemohu milovat, jen proklínat jej mohu. Jaké neštěstí! Dvacet let a déle musela Baduhenna v spravedlivém manželství s Grimaldem čekat na nás, ale my byli hned tak krutě požehnáni. Cožpak hřích má takový spěch s rozplozováním? Nevěděl jsem, že hřích je tak hrůzně plodný, ani já to nevěděl! A že dokonce hřích pýchy ponese okamžitě ovoce – opravdu, nepředpokládal jsem, že je to v jeho povaze! Protože pýcha, ty má ubohá, znejmilejší, byla naším hříchem a to, že jsme v celém světě nechtěli znát nikoho jiného než sebe, výjimečné děti. Ale trochu viny, to zde budiž ve vší úctě řečeno, má i nebožtík pan Grimald, nejen proto, že nás zplodil, ale i proto, že se k tobě, ty má sladká, příliš rytířsky měl a často mě od tebe žárlivě zapuzoval – to mě vehnalo k tobě do lože. – Ach, co je to všechno platné? Ať je vina rozdělena jakkoliv, my;

38$

oba jsme zde na světě propadli hanbě a tam na věčnosti ohni pekelnému!“

A znovu propukl v pláč beze slov.

Tu Sibyla přestala štkát a řekla:

„Vévodo Willigisi, takhle vás ráda nevidím. Dovedete-li být v noci mužem, až tuze dobře, buďte jím i ve dne! Tohle ženské fňukání nám nepomůže z našeho postavení, které je tak strašné, že nám z něho ovšem nemůže pomoci pranic, ale něco se stát musí, byť jen se zřetelem na naše nevinně zatracené dítě, ten ubohý plod pýchy, pro který se musí na zemi i v nebi najít nějaké místo, když už my jsme zde i tam ztraceni. Proto se vzmuž a uvažuj!“

Takto napomenutý Willigis osušil oči a tváře kapesníkem a odvětil:

„Jsem k tomu ochoten a chci být mužem i ve dne. Plakal jsem s tebou a leccos jsem přitom říkal o rozdělené vině a špatně rozdělené plodnosti. Ale člověk může velmi dobře plakat a zároveň uvažovat, a já, zatímco jsem mluvil, přemýšlel jsem v duchu o nějakém východisku, anebo poněvadž východisko pro nás se asi stěží najde, o tom, jaké důsledky bude třeba vyvodit z našeho krutého a beznadějného postavení. Mohou to být jen důsledky tvrdé, ale vyvodit je musíme, nemůžeme však je vyvodit sami, leda tak, že bychom se všichni tři vespolek vrhli z nejvyšší- vyhlídky naší věže rovnou do pekel. Myslíš, že máme jednat takto samovolně?“

„Nikterak, řekla jsem ti, že pro to maličké, které živím, se musí najít místo na zemi a v nebi, nikoliv v pekle.“

„Pak se tedy musíme ze všeho vyznat, a třebaže se slova budou zdráhat přejít přes naše rty, které v loži na sobě tak neblaze visely, musíme je k tomu přesto donutit a všechno přiznat. Pomýšlel jsem na to, že bychom to ve zpovědnici zdráhavé a zajíkavě všeptali do ucha knězi, aby nám dal nějaký pokyn z nebe. Ale to

39$

až na druhém místě, mám totiž za to, že je zde světského pokynu třeba víc než kněžského. Znám ve své zemi muže pevného a moudrého, je to pan Eisengrein, cons du chastel, můj gurvenal a maistre de corteisie, od něhož jsem se učil myslivosti a jízdě na koni a veškeré rytířské moralitě. I jinak mi však poskytl nejedno dobré, poctivé naučení, a já ho neměl zrovna v lásce, protože byl tak statný a poctivý, a také proto, že náš otec, pan Grimald, jak jsem věděl, se s ním často radíval. Ale nehledíc k tomu, že mě jeho velká poctivost tak trochu popouzela, moje důvěra k němu byla vždycky stejně pevná, jako je on sám. Má chladné šedé oči, které zírají zpod hustého obočí neskonale moudře a dobrotivě, krátké šedivé vousy a statně si vykračuje ve svém kabátci, na němž má vyšitý svůj erb, lvici, kojící ze svých struků jehňátko, symbol víry a křesťanství. Jemu se v naší tísni svěříme. Ať z našeho postavení vyvodí tvrdé důsledky, dá nám radu a rozsoudí, co se má s námi nešťastníky na tomto světě stát. Pošlu-li k němu na jeho vodní hrad svého Anacleta s naléhavou výzvou, přijde určitě.“

Je neuvěřitelné, jak snadno se Sibyla pro tu chvíli tímto návrhem utěšila. Prozatím se jím přece v zoufalém postavení sourozenců zhola nic nezměnilo a nezlepšilo, ale panně tak obludně požehnané připadalo, že pouhým vysláním panoše k panu Eisengreinovi se už nalezlo jakési východisko, a proto nabyl téhož dojmu i její přespříliš milovaný bratr, takže kráčeli za poskakujícími pážaty k tabuli ruku v ruce a s hlavami vztyčenými. V manské věrnosti páně Eisengreinově se ostatně nezmýlili, neboť neuplynulo ani čtrnáct dní, v nichž zlý plůdek v slečnině lůně zase povyrostl, a rytíř vjel s Anacletem přes most do Belrapeiru, dal si ve dvoře odejmout zbraně a vystoupil ke komnatě, kde ho v naději a strachu očekávali hříšníci.

Vypadal přesně tak, jak ho Willigis zpaměti své milované popsal, a na kabátci měl erb, lvici kojící jehňát—

40$

ko. Přistoupil k nim, zavalitý, pozdravil je s otcovskou úctou a otázal se, co vévoda poroučí. Ten však odpověděl tichým, zajíkavým hlasem:

„Nejdražší barone a gurvenale, nemám co poroučet, naopak, já a tato panna, moje sličná sestra, smíme jen prosit, ba úpěnlivě prosit, a to o radu a moudrý příkaz, jímž byste vyvodil z našeho postavení a strašné bryndy, ve které se nacházíme, pevnou rukou důsledky, které naše sklíčené mládí vyvodit nedovede. Jsme totiž v takové bryndě, že naše čest je takřka ztracena, ledaže by Bůh vaši věrnost osvítil dobrou radou a poučil vás, na čem se máte pro naši záchranu ustanovit. Zde nás vizte.“

A při těch slovech se oba, jak si to byli předtím smluvili, vrhli před ním na kolena a se slzami v očích k němu vztáhli ruce.

„Milé, vznešené děti,“ řekl rytíř, „co to probůh děláte! Takové uvítání by mě uvedlo do rozpaků, i kdybych vám byl rodem roven. Skoncujte prosím tenhle výstup! Ty však, vévodo, mi sděl svoji vůli, proti které já nikdy jednat nebudu! Chce-li mi tvá vůle zjevit váš zármutek – dobrá, jsem tvůj sluha, a znám-li nějakou radu, budeš ji znát i ty, tím buď jist! Mluv tedy!“

„My však dříve nepovstaneme,“ odpověděl jinoch, „dokud se vám nesvěříme, neboť vestoje se to vyřknout nedá.“

A velmi rytířsky se za oba ujal slova, takže Sibyla nemusela nic říkat a mohla jen s hlavou hluboko sklopenou klečet vedle něho – všechno vypověděl, jak co bylo, ač se to dokonce i vkleče dalo jen velmi těžko říci: rozpačitě a chvílemi nadobro neslyšně vycházela slova z jeho vzpírajících se úst, a pan Eisengrein často musel naklánět své ucho, z něhož vyrůstal veliký šedivý chomáč chlupů, aby jinochovi porozuměl. Když nakonec jinoch umlkl, zachoval se ten starý rek znamenitě. Nemohu ho dost vynachválit a musím mu zde výslovně poděkovat za to, jak se zachoval. To byl každým

41$

coulem muž! Nehromoval a nesakroval, neklel a neskácel se do křesla, nýbrž:

„To je zlé, to je zlé!“ řekl. „O, milé, vzenešené děti, tohle je moc zlé! Vy jste tedy skutečně spolu spali, takže sestře teď roste v bříšku bratrův plod, a učinili jste z vašeho nebožtíka otce jeden druhému navzájem tchána a zároveň dědečka způsobem veskrze nikoliv řádným. Neboť to, co ty tady, slečno, nosíš, je jeho vnuk až v příliš přímé linii, a třebaže jemu vždycky nesmírně záleželo na nepřerušené dědické posloupnosti, je tahleta přece jen tou měrou nepřerušená, že o dědické posloupnosti už vůbec nemůže být řeči. Vidím, že pláčete, protože se bojíte hanby, která vám hrozí. Divil bych se však, kdybyste vskutku plně chápali, co jste ve světě natropili. Nejhorší nepořádek jste natropili, zabrzdili jste přírodu, takže ona teď právě tak jako vy sami neví kudy kam. Život se dle vůle Boží chce rozmnožovat, vy však jste způsobili, že přešlapuje na místě, a zplodili jste spolu třetího sourozence, či jak bychom ten zabrzděný život měli nazvat. Ježto otec je bratrem matčiným, je ujcem dítěte, a matka, jsouc otcovou sestrou, je mu tetou a nosí proti všemu rozumu v lůně svého synovečka či neteřičku. Takovýhle nepořádek a zmatek jste, vy nerozvážlivci, vnesli v Boží svět.“

Willigis, který se mezitím zvedl a pomohl povstat i sestře, na to řekl:

„Gurvenale, my to nahlížíme. Nahlížíme už sami a lépe ještě s pomocí vašich slov, jak je to všechno strašně; zlé. Ale teď nám probůh najdi, pane, nějakou radu, protože ji nesmírně nutně potřebujeme! Brzy přijde čas, kdy moje sestra slehne, a kde má přivést dítě na svět, aniž vyjde najevo, že jsme přešlapovali na místě? Pokud jde o mne, uvažuji, jsa dalek toho, abych chtěl předbíhat vaší radě, zda bych neměl mezitím z důvodů zdrženlivosti prodlévat vzdálen od ní, někde mimo tuto zemi.“

„Mimo tuto zemi?“ opáčil pan Eisengrein. „To je,

42$

pane vévodo, tuze mírně řečeno, neboť v okolních křesťanských říších nebude za takovýchto okolností pro vás místa. Nechte mě případ uvážit!“

A přemýšlel chvíli s výrazem velmi soustředěným.

„Vím, co vám poradit,“ řekl pak. „Svoji radu vám však udělím jen tehdy, slíbíte-li mi předem, že bez váhání a bez okolků uposlechnete.“

Odpověděli:

„Zcela jistě uposlechneme.“

„Vy, vévodo,“ pravil rytíř, „povoláte okamžitě ke dvoru všechny muže, kteří spravují vaši zemi, mladé i staré, mágy, many a sluhy a všechny, kdož byli rádci vašeho otce, zkrátka ty nejlepší z nás, a oznámíte nám, že jste se kvůli Bohu a svým hříchům (pravím hříchům, nikoliv hříchu) rozhodl vzít na sebe kříž a putovat ke Svatému hrobu. Potom si od nás všech vyžádáte manskou přísahu pro vaši sestru, tak aby mohla; spravovat zemi po tu dobu, co vy budete pryč, i kdyby to mělo trvat navždy. Cesta a nebezpečenství jsou přece; blízcí příbuzní, a může se tedy stát, že se nevrátíte, ale že vaše tělo, které zhřešilo proti Bohu, propadne cestou smrti, aby tím dříve došla milosti vaše;-duše; Pro ten případ, který bych napůl vítal a kterého bych napůl želel (ve skutečnosti o něco více želel), bude tím více třeba takové přísahy, aby se tato slečna stala naší panovnicí. Přede všemi barony ji svěříte do mé věrné ochrany, což si oni budou muset dát líbit, neboť jsem ze všech mužů nejváženější a nejbohatší, patří mi všechna lněná pole kolem Rousselaere a Thorhoutu, začež jedině Bohu přísluší sláva. Domů k sobě a ke své ženě vezmu toto pannu a – to slibuji – nabídnu jí veškeré facility, aby mohla v tichosti porodit svého synovečka či neteřičku. Buďte pamětlivi: neradím, aby se pro svůj hřích zřekla světa, zbavila se svých statků a uzavřela se někam do kláštera. Nikterak. Má-li se za svůj hřích a hanbu kát, bude ji k tomu dána mnohem lepší příležitost, když její dobrota a její statky zůstanou

43$

pohromadě a ona bude moci oběma vítat chudé. Nebude-li už mít žádných statků, zbude jí už jen dobrota, a co je platná dobrota bez statků? Skoro tak málo jako statky bez dobroty. Mnohem správnější mi připadá, aby si zachovala dobrotu i statky, neboť pak bude moci svými statky uskutečňovat dobro. – Je vám moje rada vhod?“

„Je,“ odpověděl jinoch. „Vyvodil jste z našeho postavení pevnou rukou důsledky tak tvrdé, jaké být musely, a tak mírné, jak jen být mohou. Věčný dík!“

„Ale co bude,“ zeptala se Sibylo, „s mým milovaným trestem, bratrovým dítětem, až je pod vaši ochranou porodím?“

„To je pozdější otázka,“ namítl pan Eisengrein, „a přes most půjdeme, až k němu dojdeme. Spoustu rad jsem vám dal už napoprvé. Nežádejte, abych najednou vyřešil všechno, co jste mi předložili.“

„To nikterak nežádáme,“ ujišťovali ho oba. „Už jste rozřešil mnoho, dobrý pane, a jste vskutku jako ta lvice, z jejichž struků my jehňata pijeme.“

„Nu, vy jste mi ta pravá jehňata!“ prohodil pan Eisengrein ne bez trpkosti. „Ale ať se stalo co se stalo: teď jednejte! Vévodo, vyšlete posly! Vaše vůle a přání musí být pánům známy co nejdřív. Nemáte, nemáme, my všichni tři či čtyři, času nazbyt!“

PANÍ EISENGREINOVÁ

Jak často jsem si při vyprávění o těchto zlých dětech vzpomněl mimoděk na jiné dva sourozence: na našeho mistra divum Benedictum, syna Euprobova, a jeho milou Scholastiku, jak spolu rozmile a svatě žili v údolí Sublacus, dokud je odtamtud satan sprostou lstí nevystrnadil. Přivedl k nim totiž do kláštera sedm nevídaně krásných hetér, skrze než několik jeho žáků (ne všichni, ale dosti značný počet) podlehlo smyslné

44$

rozkoši. Tu ovšem sourozenci uprchli a provázeni třemi havrany vydali se na krušnou pouť, všechno v lásce spolu přestáli, všechny pohany, které nalezli, obrátili na víru, pokáceli oltáře bůžků, a světec za pochvalných výkřiků Scholastiky rozbil poslední chrám hrajícího Apollóna. Tomu říkám křesťanská sourozenecká láska, nerozlučná, andělská! A já musel vyprávět o lásce tak hříšné! Neměl bych raději s veškerou zbožnou obšírností vylíčit příběh Benedicta a Scholastiky? Ne, z vlastní vůle jsem si vybral tuto historii, protože tamta svědčí jen o svatosti, avšak tento příběh o nezměrné a nevypočitatelné milosti Boží. A přiznávám se k jedné slabosti – ne k slabosti pro hřích (Bůh uchovej!), nýbrž k slabosti pro hříšníky. Ba opovažuji se domnívat, že dokonce i náš mistr, třebaže ovšem kvůli poskvrnění prchl, by jim do jisté míry slitování neodepřel. On se přece směl se svou milou sestrou vydat na krušnou pouť, kdežto můj hříšník se musel (uznávám arciť, že nebylo vyhnutí) se svou spoluhříšnicí rozloučit, – ač na sobě odmalička tak vroucně lpěli a zlá rozkoš je jen o to pevněji k sobě připoutala, což by můj soucit zvyšovat nemělo, ale zvyšuje jej – a musel se vydat docela sám s panošem Anacletem na cestu do svaté nejistoty, kolem níž číhalo tolik nebezpečenství, že jeho návrat byl nejvyšší měrou svatě nejistý.

Byli na smrt bledí a třásli se na celém těle, když se spolu loučili. „Adé, jeď šťastně!“ řekli, neopovažujíce se ještě jednou políbit. Kdyby předtím nebyli spolu hřešili, byli by se políbit mohli, jenže pak by Willigis nebyl ani musel odjíždět. Řekl:

„To děťátko, našeho třetího sourozenečka, bych rád byl ještě na vlastní oči spatřil. Nemohu si pomoci, představuji si, že bude okouzlující.“

„Bůhví,“ odpověděla mu Sibyla, „jak o něm náš anděl, pan Eisengrein, rozhodne, až dojdeme k mostu. – Slibuji ti, Willo: nikdy nebudu náležet jinému muži než tobě. Bezpochyby ani nesmím, ale především nechci.“

45$

Předtím, toť se rozumí, bylo na hradě Belrapeiru shromáždění baronů a byla vévodova předepsaná řeč: ač tak mlád, nakupil prý už na sebe tolik hříchů, že je pro jeho duši nejvýš nutné vykonat cestu k Svatému hrobu, a po tu dobu, co bude vzdálen, ať už potrvá krátce nebo dlouho, nechť pánové složí jeho sestře manskou přísahu, že ona je jejich panovnicí. Poroučí ji však do rukou svého gurvenala, pana Eisengreina, svěřuje ji věrnosti tohoto muže ze všech nejlepšího, aby při ní stál a ona z jeho vodního hradu spravovala zemi.

Ta lenní přísaha neprošla jen tak jednoduše a hladce, bylo při tom všelijakého pomrkávání a šuškání, jak to mezi panenkou a jejím bratrem vypadá, a někteří z pánů nejevili chuť návrhu vyhovět a přijmout slečnu za panovnici. Ale pan Eisengrein dal tajně rozhlásit, že každého, kdo by se vzepřel vévodovu přání, vyzve k turnaji na dlouhá kopí a krátké meče a nikoho neušetří. A protože měl tělo jako ze železa a ještě nikdy ho nikdo nevyrazil ze sedla, pánové si to rozmyslili a přísahali všichni. Pan Eisengrein pak dopravil svou chráněnku po pevnině k moři na svůj hrad, provázen zbrojnoši vpředu a zbrojnoši vzadu, přičemž Sibyla, bledá jako plátno, ovdovělá a osiřelá, se vznášela v měkkých nosítkách mezi dvěma koni, zatímco pan Eisengrein, v plné zbroji, jí jel po boku a hrozivě se kolem sebe rozhlížel, rytířskou pěst směle opřenou o stehno.

Že jí Bůh seslal tohoto statného a moudrého ochránce, za to musíme být vděčni, i když ji čekalo ještě tolik trápení a i když byla už teď tak ubohá! Chudinka! Já jsem mnich a nepřilnul jsem srdcem k ničemu na tomto světě, jsem, abych tak řekl, proti štěstí a utrpení pevně obrněn a jsa opásán cingulem nenabízím osudu žádnou slabinu. Proto právě si mě duch vyprávění vybral za schránu, abych se ujal žalu takovéto chudinky a vyprávěním povznesl její bledé hoře ke cti, i když hoři samému se cti zdaleka nedostávalo. Loučení bylo

46$

pro sourozence přespříliš těžké. Nebyli prostě se svým srpovitým znamením na čele, jeden s děckem druhého pod srdcem, stvořeni k odloučení. Panna byla bledá jednak od dítěte, jednak a především proto, že z ní vyprchalo srdce, neboť to dlelo u putujícího Willigise. A jeho zase dlelo u ní, ačkoliv je sám tuze naléhavě potřeboval, aby se mezi lupiči, divou zvěří, pohlcujícími močály, vykřičenými hvozdy, řítícími se skalami a dravými vodami s Anacletem probil světem a dosáhl přístavu Massilia, kde si chtěli najmout loď do Svaté země. Jinochovi i dívce, jim oběma bylo hůř, než kdy bylo přisouzeno mně, opásanému mnichovi. Leč o něco lépe, musím přiznat, na tom byla přece jen moje děva, protože měla porodit a hleděla tudíž v jistém smyslu přece jen do tváře životu, kdežto Willigis pouze smrti.

Na vodním hradě páně Eisengreinově, v nížině, blízko burácejícího moře, přijali Sibylu tak laskavě, dobrotivě a mile, s tolikerou diskrétností, a smím-li tak říci, odbornou účastí na jejím stavu, jakou jen si lze představit. Pan Eisengrein totiž velmi dobře věděl, ke komu krásnou hříšnici přivádí, to jest: ke své ženě, dámě Eisengreinové, matróně, kterou musím velebit právě tak jako jejího pána. Bylo to zcela zvláštní a přitom exemplární: jestliže pan Eisengrein byl muž mimořádně pevný a statný, jeho choť byla povahou i smýšlením veskrze ženská, čile a celou duší nakloněna k tomu, co tvořilo osud ženství – ba kromě o Boha (byla velice zbožná a nosila na svých vysokých ňadrech veliký kříž z černého jantaru) nezajímala se o nic než o všechno to, co souvisí se životem ženy v onom krvavě nejzbožnějším smyslu, zvláště tedy o obtíženost a tísně ženy a posvátně bolestnou plodnost, o vynechání měsíčků, těhotné tělo a nutkání k zvracení a prapodivné chutě, bušivé pohyby v životě, porodní bolesti, porod, slavnostní výkřiky bolesti, zrození a plodový koláč a blažené vzdechy a horké roušky a koupání slizkého plodu, který rázně mrskala prutem a držela

47$

hlavičkou dolů, jestliže se mu okamžitě neuráčilo křičet a žít.

To všechno bylo tedy vášní dámy Eisengreinové, nikdy se pro ni nemohlo na hradě mezi hradní čeládkou těchto věcí přihodit dost, ba dokonce i do vsí k selkám lnářkám chodívala hradní paní, aby jim zkušeně pomáhala v jejich těžké hodince. Šestkrát se v počestnosti sama stala matkou. Čtyři z dětí jí zase časně umřely, nad čímž se (a to mě udivuje) rmoutila mnohem méně, než se předtím, kdy je přiváděla na svět, radovala. Přivádět na svět, o to jí, zdá se, šlo hlavně. Jeden z jejích dorůstajících synů padl při rozepři a boji, druhý žil ženat ve vlastním domě. Byla tedy paní Eisengreinová, již nikoliv schopna početí, s panem Eisengreinem sama a teskně vzpomínala na doby, kdy směla žít v obtížném, leč čestném stavu ženy, bílou ruku zbožně položenou na vyklenutém životě. Vysoká byla její hruď, ale ne už její život, a tím více záleželo nyní té čacké ženě na cizí plodnosti. A kdykoliv se o nějaké dověděla, plnily se její vodově modré oči (byla slečnou ze Švábska) zářnou vroucností a její dobrotivé ochmýřené tváře růžově vzplály. Dlouho už se jí dostávalo těchto radostí jen poskrovnu, ba po několik měsíců jí byly vůbec odepřeny, proto jí Sibylin příchod a tajná sdělení, která jí její pán a manžel o panně svěřil, nemálo rozjařily. Kterak se její zbožnost vypořádala s neslušným a veskrze nesmyslným stavem jejího hosta, to nevím. Ale pravděpodobně pokládala každé mateřství, ať k němu došlo způsobem sebepobloudilejším, za svaté požehnání a Boží faktum, které znamenalo dohodu sounáležitosti s veškerým ženstvím a s její skoro dychtivou ochotou pomáhat.

Jako matka, jen ještě horlivěji a vřeleji, se dáma Eisengreinová ujala utrápené a zarmoucené Sibyly, bez meškání ji od celého hradu a veškeré čeledi odloučila do odlehlé komnaty, kde jí pranic nechybělo a kde, učinivši z ní svoji drahou zajatkyni, ji samojediná

48$

navštěvovala, krmila a opatrovala, poslechem vyšetřovala, ohledávala a snažila se ji, bledou a v neustále vyšším a vyšším stupni těhotenství, utěšovat, když plakala pro svého ztraceného, putujícího, jedině milovaného Willigise.

„Oh, matko Eisengreinová, kam se poděl můj milovaný, jediný, bratr můj? Jak mám pochopit, že jsme v světě odloučeni? Nevydržím to a nikdy si na to nezvyknu! Zdvojnásobuji snad svůj hřích a utvrzuji své zatracení tím, že pro něho pláču? Ach, vždyť v sobě přece nosím sémě jeho těla a života, pod srdcem nosím, co mi darovalo jeho objetí! Sýčkové houkali, Hanegiff ležel ve vlastní krvi, a krev byla i v posteli. Ale jaká to byla slast, když u mne byl, když jsem měla u rtů jeho půvabné rameno a když ze mne učinil ne-li paní, tedy přece jen ženu!“

„Nemysli na to,“ odpovídala dáma strážkyně, „a nech ho putovat! Když z nás udělali ženu a odevzdali nám, co mohli, jen ať si jdou, nejsou už beztak k ničemu, a všechno už je jen věcí ženinou. Buďme rády, že jsme my ženy teď mezi sebou, bude to nádherný porod a není už daleka chvíle, kdy tě strčím do horké lázně – ta uvolňuje a povzbuzuje. Od první, třeba ještě docela slabé bolesti se od tebe nehnu, a bude-li třeba, mohu ostražitě spát v tvrdé nepohodlné židli u tvé postele, dokud se nedostaví ty pravé porodní bolesti. Uvidíš, bude to velmi krásné a je to v jádře mnohem krásnější než ta trocha objímání.“

Sibyla však měla rovněž hrozný sen, který musela, toť se ví, hradní paní vyprávět. Zdálo se jí, že porodila draka, který jí krutě roztrhl mateřské lůno. Potom odletěl, což jí způsobilo strašnou duševní bolest, ale zase se vrátil a k její ještě větší bolesti se dral znovu do roztrženého mateřského lůna.

„To je vidět, že máš strach, dítě, nic víc. Jakýpak drak! Porodíme nádherného pořádného človíčka, a já bych si přála, aby to bylo děvčátko. Nic se nestarej,

49$

však já už mu pomohu na svět a odstřihnu ho; a jestli hned nezapláče, tak mu naplácám.“

VYVRŽEN

Toho nebylo vůbec zapotřebí, protože děťátko, které matka-panna v úzkostech porodila, plakalo hned, jak se slušelo, a byl to chlapec, tak jemně rostlý a pěkný, až to bylo na podiv, s dlouhými řasami, podlouhlou hnědovlasou lebkou a líbeznými rysy, podobný matce a tudíž i strýci, zkrátka tak hezký, že dáma Eisengreinová přiznala: „Namoutě, je pravda, že bych si byla přála holčičku, ale tenhle se mi taky zamlouvá.“

Šest měsíců seděla její drahá zajatkyně v komnatě jako husa v posadě, potom přišla její hodinka a slehla, docela sama s pomocí hradní paní, protože všechno se muselo odbýt v tichosti, a porodní bába k tomu nikoho nepřipustila. Bylo to horké dílo, neboť paní Eisengreinová, ačkoliv bylo léto, rozdělala v krbu planoucí oheň (považovala to za prospěšné), a obě měly brunátné, napuchlé a zpocené tváře při své práci pod nebesy postele. Ale všechno šlo tak přirozeně a hladce jako na drátku, jako by dítě nebylo zplozeno v takovém hříchu s vlastním tělem a krví, nýbrž jak se sluší a patří s cizím mužem. Ženy také nadobro zapomněly na hřích i na to, že není na světě místečka pro to miloučké a sladké dítě, to se jim úplně vytratilo z mysli, a když novorozeně vykoupaly a zavinuly, prahly jen po tom, aby je ukázaly panu Eisengreinovi a on s nimi sdílel jejich radost. Pan Eisengrein, zavolán hradní paní, tedy přišel, prohlédl si novorozeně a řekl:

„Ano, je to dítě k světu, to musím říci, a královštější, než by mělo být dovoleno, vzhledem k tomu, že se narodilo s tak velikým hříchem (digr v1). Zkrátka, je ho škoda, mám přece také oči a srdce a nezapírám to. Jenomže se ptám: Co s ním teď uděláme?“

50$

„Uděláme“? zvolala zděšeně mladá matka.

„Chceš je snad usmrtit, ty Herodesi?“ zeptala se paní Eisengreinová.

„Já, usmrtit?“ opáčil muž. „Chceš mi, ženo, připisovat úmysl vraždy na tomhle krásném dítěti? Mrtvé přišlo na svět, třebaže žije,“ pokračoval, „to je ten rozpor, a není pro něho místa, ač tu je. V tom je ta nesmyslnost, kterou mi dáváte řešit, a navíc mě ještě častujete všelijakými jmény. Má chlapec vyrůstat tady ve světnici? Venku ho totiž nesmí ničí oko zahlédnout. Dal jsem snad zemským pánům této panny odpřisáhnout, že je naší panovnicí proto, aby její zločin a hanba vyšly teď veřejně najevo a aby má čest padla zároveň s její? Jenže vy ženské máte vrabčí mozky a smysl jen pro věci tělesné a hezké děti, leč ani za mák smyslu pro čest a politiku.“

Tu se obě ženy rozplakaly: Sibyla plakala do svých bledých rukou pod nebesy postele a paní Eisengreinová, držíc dítě v náručí, je zalévala slzami.

„Rozmyslím si to,“ prohlásil pan Eisengrein, „a uvážím bedlivě, jak to nejlépe udělat. Jenom mi nedávejte taková jména, jakými jste mě obmysleli, to si vyprošuji.“ Potom pošimral děťátko prstem na bradičce. „Hola, ty fešáčku, rozmilý bubáčku, hříšníčku ubohý, nezoufej, však se už pro tebe jakástakás rada najde.“

Ale nazítří v sále řekl ženě: „Eisengreinko, bude nejlépe, když my sami s tímhle krásným děckem nebudeme pokud možno skoro nic podnikat a odevzdáme je zcela do rukou Boha. On musí vědět, jak hodlá naložit s tímhle tvorečkem nemajícím přístřeší, má-li žít nebo zemřít, to zůstavme pokorně na vůli Jemu. Rozhodl jsem se, že uděláme právě jen tolik, kolik je třeba, abychom chlapce ponechali rukám Božím, ne víc ani méně. Proto jsem se rozhodl, že ho vysadím na moře, ale že opatrností, s jakou to učiním, Bohu naznačím, že my, pokud o nás jde, bychom byli rádi, kdyby dítě zachránil. Vložím ho do soudku, který jsem už vyhlédl, do

51$

soudku přepevného a spolehlivého, ten vložíme do člunu, a člun pustíme na moře. Když je vlny pohltí – tím hůře, byl to úradek Boží, nikoliv náš, kteří jsme dítěti věnovali všemožnou péči. Zavede-li však Jeho ruka loďku i soudek někam na pevninu, kde přebývají lidé, pak ať tam maličkého vychovají a on se jako nalezeňátko raduje ze života dle obyčejů a zvyků oné země a svého stavu. Co tomu říkáš?“

„Říkám, že vás Bůh obdařil jakousi tvrdou dobrosrdečností, pane,“ odpověděla žena a sdělila Sibyle sedící na posteli všechno, co její pán a manžel svěřil jí. Sibyla držela dítě u svého mateřského prsu a zanaříkala hlasitě, takže se maličký ulekl, pustil prs a rovněž stáhl tvářičku k hořkým moldánkům.

„O, běda, běda, můj sladký třeste, kterého tolik miluji od chvíle, kdy ses ve mně poprvé pohnul! To jediné, co mi zbylo po mém znejmilejším, dar jeho těla, který jsem v soužení opatrovala a za tak palčivého vedra přivedla na svět! Ó, rytíři Eisengreine, ty netvore, tohle je tvá manská věrnost? O, tu es mult de pute foi! Nazvals ho ke všemu ještě proto miloučkým bubáčkem a slíbils mu radu, abys ho v nějakém sudu vyvrhl na moře a já ho, ať už zemře či bude někde žít jako nalezenec, buď jak buď už nikdy nespatřila? Ne, ne, to nedopustím. Raději ať strčí do sudu i mne, mne k němu, ať nás oba pohltí divé vlny, mne i mé dítě, mou líbeznou zástavu! Ach, má porodní bábo Eisengreinová, která jsi mi pomáhala v tísni, pomoz mi i nyní, neboť si zoufám!“

„Nu, poslyš, paní, musíš koneckonců mít rozum,“ radila jí konejšivě stařena. „Jaký by to musel být sud, do kterého byste se oba vešli pro plavbu ve vlnách? Ten, který si k tomu vyhlédl Eisengrein, dobrý, pevný soudek, je pro vás oba příliš malý. Kromě toho se máš jako panovnice starat o zemi místo tvého bratra, tak je to ujednáno, a co by si počal, kdyby se vrátil a shledal, že i ty jsi s dítětem odjela? Podívej se na

52$

mne, z dětí, které jsem porodila, mi čtyři zase odumřely a jeden padl při hádce, a přišla jsem snad proto hned o rozum? Měly jsme dobré těhotenství a skvělý porod, ale že pro dítě na světě místa nebude, to jsme bohužel věděly. Může nějaké místečko najít nanejvýš z moře, v tom má Eisengrein docela pravdu. Ale jak to navléknout, to nám zatím naznačil jen zhruba. Do jemnějších podrobností to musíme domyslet my, ženy. Chce-li toho miloučkého bubáčka strčit prostě jen tak do soudku, tak to zas ne, Bůh uchovej! Podložíme pod něho nejjemnější hedvábné látky, ten nejvzácnější druh, a stejným hedvábím ho bohatě přikryjeme. A co ještě přidáme? Červené zlato v ceně ne menší než knížecí, aby ho za ně jak nejlépe možno vychovali, jestliže ho Bůh milostivě pošle k zemi. Co říkáš? Nezjemnila už paní Eisengreinová trochu radu páně Eisengreinovu? Ale domníváš-li se, že už jsem se svými radami u konce, jsi na omylu. Přiložíme k němu ještě tohle: tabulku napsanou jako dopis, a na ni šetrně, aniž se o někom či o nějaké zemi zmíníme, vypíšeme, jak se to s dítětem má. Je z rodu vznešeného, napíšeme, jenomže osud tomu pohříchu chtěl, že je bratrem svých rodičů a má za matku svou tetu a tudíž i svého otce za strýce. Proto, a aby se to utajilo, jsme ho vysadili na moře, prosíce nálezce při jeho křesťanství (je, doufejme, křesťanem), aby neráčil chlapci odepřít svatý křest a odškodnil se zlatem za jeho výchovu. Dále nechť jeho majetek křesťansky rozmnoží a uchová jej tak, aby se množil sám. – Stejně nechť mu věrně zachová tabulku a zasvětí ho především do umění písma, aby si mohl jednou, až doroste v muže, sám celý ten příběh přečíst. Tak se doví, že je sice ze vznášeného rodu, ale až běda hříšný, a nebude se vypínat, naopak přikloní mysl k nebi a odpyká zbožným životem zločin svých rodičů, takže všichni tři dojdou k Bohu. – A teď řekni, zda někdy, ať zvečera či zrána, matce Eisengreinové chybí vhodná rada!“

53$

Šestinedělka tiskla k sobě dítě a jen vzlykala, ale neříkala už nic, čímž zarmouceně projevovala jakýsi smutný souhlas. A zároveň se nemohla neradovat aspoň trochu z těch drahocenných hedvábných látek, které hradní paní chtěla pod děťátko i na ně rozprostřít, i z pokladu, který jí ukázala, dvacet marek ve zlatě: paní Eisengreinová je zapekla do dvou pecnů chleba, které hodlala položit robátku k nohám. Ale ze všeho nejlepší byla tabulka, kterou jí přinesla – dejž Bůh, aby mi někdy taková krásná psací tabulka patřila! Psaní mě těší a mám rád dobré psací náčiní, ale jsem chudý mnich a takovou tabulku, z nejjemnější slonoviny, zlatem rámovanou a kol dokola posázenou různými drahokamy, mít nikdy nebudu. Mohu o ní jen vyprávět a chválou a velebením se odškodňovat za svoji chudobu. Na tento ušlechtilý podklad vypsala tedy matka duběnkovým inkoustem, jak se to s dítětem má, přesně tak, jak jí to předříkávala hostitelka, a s pláčem psala: „Ty, kterého nemohu nazvat jménem, nevzpomínej, zůstaneš-li naživu, na své rodiče se záštím a hořkostí! Přílišně se milovali, jeden v druhém sama sebe, to byl jejich hřích a tvé zplození. Odpusť jim a naprav to u Boha tím, že všechnu svou lásku věnuješ cizím lidem a jako rytíř se za ně budeš bít, octnou-li se v tísni – „ Chtěla toho napsat ještě víc na okraji a zaplnit každičký koutek, ale dáma Eisengreinová jí tabulku odňala.

Přišla chvíle, kdy jí odňala i dítě, šetrně a s chlácholením. Pouhých sedmnáct dní mu bylo, když hradní pán usoudil, že mu déle přístřeší poskytovat nemohou, že je musí co nejpečlivěji odevzdat do rukou Božích. Ještě jednou se z mateřských prsou do vůle napilo a bylo červeňoučké a nakynuté od sytosti. A takto je hradní paní vzala, a pod jejíma rukama a pod rukama jejího pána se pevný soudek stal jeho příbytkem, novým mateřským lůnem, z jehož temnoty se mělo, pakliže to bude vůle Boží, znovu zrodit i se svým věnem hedvábných látek, chlebů naplněných zlatem a písemného

54$

vysvětlení. Vykonalo se to vše tajně a rychle, a když dno soudku znovu připevnili smolou, nastala prapodivná jízda mlhou a tmou z hradu dolů k moři: pan Eisengrein, přestrojený za formana, sám poháněl koníka přes písek a trávu, maje za sebou, pod ochranou mlčenlivého čeledína, bachratou rakvičku s pomalovanými obručemi, s otvorem pro zátku a železnými háky s kroužky po stranách: těch bylo zapotřebí, neboť i člun, který ležel připraven dole na pustém břehu, měl ve svém nitru takové háky s oušky, k nim neprodleně soudek provazy připoutali, v tichém kutění, při němž pádící mraky hned zakrývaly a hned zas odhalovaly měsíc. Potom pán se sluhou člun s jeho útlým lodníčkem popostrčili do vody, milý Kristus dal žádaný vítr i správný směr – za jemného kolébání se člun odrazil, dítě se vznášelo na vlnách a bylo v rukou Božích.

Ale z cimbuří nejvyšší věže, kam se, opustivši předčasně lože, s pomocí hradní paní vyšplhala, sledovala šestinedělka Sibyla ve svitu měsíce, přes který se honily mraky, povoz kymácející se mezi dunami. Ba ještě v dálce na břehu viděla – aspoň si to namlouvala – , jak muži soudek nakládají na člun, a člun odplouvá. Pak, když už ani sobě nemohla předstírat, že něco vidí, skryla tvář na prsou své pomocnice a zalkala: „Hle, tam letí, můj drak, běda, ach, běda!“

„Nech ho letět!“ těšila ji paní Eisengreinová. „Takhle oni vždycky ulétají, a nám, trpitelkám, nezbude než se za nimi jen dívat. Pojď, svrhnu tě z věže do posvátného lože šestinedělí, tam je tvé místo!“

PĚT MEČŮ

Duch vyprávění, kterého ztělesňuji, je duch šibalský a moudrý, který zná dobře spřádat svou nit a neukojí jen tak hned každou zvědavost, naopak jich vzbudí vícero, jednu utiší a druhou mezitím takříkajíc.

55$

odloží k ledu, aby trvala a přitom se snad ještě dokonce stupňovala. Chce-li někdo neprodleně vědět, co se stalo z dítěte na pustém Božím moři, odvede jeho pozornost a pobaví ho vážně jinou pohádkou, kterou poznat jest mu rovněž prospěšno, i když jeho srdce smutně dojímá. Ale to, že je tak nadmíru smutná, ať posílí jeho naději, že venku na vlnách věci vezmou šťastnější obrat, neboť duch vyprávění není tak nemoudrý, aby sděloval jen samé smutné věci.

Nejbližší zvěst je zvěst o hříšné matce, a jak zle se jí pořád ještě vedlo. Ta paní, ta musela opravdu snášet mnohá trápení, takže nevím, jsou-li má ústa i dost obratná, aby byla práva takovému utrpení a našla pro ně slova. Dobře cítím, že mi chybí zkušenost. Ani pravého štěstí, ani pravého neštěstí jsem nikdy neokusil. Žiji tak někde uprostřed, oddělen svým mnišstvím od jednoho i od druhého. Snad proto si přivolávám na pomoc alegorii, abych vylíčil strázně své paní a řekl, že její srdce proklálo pět mečů, ne méně než pět. A hned svou metaforu vysvětlím a každému z oněch pěti mečů dám jméno.

Ten první byl duševní zármutek, který ji krušil pro hřích, spáchaný s bratrem, i když zas naopak její tělo a krev blaženě na něj vzpomínaly a horoucně se upínaly k naději na manželův návrat. – Druhým mečem byla její malátnost a neduživost po porodu a v šestinedělí, neboť se navzdory svědomité péči porodní báby jen velice pomalu a těžce po chlapci zotavovala. Mléko se jí vrazilo do těla a přivodilo horečku a za šest týdnů, kdy, jak mi říkají, je pro rodičky vhodný čas povstat z lože šestinedělí a jít prvně do kostela, byla ještě tak slabá, že se stěží udržela na nohou. Bylo to jen od horečky omladnic? Ach ne, pojmenuji teď třetí meč: to byl zármutek, žal a strach o toho lodníčka venku v lítém vichru, ponechaného se vším všudy rukám Božím, který už jí neodsával mléko a o němž nevěděla, zda snad se zachránil nebo zda ho pohltilo moře. – Jak

56$

bodal tento meč! Ale ten čtvrtý, to byl meč dvojsečný, vražený jí do srdce rukou tak ukrutnou, že se divím, jak to přežila a ještě rozmnožovala své dny – ne pro svou spásu, či teprve až docela nakonec pro svou spásu, což si vymiňuji vyprávět. Dvakrát sice pod tímto mečem omdlela: ponejprv, když jej přijala do srdce, a hned potom znova, když se probrala a poznala, že meč stále ještě bodá. Ale pak s ním žila a vláčela se s ním – jak? To se musíte zeptat hebké a houževnaté ženské povahy, já vám to nepovím.

Právě tři dny před oním dnem, kdy bledá Sibyla měla jít poprvé do kostela, se totiž stalo, že se na hradě objevil Anaclet, panoš, s obráceným štítem na znamení zlé zprávy. Jakápak to asi byla zpráva? Nebylo ani třeba odíti ji do slov, ba nebylo skoro ani třeba přijít s obráceným štítem, aby se mu porozumělo. Že se vrátil sám, to stačilo. Jeho spanilý pán byl mrtev.

Ach, jsem z této ztráty nadobro zoufalý! Tady mi psaní působí skutečný zármutek, jehož je mému mnišství v životě dopřáno stejně málo jako pravého štěstí. Je docela dobře možné, že píši jen proto, abych si z obojího, z lidského štěstí a z lidského utrpení, něco přisvojil. Nemohu se skoro ubránit slzám při pohledu na Anacletův obrácený štít, a nebýt venku na moři ještě jakás naděje na náhradu a přívětivé obnovení života – nepřenesl bych přes srdce, abych ubohého Willigise usmrtil. Neboť stejně tak jako duch vyprávění rozhoupává zvony, když zvoní samy od sebe, to on usmrcuje ty, kdož v písni umírají.

Mrtev mladý Willigis! Tak štíhlý a jemný! Je pravda, neuznával nikoho sebe hodna než svou spolu s ním narozenou a stejně jemnou sestru a neodpustitelně s ní hřešil. Jen těžko mu také odpouštím, že zavraždil tak hodného psa, jako byl Hanegiff. Ale k pokání byl rytířsky odhodlán, i když se ukázalo, že k němu neměl dosti sil. Nevím, ale tento mladík, ač nadán k hříchu a pro hřích se rychle vzněcující, nebyl patrně nikdy

57$

moc silný na srdce. Příliš lehce bledl, snadno se roztřásl a byl chrabrý, leč křehký. Rozloučení s rozkošnou sestrou, jeho ženou, mu sáhlo krutě a sžíravě na život, a k drsné křižácké jízdě nebyl jistě v duši dobře vyzbrojen. Proti lupičům, divé zvěři, močálům, hvozdům, skaliskům a vodám sice s Anacletem leccos dokázali a leccos tu přestáli, leč dosáhnout přístavu Massilia jim nebylo dopřáno: dříve než tam došli, chytil se Willigis za prsa, obrátil zkřivenou tvář k nebi a skácel se do mechu, kde ho soucitně očichával jeho kůň. Jak rychle sjel pak i Anaclet ze svého sedla! V náručí ho donesl do nedalekého hradu, jehož pán je pohostinsky přijal a pečlivě jinocha cestou ochořelého uložil. Tomu však puklo srdce, druhého dne vypustil duši, a když mu přes hlavu přetáhli rubáš, neměl svět, ať by sebevíc zestárl, už nikdy znovu spatřit onu zcela zvláštní sourozeneckou tvář, klenutý ret svažující se k vážným ústům, černomodré oči, citlivý nosík, čelo se znamením v tmavých vlasech, krásné obočí.

Při těchto slovech stírám z oka slzu a chválím cizího hradního pána za to, že přikázal, aby mrtvolu knížecího poutníka dopravili s poctou do jeho rodné země. Anaclet vyjel den před konduktem a předstoupil před Sibylu, se štítem obráceným, s tváří sklopenou. Už ve chvíli, kdy jí oznámili pouze jeho jméno – byla blízka mdlobě. Jakmile ho spatřila, pozbyla vědomí a klesla mu do náruče. Musím se stydět za vlastní slzy, jelikož jsem je proléval ze slabošské lítosti, kdežto ona prožívala bolest, kterou neumenší žádná slza, a když se probrala z mdlob podruhé, měla oči suché a tvář jako z kamene. Vyslechla od panoše hlášení o tom, co se stalo s jeho pánem, a potom řekla: „Dobře.“ Ale to „dobře“ nebylo ani trochu dobré. Takové „dobře“ neznamená ani zdaleka odevzdání do Božího úradku, naopak, je spíše projevem strnulosti a věčného popření Božího úradku a má znamenat: „Jak chceš, Panebože, vyvodím z tvého opatření, pro mne nepřijatelného, důsledky. Měl jsi ve mně

58$

ženu, hříšnou sice, to ano, ale teď už nebudeš ve mně vůbec mít ženu, nýbrž provždy jen strnulou nevěstu bolesti, zamlklou a zarputilou, až se podivíš.“ – Bůh mě uchraň takového meče a takové zarputilosti! Jenže já mu taky neodhaluji žádnou slabinu. Ale přece jen jsem rád, že je skrze vyprávění mohu ochutnat a v jistém smyslu zakusit.

Pan Eisengrein k ní promluvil:

„Přivezli rakev vašeho bratra, stojí v kostele mého hradu. Dal Bohu život za svou duši, a vy jste nyní naší panovnicí. Hle, skláním před vámi koleno! Zároveň vám pro vaši a moji čest uctivě připomínám, abyste, až ho nyní poneseme do hrobu, projevovali bolest, jaká se projevuje bratru a nikomu jinému. Každá palčivější bolest, než jaká přísluší sestře, musí zůstat přísně utajena.“

„Dík za váš pokyn i jemnou narážku, pane rytíři. Snad nevypadám na to, že bych chtěla vaši čest, čest svého ochránce, vydat všanc projevy bolesti, které by zacházely příliš daleko. Jste v bolesti notně nezkušený, domníváte-li se, že nejhlubší bolest je hlučná. Hodlám se nyní tři hodiny modlit nad rakví svého spanilého bratra. Tím snad nepřekročím hranice slušnosti. Pak ho můžete s uměřeným smutkem dopravit na místo, kam nyní patří. Mé místo není už nadále zde, na vašem vodním hradě, a nikoliv odtud chci spravovat zemi. Doufám, že ve vás budu mít i nadále věrného mana, cons du chastel, ale ráda vás nemám, a třebaže jste mě učinil vaší panovnicí, nejste u mne v milosti, to vám v tuto chvíli pravím. Vzal jste mi mé sladké sourozenecké robátko, na divé moře jste je nalodil a jeho otce, mého milovaného bratra, jste poslal na smrt – pro čest a státnické umění se to snad všechno stát muselo, ale já vám to přesto zazlívám a jsem až k roztrpčení syta vaší tvrdé dobráckosti. Nechci vás ani za svého senešala, ani za truksase a vůbec vás nechci mít kolem sebe, až se teď usídlím ve svém hlavním městě, na vysokém zámku

59$

v Bruggách u hlubokého zálivu. Kdybyste byl u mne, kul byste moudré, státnické plány stran přímé posloupnosti, a chtěl byste mě proto stůj co stůj provdat za některého rovnocenného křesťanského vévodu, třebaže mně přece byl roven jen jeden a za ním věčně ponesu smutek. Nechci slyšet o vdavkách, nýbrž celui je tiendrai ad espous qui nos redemst de son sane precious. Almužny, půsty, bdění a modlitby na holých kamenech, jakož i všechno, co je tělu nepohodlné a protivné, budiž mým údělem jako panovnice této země, ať Bůh vidí, že ve mně už nemá hříšnou ženu, spíše už vůbec ne ženu, ale jen jakousi vévodkyni-jeptišku odumřelého srdce. Takové je mé rozhodnutí.“

Takové bylo a zůstalo její rozhodnutí a nebylo to, ví Bůh, rozhodnutí správné. Neboť, ach, přineslo paní i celé zemi pátý meč, o němž bude hned řeč. Sibyla se nevrátila do Belrapeiru, na místo svého mládí a hříchu, to leželo opuštěno, střeženo pouze kastelánem a malým houfem seržantů. Vévodkyně sídlila se svým dvorem na zámku v Bruggách, u mořského zálivu, se dvorem strnulým, kde se neozval smích než tehdy, když se vladařka neukazovala, nýbrž klečela osamělá nebo mezi dvěma mnichy v modlitbách na holých kamenech.

V bílém šatu scházela z hradu, provázena pouze dvěma ženami nesoucími koše, a rozdávala almužny chudým, kteří ji velebili jako světici. Nedovolovala si brát účast na radostech a pohodlí, nýbrž jen na nočních mších, umrtvování, hubené stravě, ale nedělala to všechno z lásky k Bohu, nýbrž navzdory Jemu, aby Ho to celého proniklo a On se polekal.

Takto žila několik let, svým pokáním nepozbyla však krásy, jak by to byla Bohu asi přála, naopak, třebaže mívala často od bdění modré kruhy pod očima, vyzrávala, uchovávajíc zde na světě rysy svého mrtvého bratra, rok od roku v nejkrásnější ženu, což, mám za to, odpovídalo i jejímu přání, aby se Bůh rmoutil nad tím, že tak krásné tělo nedopřává žádnému choti, nýbrž

60$

zůstává kajícnou vdovou svého bratra. A přece po ní, jako už v době jejího dětství, pokukoval nejeden křesťanský vévoda a nabízel jí ruku prostřednictvím dopisů, poselstev a někdy i osobně. Ale ona všechny odmítala. To rmoutilo dvůr, město i zemi, jako to rmoutilo i Boha, kterého to rmoutit mělo, i když zas proti tolikerému kajícnému odříkání nemohl mít námitek. Ten rozpor mu přeju.

V šestém roce o ni počal usilovat jeden tuze vznešený kníže, Roger-Philippus, král Arelatu, pro svého na ženění jsoucího syna, jménem Roger, bez Philippa. Roger byl princ, jakého já z duše vystát nemohu, nestoudník. Už v patnácti letech nosil bradku, černou, jako byly jeho oči, které se podobaly žhavým uhlíkům, obočí měl vykroužené právě tak jako knír, postavu dlouhou, byl vlasatý, útočný a galantní, floutek, donchuán, duelant a čertův chlapík, mně skrznaskrz nesnesitelný. Že mu jeho otec přál dobro, to chápu, stejně jako že pokládal za prospěšné ho co nejdřív manželsky ukrotit. Páně Grimaldova ušlechtilá a zbožná dcera se mu zdála vhodnou nevěstou a státnicky moudrá úvaha spolurozhodovala v jeho plánu, neboť král nepřál svému dědici jen krásnou ženu, ale hlavně to, aby k Arelatsku a hornímu Burgundsku navíc ještě získal Artois a Flandry, toto mu přál především.

Proto chodila ze země do země poselstva a prosby, něžné návrhy a dary, jež měly podpořit námluvy, a také sám král Roger-Philippus se synem a statnou družinou burgundských rytířů navštívil dvůr v Bruggách, kde Roger rázem svedl tři čestné dvorní dámy, ale od panovnice byl častován chladnými pohledy. Uměla si pobavenýma očima měřit celou jeho výsostné rytířskou postavu, odshora dolů a zase nahoru, což toho hejska do krve rozhořčovalo a tak trvale ho proti ní rozpálilo, až se domníval, že bude veta po jeho cti, jestliže ji nedostane. Kromě toho přál těmto námluvám celý dvůr, včetně oněch tří dam, které padly v několika dnech, pro-61$

tože všichni toužili, aby Sibyla dala zemi vévodu a aby byl její cudnosti konečně stanoven cíl. Ona však dvorsky uhýbala královým prosbám, neřekla „ne“, ale ani, Bůh uchovej, „ano“, a když Burgundští zase odjížděli domů, vymínila si neurčitou lhůtu na rozmyšlenou. Burgundští z domova obnovovali svá poselství, připomínky, prosby, ale Sibyla je utěšovala a krmila těšínskými jablíčky, která se jednou blížila spíše k „ne“, kdežto podruhé, jen proto, aby byla splacena daň zdvořilosti – spíše k „ano“, a stále ponechávala všechno v nejistotě za tím účelem, aby to otce a syna konečně omrzelo.

Tak uplynuly čtyři roky, pak Roger-Philippus král podal ruku smrti a musel s ní odejít, a králem Arelatu se stal Roger Kozíbradka. Ten si sice podrobil všechny dámy svého dvora od padesátky dolů a k tomu ještě houf měšťanských dcer, ale nikdy nezapomněl na svou vášeň k nepřístupné vévodkyni v běloskvoucích šatech, která si ho tak pohrdavě měřila, a od chvíle, co dosáhl trůnu, se k jeho žádostivosti mít ji přidružila touha rozmnožit vlastní říši říší její, jak tomu chtěl státnický a moudrý odkaz otcův. I počaly se do jeho sladkého namlouvání, když jí psal nebo posílal vzkazy, vkrádat drzé vyhrůžky, asi v tom smyslu, že si ji raději dobude zbraní, než aby se jí, panny ze všech nejdokonalejší, zřekl a pojal za choť jinou ženu. Sibyla prý je vinna tím, že její vlastní země postrádá pána, a proti tolikerému zlu prý mu Bůh nakonec přikáže sáhnout k meči. Tak a podobně mluvil ten kohout a hřebec. Ježto však Sibyla, chtějíc ho udržet v mezích, ve své odpovědi se zase přiklonila spíše k „ano“, přešly ještě tři roky, než mu došla trpělivost. Ale potom mu došla, a Roger vpadl se dvěma tisíci jezdci a deseti tisíci seržanty do Sibyliny země a pokryl ji válkou a ohněm.

„Na pomoc, pane Eisengreine! Zapomeňte, že jsme vás v zármutku vykázali od našeho dvora! Vzpomeňte na služby, které jste prokázal našemu v Pánu zesnu—

62$

lému panu otci! Svolejte mé rytíře, shromážděte mé pěšáky, otevřte arzenály, čacký zbrojmistře, a vrhněte se proti tomu drzému lupiči, který nás chce krvavou rukou strhnout do svého lože. Chraňte svou Bohu zasvěcenou vévodkyni!“

Tak začala „válka pro lásku“ mezi Burgundskem a Artois-Flandry, jak se praví v ústech pěvců, a protože byla za střídavého štěstí stále znovu tvrdošíjně obnovována, převalovala se zhoubně sem a tam plných pět let.

Své zemi, vzácná paní, dej klid, kéž po všem drancování ten, jehož cit je v ryzím srdci skryt, tvou ruku dostane! Ona však řekla: „Ne!“

RYBÁŘI ZE SVATÉHO Ř

Já, Klement, chválím díla moudrosti Boží. Jak výtečné připadá člověku, jenž se poněkud školil v zeměpise, a k jakému obdivu ho to vybízí, že mezi oceánem a Severním mořem existuje spojení: to jest prostřednictvím mořského průlivu, který se táhne mezi zemí Karolinskou a Anglií a je tak úzký, že mu proto žertem přezdívají „rukáv“, jinak také „kanál“, ačkoliv bychom, přesně vzato, měli kanálem nazývat jen strouhu vyhrabanou lidskou rukou a nikoliv slaný živel Boží, který nemá nic ze stojatého klidu kanálu, naopak, jsa bouřemi bičován a podněcován k divokému vlnobití, učí lodníka až příliš často se modlit. Platí to dokonce pro větší a k plavbě způsobilejší lodě, než je ta, na níž jsem já sám brázdil před nedávnem tyto vody. Ale když povážím, jaké náhodě je na nich vydán slabý člun, otevřená bárka, pouhá hříčka vln, snad dokonce i bez osádky nebo jen s osádkou podivně křehoučkou a nadobro bezmocnou, jímá mě hrůza nad tím, jak nepatrná naděje na šťastné přistání kyne takové lodičce, a žasnu nad Boží obratností, s níž dovede, když chce,

63$

kormidlovat mezi nebezpečenstvími, která jí sám staví do cesty, ba při takové příležitosti derou se mi na rty slova: „Nemo contra Deum nisi Deus ipse.“

Jsou v oněch vodách připraveny ostrovy, totiž tam, kde už vody začínají být oceánem: ostrovy větší, menší a docela malé, zvané „Normanské“, asi proto, že leží blíž k Francii a zemi Normanů než ke Cornwallu a Sussexu, a na jeden z těchto ostrovů, na ten nejmenší, odlehlý a stranou od ostatních hlouběji v moři a blíž k straně anglické položený, se chci v duchu se čtenářem přenést. Byl to vlnami opásaný kousek Boží země, jehož obyvatele k jejich spáse sice zasáhlo křesťanství, kteří ale jinak vedli život hodně primitivní a světového dění neznalý. Sídlili většinou v roztroušené osadě prostoupené pastvisky pro dobytek a užitkovými zahradami, která se, pokud jim bylo známo, jmenovala stejně jako celý ostrov, Svatý Dunstan, a živili se chovem skotu, výrobou másla, pěstováním zeleniny a rybolovem. Odebírám se tam nikoliv v poslední, nýbrž přímo v prvé řadě kvůli jednomu zbožnému a výtečnému muži, jemuž patří všechny mé sympatie a jemuž bych už na tomto místě rád vzdal dík za vynikající služby, jeho dobrotou prokázané příběhu, jehož obnovením se bohulibě zabývám. Je to Jeho Ctihodnost Gregorius, opat kláštera „Agonia Dei“, vzniklého z prastaré lávry a koinobitského sídliště a řídícího se regulemi Cistercia, kláštera, který stál na břehu ostrova obráceném k severu a tvořil a mimochodem tvoří, jak doufám, i dnes ještě jeho duchovní okrasu. Pokud jde o konventuály, kteří složili sliby, neskrýval jich ve svých zdech mnohem víc, než měl náš Pán a Spasitel učedníků, čtrnáct možná, k tomu jistý počet sluhů – bratrů laiků, starajících se o klášterní dobytek a kromě toho vždy i o několik dětí, které se měly později stát mnichy a byly bratřím od „Tísně Boží“ svěřeny k duchovnímu vyškolení a pocházely zčásti i z jiných ostrovů. Ale všichni, velcí i malí, starci, muži a chlapci, vzhlíželi

64$

s jednomyslnou a důvěřivou úctou jako k otci k svému opatu Gregoriovi, pro jeho mírnost, spravedlivost a starostlivost; což, jak člověk učený ví, odpovídá i smyslu řeči.

Opata Gregoria musím vylíčit jako sympatického muže střední postavy, nad jehož plným, pečlivě vyholeným obličejem s malými ústy a zaobleným vystouplým horním rtem klenula se krásně hladká, lesklá a lysá lebka. Na skráních od ní odstávaly kudrnaté šedivé vlasy. Jeho řádový šat, opásaný pěkně upleteným provazem, provlečeným růžencem, nadzvedával vydatný raneček břicha, jež se zdálo být spíše výrazem dobrého svědomí než břemenem a nic opatovi neubíralo na ochotné pohyblivosti, pozoruhodné v jeho letech, jichž čítal padesát. Že nebyl líný a nijak změkčile se nešetřil, dokazuje už to, že ho dnes, velmi časně zrána, za víc než nevlídného počasí (z nízkých mračen cedilo a od severo-severo-východu to ošklivě bouřilo) vidíme, jak samotinký sestupuje na břeh a obchází podkovovitou zátoku, jež se na této straně vřezává do ostrova a do níž moře valí své vlny lámající se o vysunuté kamenné hráze. Opat, za zády svůj klášter, jehož budovy, zastřené deštěm, rýsovaly se proti temnému pruhu lesa, kráčel, opíraje se o svou dlouhou hůl, s vykasanou kutnou přes mokrý písek a tu a tam mezi všelijakými úlomky skal, jež se tam povalovaly, hrubé a rozdrobené, ne-li v suť proměněné. Na ochranu proti dešti měl kolem ramen plstěnou přikrývku, kterou si vpředu přidržoval rukou, a na hlavě naražený docela nekněžský klobouk do deště s převislou krempou, jaký nosívali při svém řemesle rybáři z ostrova. Pomžikávaje očima vzpíral šikmo hlavu proti větru, ale co chvíli stáčel tvář stranou a vyhlížel se starostlivým výrazem na moře.

Jeho myšlenky byly takové:

Počasí pod psa, pod psa. Na našem ostrově míváme často špatné počasí, ale tohle je přece jen, vzhledem k roční době, mimořádně ohavné. Nereptám, ale jsem

65$

znepokojen. Jak ten příboj, tady, v zátoce, přece už jakžtakž zkrocený, šplíchá na skály a chvílemi je celé zaplavuje a zuřivě se dere do brakických jezer po mé pravici, takže jsem nucen uskakovat před vlnami s hbitostí až neslušnou! Jak teprve to asi vypadá venku na širém moři, kde se na můj příkaz potloukají bratři rybáři Wiglaf a Ethelwulf! Kdo by mě tu viděl, řekl by, že se navzdory tomu hroznému počasí ubírám na břeh. Já však se sem ubírám už tak časně právě kvůli tomuto počasí, hnán neklidem. A neklid mi také vnuká ty jalové a zbytečné úvahy, jako „navzdory“ a „kvůli“, které v mém neklidu splývají vjedno. Bůh nechce, aby člověk byl příliš klidný, vkládá, chtěje ho potrestat, do něho neklid, a přitom mu namlouvá, že si jej člověk vnuká sám, jak tomu bylo u mne, protože jsem ty rybáře poslal na moře v tomhle počasí, které se arciť včera odpoledne ještě nedalo předvídat! Jak klidný bych jinak byl, nebýt této starosti, kterou jsem si sám způsobil! Jinak je přece všechno v nejlepším nebo aspoň ve velmi dobrém pořádku na tomto ostrově, který se podle ujišťování jeho nejletitějších obyvatel jmenuje „Svatý Dunstan“, i tam vzadu, v mém klášteře, nazvanému, o tom není pochyb, „Tíseň Boží“, který pod tímto jménem znají i na jiných, už hodně vzdálených ostrovech. Jen s pokorou smím na něj myslet a to, že jsem jeho opatem, není žádným vážnějším pokušením k pýše. Neboť mezi křesťanskými kláštery je to klášter nepatrný, nemá ani vlastní kapitulu, cenaculum musí zároveň sloužit i jako klášterní sál, ačkoliv je tam pořád zvětralý pach po pozemských krmích. Také jen pouhá polovina bratří má vlastní cely, ostatní musí spávat ve společné ložnici, pouze já mám samozřejmě pro sebe prostornou místnost, což bych si neměl samolibě připomínat, ale měl bych si jen vděčně uvědomovat, jak hladce v tom našem Božím hospodářstvíčku všechno běží svou zbožnou a zaběhnutou cestou a jak je to příjemné, najít dávno zhotovenou postel, takže už nemusíme

66$

dělat nejzákladnější práce a klučit pustinu, nýbrž jen všechno udržovat a uchovávat v pořádku. Průkopnictví a klučení obstarali před sto a mnohem více lety bratři samotářsko-společného života, kteří sem přišli první, oháněli se lopatou, sekerou a rýčem, vozili kamení, a zatímco budovali jak své claustrum, tak i písečnou půdu pro pěstování zeleniny, uvědomovali zároveň zatemnělé mozky obyvatelů ostrova a osvěcovali je pravdou Kristovou. Věděli dobře, že zahálka je zdrojem pokušení, proto se věnovali nejen rozjímám, které by je bylo taky neuživilo, ale pilně i robotili a mýtili, podobně jako i já dbám na to, aby mé ovečky kromě rozjímání o Bohu také vždycky konaly poněkud hrubší fyzické práce na zahradě a řádně se unavily. Já sám jsem na to ovšem moc starý a důstojný. Moc starý, ne moc důstojný. Slovo „důstojný“ mi jen našeptává ďábel, aby mařil mou pokoru, které i bez toho hrozí neustále určité nebezpečí, protože jsem jakožto infulovaný opat potěšitelně prvním mužem na ostrově, nad jehož rukou se každý, kdo ho potká, sklání. Zdali se ti lidé v pradávnu skutečně obrátili na křesťanství tím, že jedna již osvícená panna, kterou chtěli obětovat drakovi pustošícímu tento ostrov, nastavila proti němu krucifix, takže drak ještě jednou vydštil z chřtánu oheň a dým a pak se převalil na bok a zcepeněl? Tohle prý na všechny lidi tak zapůsobilo, že se hned šmahem přiznali ke Kristu. Skoro tomu nemohu ani věřit, jakpak by se na tenhle ostrov dostal nějaký drak a z kterého vejce by byl vylezl? Nedovedu si tu prostě představit draka přijímajícího pannu v oběť. Ale snad je to jen hříšný nedostatek prostoty, i když se mi – navzdory nebezpečí, že se tím ocitnu v kuchyni ďábla pýchy – jistý rozdíl mezi tím, čemu má věřit člověk učený, a mezi vírou obyčejného lidu před Bohem zdá ospravedlněn. Mimochodem si myslím, a to pln starosti, že křesťanství zdejších lidí nestojí na nijak zvlášť pevných nohách, ať už nějaký ten drak byl či nebyl, a právě proto je ve-67$

likým požehnáním, že my, bratři, zde stojíme na stráži víry v „Agonia Dei“. Neboť to, co se získalo, lze opět ztratit, vždyť jsem přece slyšel, že v takzvané zemi alemanské se křesťanství ujalo už v době římské, že však ta země potom znovu upadla v temnotu, dokud se neobjevili jistí irští poslové, kteří v ní opět rozžehli světlo. Odloučenost od světa pro množství vody má své výhody, udržuje lidi v prostoduchosti a uchraňuje je mnoha zmatků. Ale na druhé straně zas také není dobře, když velké pohyby národů, proměny a putování, jak k nim, pokud vím, v pradávnu docházelo, přejdou v dáli kolem člověka v sebe pohrouženého, takže ho, smím-li se tak v myšlenkách vyjádřit, světové dění nestrhává s sebou, nýbrž zanechává ho pozadu a stranou na starodávném stupni nezkušeného tvora. Vím dobře, že v myslích zdejších lidí a jejich tichých obyčejích je mnoho zpátečnického, co si sotva zaslouží lepšího označení než druidská hrůza a proti jehož rozmáhání tvoří náš Boží hrádek jedinou baštu. Tito lidé, protože se o ně nikdy nikdo nestaral, pobývali stále na jednom místě, kdežto jinak mám za to, že není žádná země na světě obydlena svými prapůvodními obyvateli, všichni byli posíláni postrkem a postrkovali před sebou zas jiné, kteří si rovněž museli hledat nová bydliště, ať už je nalezli opuštěná, nebo je hrubou rukou strhli na sebe. Například jsem slyšel o Burgundech, kteří táhli z dálné Thule na severu až k římskému pohraničnímu valu a seděli ne bez samolibosti u proudu řeky Rhenus, tam však je, až na velmi malý počet, pobili Hunové. Nedosti na tom, je mi známo i to, že Vortiger, kníže Británců, si zavolal germánské mořeplavce na pomoc proti divokým Piktům, s nimiž se však přivolaní Germáni okamžitě spolčili proti těm, kdož je zavolali. Znenadání vytvořily Haugen, Angeln, Jutsko a Sasko britskou říši, pak do ní vkročil Norman a oběma rukama se jí zmocnil. Ano, moje znalosti jsou podivuhodné! Ale, Bože můj, místo co bych se jimi sám před sebou

68$

naparoval, měl bych si raději připomenout, proč že sem o holi putuji za větru a deště, a že všechny ty scestné a venkoncem neužitečné myšlenky, které spřádám, prýští jen z neklidu pro nedostatek péče, kterým jsem se, byť jen i ze samé péče, provinil. Staral jsem se totiž jako otec o své ovečky a chtěl jsem jim na dnešní postní den objednat dobrou rybí krmi, aby se v hojné míře dostalo všem. Proto jsem navedl Wiglafa a Ethelwulfa, rybáře, aby vypluli už před rozbřeskem na moře, a slíbil jsem jim zvlášť dobrou odměnu, jestliže mi nachytají hodně chutných ryb. Ďábel však, přichystav počasí, jaké jinak nastává jen v době kácení stromů, proměnil tak moji péči v nejhrubší nedostatek péče. Zlákáni mamonem odvážili se ti dva kdovíjak daleko, a jestliže je v tuto chvíli moře už pohltilo, jsem já, čehož mě uchraň Bůh, jejich vrahem. Jsou to sice plavci otužili, ostří hoši, houževnatí a tvrdí jako uherská kůže, kteří se nějakému tomu tanečku s divokými vlnami nevyhýbají. Ale co počít, jestli je to přesto postihlo, a jak tu budu stát před jejich vdovami a sirotky? Starší, Ethelwulf, má sice jen jednu dceru, provdanou na nejbližším ostrově na východ odtud a zvaném, jak se všichhi domnívají, Svatý Aldhelm. Ale Wiglaf, jeho bratr, živí s námahou šest dětí, a to nejmenší robě jeho žena dosud kojí. Můj nepokoj kvůli nim všem stále vzrůstá. Pozor! Teď jsem stanul jako přibitý a pohlížím k ústí zátoky, kde svým bystrým zrakem, za nějž mohu být stále ještě vděčný, podle mého mínění vidím plachetnici. Mám usnadněný výhled tím, že přestalo pršet, i když vichřice bouří dál. Ano, Bůh buď pochválen, je to plachetnice, je to Wiglafův a Ethelwulfův člun! Ježto opět dosáhli chráněné zátoky, můžeme je pokládat za zachráněné, možná že dokonce vezou i vytoužené ryby. Ale to už opravdu přestává všechno: jen co načerpám špetku naděje, že rybáři jsou naživu, hned už zas myslím na ryby, o které přece ve srovnání s takovým nebezpečím už vůbec nejde! Jak se to lidské

69$

srdce zmítá mezi strachem a zpupností! Ještě dobře, že jen ctnost starostlivé péče ve mně zase tak záhy vzbudila pomyšlení na ryby. – Ale co to? Zdá se mi, že vidím, jak se tam vzadu houpají těsně u sebe čluny dva? Sáli mě zrak, na který se přece mohu celkem dobře spolehnout? Ne, Bůh ví, že ne! Vidím plachetnici a dva čluny. Nebo to aspoň jednu chvilku tak vypadalo, protože teď jako by ten druhý člun se v mlze rozplýval, nebo jako by ho mlha pohlcovala, a jenom plachetnice, o kterou ostatně přece jedině jde, tam je dosud a směřuje ve volném větru hbitě do zátoky. Vyhýbat se skalním útesům, v tom se ten otužilý pár bratří vyzná tak výtečně, že se v tomto bodě moje starost rovná nule. Plují, plují jako střely, s plachtou plnou větru, který je pohání šikmo odzadu! Jsem ve velikém pokušení zavolat na ně mezi nastavenými dlaněmi „holahou“, kdyby to nebylo chování tak nekněžské. U ostrohu, jak vidím, vplouvají do přístavu, chtějí se sem dostat v místech, kde se úzké a mělké moře vřezává mezi skály a břeh. Tam se musím vrátit se srdcem plným vděčnosti, abych je uvítal. Ani bych se nedivil, kdyby vezli i bohatý náklad ryb!

Člun tedy za opatova mávání připlul, spustil plachtu, muži přirazili až k břehu, nakonec vystoupili do vody a silnýma rukama člun vytáhli na břeh, zatímco opat je radostně vítal:

„Holá, holahou, Wiglafe a Ethelwulfe, stateční muži, vítejte na pevné zemi, v bezpečném přístavu! Že jste se vrátili z té psoty, za to buď chvála Bohu! Měli bychom tu všichni tři pokleknout a zanotovat Bohu chvalozpěv. Vidíte, váš opat se o vás převelice strachoval, v bouři a v dešti vydal se na břeh. Jak se vám daří? Máte ryby?“

„Hoj, holá, pane, protentokrát jsme ještě vyvázli,“ odpověděli. „Ryby? Ne, to byste toho zas chtěl kapánek moc. Můžeme mluvit vo štěstí, že nebraly, protože, to vám byl, pane, mumraj, vítr s náma házel, že vo tom nemáte, pane, představu. Jeden z nás musel v jednom

70$

kuse vylejvat z člunu vodu, a druhej ze všech sil držet kormidlo, na nic jinýho nebylo pomyšleni.“

Jak to mluví, pomyslel si opat. Strašně ordinérně. Myslel, že ho dopaluje způsob jejich řeči, a zatím byl jen zklamaný, že nepřivezli žádné ryby. Ač jsem rád, že se vrátili, a cítím veliké ulehčení, pomyslel si, je vidět, že oba jsou nadmíru obhroublých mravů.

„Jelikož vás Bůh zachránil,“ řekl, „mám za to, muži, že jste se v tísni k němu hodně vroucně modlili?“

„Ale jó, pane, to taky.“

„A nepletli jste do toho žádné takové nepěkné výroky a všelijaká ta z dřívějška známá slova?“

„Ale ne, ne, pane, jak bysme mohli?“

Asi ano, napadlo opata. Při jejich obhroublosti! Jaké mají rudé vousy, a též jejich svalnatá a šlachovitá těla, až po pás nahá, jsou rudá a samá sůl. Proč jsou tak nazí a proč si svlékli v takovémhle počasí kabáty a kazajky?

Jeho oči přelétly člun, který byl zvenčí zeleně natřený, z kterého ale barva už všude odprýskávala, takže pod ní prosvítala původní barva bílá. V člunu byly sítě, dvě vesla, hák. Na zádi ležel jakýsi předmět a přes něj rybáři hodili své šaty.

„Copak to tam máte a co to je, ta hromádka?“ zeptal se opat a ukázal holí.

„Háby chudejch lidí,“ zamumlali rybáři. „Nepatří se pánovi vo takový věci starat.“

Že by měli přece nějaké ryby, napadlo opata, a chtěli je sníst sami? Či co jiného to přede mnou ukrývají pod svým šatstvem? Rozpaky jejich jsou zřejmé. Tomu musím přijít na kloub. A zatímco co říkal: „Aj, ukažte“, odsunul holí jejich zapocené hadry a tím odhalil, co přikrývaly. Byl to soudek, pevný, příruční, s pomalovanými dýhami.

„No tohle!“ řekl. „Jak to, že máte v člunu takový hezoučký soudek? Co je v něm?“

„Co by v něm mělo bejt!“ odpověděli odvracejíce tváře. „Něco pro žízeň chudejch lidí. Čerstvá voda v něm je,

71$

dehet je v něm, provazy na cestu.“ A směšně si protiřečili.

„Ale vy lžete,“ řekl opat káravě. „Správně mluvit se nemusí. Ale pravda se mluvit musí.“ A přistoupiv blíž, osahával soudek a naklonil se k němu, aby lépe viděl. Vtom ucouvl a spráskl ruce. Otvorem pro zátku dolehl k němu ze sudu zvuk pláče.

„Všemohoucí Bože!“ zvolal. „Buďte tiše! Nehýbejte se, ticho, ať mohu poslouchat!“ a znovu se sklonil k soudku. Znovu se ozval pláč.

„Blažení duchové a poslové slávy!“ řekl opat, už vůbec ne hlasitě, neboť mu selhal hlas, a párkrát po sobě se přežehnal křížem. „Muži, synové jedné matky, Wiglafe a Ethelwulfe, kde jste vzali ten sud? Protože, ať už to víte či nevíte, já vám přísahám, že je v něm ukryto dítě.“

„Jenom dítě?“ opáčili rybáři. O tom prej jim není nic známo a sklaplo by jim, kdyby nic jinýho v soudku nebylo. Zachytili sud zmrzlejma rukama ze zhoubnejch vln v ústí zátoky, protože se tam potloukal nějakej člun bez posádky, a tak k němu zamířili, přitáhli ho k sobě a soudek z něho přendali do svého člunu, protože mysleli, že v něm možná něco je, co by mohlo bejt chudákům k užitku, a nikomu prej do toho nic není, když si ho přivlastní.

„Už ani slovo!“ přerušil je opat. „Každé slovo je zbytečné a každá vteřina drahocenná. Sem se sudem, na souš s ním, rozprostírám pokrývku sňatou z vlastních ramenou. Nemluvte a dělejte! Otevřte ten podivuhodný a hluboce dojímavý soudek, teď hned a na místě. Říkám vám: je v něm živoucí děťátko. Nemeškejte a vyrazte dno, rychle a opatrně! Chopte se sekery, chopte se nožů! Odškrabte kolem dokola dehet, jímž je dno připevněné! Honem jej otevřte, ach, otevřte jej!“

Rybáři poslechli. Povzbuzováni jeho horlivostí vynesli hbitě soudek na pevninu a obratně, jako dovední muži, kteří si umějí se vším poradit, počali uvolňovat,

72$

pozvedat a páčit prkénka soudku. Opat při tom klečel, a když rybáři skrýš otevřeli, pobožně a za tiché modlitby vytáhl z ní to, co v sobě skrývala: nemluvňátko, uložené na alexandrijském hedvábí a stejným hedvábím přikryté, s dvěma pecny chleba u nohou a tabulkou, nesmírně drahocennou, psanou jako dopis. Nemluvně mžouralo a z přívalu denního, byť i kalného světla se rozkýchalo.

Opat byl rád, že už klečí a že nemusí teprv pokleknout. „Deus dedit, Deus dedit!“ řekl s rukama sepjatýma. „Tohle zrození z lítého moře je ta nejsvatější a nejpodivuhodnější věc, jaká se mi kdy v životě přihodila.

O čempak nás poučí tato tabulka?“ A sáhnuv po ní přidržel si ji před očima a zrakem přelétl písmo. Zprvu mu jen přibližně vnikalo do vědomí, co vlastně čte, ale tolik pochopil okamžitě, že původ dítěte je sice ušlechtilý, leč strašný.

„Co jsem čekal?“ říkal si v duchu. „Že to bude nějaké robátko ze spořádaných poměrů, které pluje v sudě po strašlivém moři?!“ Útrpně se naklonil nad ten křehký, hříšný nález. A hle, když nemluvňátko ucítilo tak blízko nad sebou jeho mírnou tvář, sladce se na něho pusinkou usmálo.

Hodnému opatovi zvlhly oči. Jeho duše byla najednou horlivost sama, vstal, odhodlaný k rázným opatřením.

„Muži,“ řekl, „tento nalezenec, chlapeček, jak mi píší, je tak pěkně a zdravě rostlý a přitom tak zázračně od Boha zachovaný v tomhle malém soudku, že z toho jasně vyplývá: musíme se o něho postarat, discrete a moudře, pro Boha a jeho nám tak jasně zjevený plán. Rozumí se, že děťátko, dosud nepokřtěné, patří klášteru. Ale prozatím, a to hned teď, bys je měl, Wiglafe, vzít s sebou do své nedaleké chatrče, kde se to beztak hemží mláďaty a rodinným požehnáním, a odevzdat je své ženě Mahaute, má právě zas prsa nalita mlékem, ať je zahřeje a nakojí, neboť i když Bůh je na jeho cestě zachoval milostivě při životě, hrozí mu přesto z nedostat-73$

ku péče nebezpečí smrti. Credite mi! Co učiníte pro tohohle červíčka, nebude vám ke škodě. Poměry, z nichž přichází, jsou samozřejmě sice neurovnané, ale nikoli nuzné, jak vidíte už na těchto vzácných tkaninách, které si s sebou přinesl.“

Znovu vytáhl tabulku, kterou již schoval do svého šatu, aby se s ní poradil a přečetl, co na ní bylo psáno. Potom vzal jeden z chlebů, rozlomil jej a nahlédl dovnitř.

„Když ti teď dám,“ obrátil se znovu na Wiglafa, „dvě zlaté marky jako stravné jednou provždy, budeš se za to o robě starat a vychovávat je spolu se svými dětmi, jako by bylo tvé vlastní, jen snad ještě o něco pečlivěji, protože bude, jakmile doroste do určitých let, patřit klášteru? „

Dvě marky ve zlatě byly víc, než kdy Wiglaf viděl pohromadě, a proto přislíbil.

„Rychle tedy domů!“ zvolal opat. „Stojíme a radíme se tu vzhledem k naléhavým potřebám tohoto děťátka už příliš dlouho. Wiglafe, zabal dítě do látek, na kterých leželo – jsou z Alexandrie, z východních zemí, rozumíš? – vezmi je do náruče a nes je, jak opatrně dovedeš! Látky, jimiž bylo přikryté, si vezmu k sobě já, rovněž oba chleby, protože dítě je přece nemůže jíst. Ano, a poslyš, kdyby se lidé tebe a tvé ženy ptali, jak to přijde, že máte najednou místo šesti dětí sedm – ale kdo si, ostatně, toho rozdílu povšimne! – řekněte, že je to dítě tvé neteře z ostrova Svatý Aldhelm či jak se onen ostrov jmenuje, ta že je porodila, že je ale dušná na prsa a nemůže o ně pečovat, a proto jste si vy pro ně dojeli a hodláte se ho z příbuzenské lásky ujmout.“

„Ale to jsou prolhané láryfáry,“ vmísil se teď vzpurně do řeči Ethelwulf. „Má dcera vůbec není dušná, naopak jen kypí zdravím, celá je pěkně buclatá, boubelatá jako jablíčko a mohla by opatrovat třebas tucet dětí, jen kdyby nějaký měla. To je čertova holka. Vy, pane, jste nám dycky klad na srdce, že máme mluvit pravdu, třebas i sprostou hubou.“

74$

„Proč štěkáš, Ethelwulfe, a vzpíráš se proti tak jemně upředenému vysvětlení,“ ptal se opat, „a nazýváš ošklivými slovy to, co se tolik blíží pravdě? Když jste s tím dítětem v člunu připluli, mohli jste přece docela dobře, alespoň naoko, připlout od ostrova Aldhelm a od tvé dcery, kterou neznám, ale kterou nám jistě schválně přehnaně líčíš jako silačku. Něco ti povím: když ti dám marku ve zlatě, jednou provždy, nebudeš potom popírat onu zbožnou lež, kterou tvůj bratr má z mého příkazu rozhlašovat, a pomlčíš svatě o tom, jak jsme dítě našli? „

Za jednu marku byl Ethelwulf okamžitě svolný.

„Wiglafe,“ napomínal opat, „ať s děťátkem neklopýtneš samou radostí ze svého bohatství. Ale i Ethelwulf je teď dost zámožný. A nemá nic proti tomu, abyste, ty a Mahaute, hned po hodině polední, jakmile se najíte, přinesli chlapečka ke mně do kláštera a oznámili mi, že je to dítě vaší neteře a že mu chcete nahrazovat rodiče, protože jeho matka je většinou nemocná a polehává, ale že vy všichni mě prosíte, abych byl jeho duchovním otcem a udělil mu bez meškání svatý křest, jehož se mu dosud nedostalo. Mluvte správně a jak se sluší! Uvítám vás v kruhu bratří, před nimi si nemůžete pouštět hubu na špacír tak, jak jste tomu zvyklí. Bratři by se vám smáli. Neříkejte: ,Máte toho mladýho vokřtít nebo podobně.‘ Tak se to nesluší. Dávejte si pozor, našpulte ústa a řekněte: ,Ctihodný pane opate, tohle nedávno narozené robátko vám posílají naši zbožní parentes, kteří nám je svěřili, a žádají vás, abyste mu vlastnoručně a milostivě udělil svátost křtu, čímž mu vykoupíte život věčný, zejména pak jestliže se mu uráčíte dáti své vlastní jméno ,Gregorius‘. Wiglafe, opakuj to!“

A Wiglaf, než se s ním opat rozloučil a než došel do své chatrče, musel potřikráte namáhavě, s našpulenými ústy opakovat tuto prosbu. Doma odevzdal děťátko své ženě Mahaute a přikázal jí pod trestem důkladného

75$

výprasku, aby se nikdy neptala na jeho původ, ale před lidmi, bude-li třeba, aby mluvila tak a tak a opatrovala dítě, jako by bylo její vlastní, jen snad ještě o něco lépe. Žena však si pomyslela: Ty s tvým výpraskem! To jen muž je s to věřit, že takové tajemství před ženou uchrání. Však já se ho dopátrám!

PENÍZE SE PLEMENÍ

Vidíte, jak Bůh dokázal a proti sobe samému nesmírně obratně prosadil, že vnuk páně Grimaldův, to dítě zlých dětí, v soudku šťastně přistálo na břehu. Silný proud nechal jeho člun bez kormidla, tu hříčku divých vichrů, proplout úžinou tam, kde jsou pevniny od sebe na skok, a mořským kanálem dolů až do blízkosti osamělého ostrova, který milost Boží tomu nemístnému tvorečku přisoudila za místo k přebývání. Jen dvě noci a den trvala jeho plavba, a žádnou delší by také ani silné a až dosud dobře živené dítě, jako bylo toto, nebylo přestálo, tím jsem si jist. Myslím, že děťátko většinou spalo, kolébáno vlnobitím a schováno před ním v mateřské tmě svého sudu, protože nebylo-li při svém přistání docela suché, nebylo tím vinno moře. Veliké nebezpečí hrozilo jeho hříšnému životu ještě v poslední chvíli od zpěněných útesů zátoky, k jejímuž ústí jeho loďka připlula. Ale tam je našli rybáři a nemohli svůj nález před opatem zatajit. I stalo se, jak jsem vám pověděl.

Mahaute, Wiglafova žena, jinak vyschlá a hádavá, vždycky v dobách, když byla matkou, zlaskavěla a zbaculatěla, pročež ji také její muž, navzdory chudobě v jeho chatrči panující, co možná často obtěžkával. Mléka měla nazbyt pro vlastního kojence, ba v hojné míře ještě i pro dítě, které jí přinesli, i nakojila a zahřála je s dobromyslností, jež se nyní zase na krátký čas stala jejím údělem. Dítě leželo červené a spokojené

76$

v nuzných plenkách a na slámě vedle rybářského chlapce Flanna, který se teď stal jeho soukojencem. Ale když se manželé najedli, vzali dítě a odnesli je dle opatova příkazu naproti do kláštera. Opat zadržel bratry v refektáři a, přikázal předčitateli, bratru Fiakrovi, mnichu, jenž měl sametový bas, aby jim přečetl ještě jednu znamenitou kapitolu z knihy „Summa Astesana“. Ve chvíli, kdy se dostavili rybářští manželé, bratři s potěšením naslouchali, a můj přítel opat projevil lehké rozmrzení nad tím, že byli vyrušeni. „Zrovna při téhle duchaplné kapitole, „ prohodil, „nás musí vyrušit !“ Ale potom se k chuďasům choval velice laskavě, byť se i divil.

„Dobří lidé,“ pravil, „co vás k nám přivádí, všechny tři, s tím nápadně krásným dítětem? „

Nyní bylo na Wiglafovi, aby našpulil ústa a přednesl svou řeč o zbožných parentes, o neduživé neteři a křtu, a když skončil, mniši se velice rozveselili. Opat se domníval, že by se mniši smáli, kdyby rybář mluvil po sprostu, ale teď se mniši smáli právě proto, že mluvil tak vybraně, zejména když to nedokázal a přece jen připletl do řeči „mladýho“ a „vokřtít“, třebaže to měl zakázáno.

„Slyšíte toho hadrníka!“ volali. „Jaké výrazy on nosí v hlavě! A ta jeho eloquentia!“

Ale opat, ač sám se také pousmál, jim zakázal posmívat se mu a něžně a s obdivem vzal chlapečka do náruče.

„Jestlipak kdo zde na Ostrově svatého Dunstana kdy viděl takové krásné a pomilováníhodné děťátko?“ řekl. „Pohleďte na ty oči, černomodré, a na ten jemný horní ret! A ty ručinky, půvab sám! A když zavadím hřbetem prstu o jeho tvářičku, je na omak jako pěna a vůně – není to skoro ani žádná substantia, a když, pak snad nějaká nebeská. Bolí mě, že je to, jak slyším, pro neduživost své vzdálené matky vlastně skoro sirotek, a mohu manžele Wiglafa a Mahaute jen pochválit

77$

za to, že se ho chtějí ujmout a starat se o něho jako o vlastního. Zejména však mě rmoutí, credite mi, že tohle přelíbezné dítě nebylo dosud přijato mezi křesťany. Je nejvyšší čas. Odebeřme se vespolek s ním hned do kostela ke křtitelnici, kde mu já vlastnoručně udělím křest, budu mu dle přání duchovním otcem a dám mu své jméno Gregorius.“

Stalo se, můj přítel učinil, jak řekl, a chlapeček se jmenoval slavnostním jménem Gregorius, obvykle však a pro všední den mu říkali Řehoř. S tímto jménem prospíval mezi rybářovými dětmi a měl se náramně dobře pod rukama Mahaute, i když ta už dávno zase upadla ze stavu kypré umírněnosti do vyschlosti a hašteřivosti. Opat Gregorius totiž bedlivě dohlížel, jak Mahaute plní své mateřské povinnosti, a neminul takřka jediný den, aby opat nezašel do Wiglafovy chalupy a neujistil se, že se jeho duchovnímu synáčkovi dobře daří. Ale všem dětem rybářských manželů, i manželům samým, se vedlo líp než dosud, protože ony dvě marky, které Wiglaf dostal od opata, znamenaly daleko větší pomoc, než činily nepatrné výdaje za obživu jeho sedmého dítěte, a jestliže ho až do té doby měla ve spárech krutá chudoba, nyní se Wiglaf z jejích drápů vyprostil a mohl postupně zvelebovat trochu své hospodářství. Jeho pole dlouho bývala zaplavována slaným mořem, obdělával je krušně a klopotně, a rybolov mu pomáhal jen taktak uchránit rodinu od hladovění: to se teď všechno změnilo. Přikoupil tři krávy a dvě prasata, navíc získal na jedné louce právo pást dobytek, k chalupě přistavěl maštal a prasečí chlívek a jednu místnost, kde sedával s rodinou u mléčné polévky, klobás a kapusty. Od obce totiž nabyl i kousek zahradní půdy a řepného pole, hnojil zemi chlévskou mrvou a pěstoval mrkev, kapustu a bob, jednak pro vlastní obživu, jednak na prodej, a brzy provozoval těžkou rybařinu už jen jako vedlejší zaměstnání – a to všecko skrze požehnání dítěte.

78$

Když ho jeho žena Mahaute uviděla poprvé stavět chlév, spráskla ruce a k smrti se divila, co že to při své chudobě tropí a k čemu. Ale on jí nic neřekl. Když potom přibyly dvě krávy a o něco později ještě jedna, nato prasečí chlívek a prasata, nakonec jizba a řepné pole, Mahaute při každé té novotě nevycházela z hlasitého údivu: „Co jsi to za hlupáka, muži? Člověče, co ti to vlezlo do kotrby a kam to s náma ještě přivedeš při naší chudobě? Bůh ti pomoz, odkud bereš peníze na všechen ten přepych? Neměli jsme nic než ten kousek ubohýho žvance, a teď máme klobásy a podmáslí a stávají se z nás pomalu lepší lidi! Muži, to není jen tak samo od sebe, dyť ty teď dokonce sázíš i mrkev! Jestli mi nepovíš, kde na to bereš, nikdo mi nevymluví, že máš spolky s čertem. „

„Nenařídil jsem ti při mém řemenu, abys mlčela a na nic se neptala?“ pohrozil jí muž.

„Zakázal jsi ptát se na dítě, ale ne na peníze!“ „Zakázal jsem ti ptát se vůbec,“ řekl muž.

„Že bych se nesměla na nic zeptat? Ty tady hromadíš poklady a přičarováváš krávy a prasata, a já se nemám ptát, s čí pomocí?“

„Ženo,“ řekl muž, „ještě slovo, a odepnu řemen a ty se rozkřičíš z jiný příčiny.“

Nato žena zmlkla. Ale jednou v noci, když muž zatoužil manželsky po jejím vyschlém těle, nepustila ho k sobě, dokud se jí nesvěřil, jak to s dítětem bylo, že on a jeho bratr je zmrzlýma rukama vylovili ze změti zhoubných vln, a opat že na to přišel a dal mu dvě marky ve zlatě, aby dítě vychovávali pro klášter. Ale čí je to dítě a kdo je vysadil v soudku na moře, že nikdo neví. Potom, když dostal, co chtěl, řekl:

„Eh, nestálo to za vyzrazení toho tajemství! Jestli ho neudržíš za zuby a vybreptáš, že Řehoř je nalezeneček z moře, zmlátím tě, že zmodráš a neodlezeš.“ A Mahaute odolala a nic nevybreptala hezkých pár roků, protože se bála, že by byl třeba konec klobásám

79$

a podmáslí, kdyby nedržela jazyk za zuby. O nalezence pečovala stejně dobře jako o Flanna, svého vlastního nejmladšího syna, a kdykoliv opat přišel dohlédnout, zda je všechno v pořádku, ukázala mu prospívající párek soukojenců. Opat se také tvářil, jako by mu záleželo na zdárném, vývoj i obou dětí stejně, a vychvaloval jí nařvaného Flanna právě tak jako cizí dítě, které zřejmě bylo z jemnějšího těsta a kterému patřila vskrytu všechna jeho pozornost: nejen proto, že bylo ve srovnání s rybářovými dětmi jemné a krásné, ale především proto, že se narodilo, jak opat věděl, z velikého hříchu, neboť taková věc jde křesťanu tuze k srdci a dojímá jej až k jakémusi zbožňování.

Viděl, jak jde rybářovi stravné k duhu, a usmíval se pod vousy. Ale zároveň si tím i připomínal, že on sám by se měl podle pokynů tabulky snažit dítěti jeho věno rozmnožit a postarat se, aby se množilo samo. Od prvního dne často četl tabulku – celkem vzato žádná tabulka jistě nebyla nikdy tolikrát čtena jako tahle. Kdykoliv v ní opat Gregorius studoval, zavíral se ve své cele, a zpočátku mu dalo hodně práce, aby z ostýchavého opisu chlapečkova pokrevenstva (že je totiž sourozencem a synovečkem svých rodičů) uhodl hříšnou a křesťanské srdce dojímající pravdu. Bratr a sestra, jaká to bída! Bůh proměnil naše hříchy ve svoji vlastní bídu. Hřích a kříž byly v Něm jedno, byl v prvé řadě Bohem hříšníků. Proto vykázal tomuto plodu bez přístřeší bydliště zde, ve svém hradu „Agonia Dei“. To opat hluboce cítil, a jeho poslání mu bylo drahé. První napomenutí tabulky již splnil a pokřtil nezákonné děťátko. Druhému příkazu, podle něhož je měl naučit písmu, aby si mohlo jednou svoji tabulku přečíst samo, hodlal vyhovět, jakmile dítě u rybářů dospěje do let, kdy se bude moci učit. I třetí výzvy bylo třeba uposlechnout: to jest odloženému dítěti rozmnožit jeho majetek, těch sedmnáct zlatých marek, které ještě opatovi zbyly z oněch dvaceti, ukrytých v chlebech, když tři z nich

80$

byl daroval rybářům. Tohle mu působilo velké rozpaky; což není i takovýhle základní poklad zápalnou látkou pekelného ohně, neřkuli když za něj máme brát další peníze, které má poklad vynášet, a dát si platit Boží čas? Ale přesto by to pro svého duchovního synáčka podle pokynů tabulky byl rád udělal.

Zavolal si tedy k sobě do cely pokladníka kláštera, bratra Chrysogona, zamkl dveře a řekl:

„Bratře, já, tvůj opat, mám tady poměrně značný kapitál, sirotčí peníze ve zlatých markách, sedmnácte počtem, odevzdali je do mých spolehlivých rukou – ne však jen proto, abych je jako mrtvou hodnotu uložil do truhly, nýbrž abych z nich vytěžil zisk. Praví se přece, že zbožný sluha nemá zakopat hřivnu, kterou mu Bůh svěřil, ale že ji má zužitkovat. A přece zase – když se to tak dvakrát uváží, lichva není věcí křesťanovou a je hřích. Co mi radíš učinit v tomto rozporu?“

„To je docela jednoduché,“ odpověděl Chrysogonus. „Dáte tu částku židovi Timonu z Damašku, tomu vousáči ve špičatém klobouku, je to přesný a spolehlivý člověk, v lichvě velezkušený. Ve své směnárně neobchoduje s ničím jiným než s penězi a má rozhled v peněžním světě, že byste tomu nevěřil. Pošle vaši částku pokud možno až do Londýna v Essexu, aby tam pracovala a vynášela, přidávala k základní sumě úroky i úroky z úroků, a ponecháte-li mu ten kapitál dosti dlouho, nadělá vám ze sedmnácti marek sto padesát ve zlatě.“

„Opravdu je tomu tak?“ zeptal se opat, „on umí takhle dojit čas? A je také spolehlivý?“

„Není na světě zbožnějšího lichváře,“ odpověděl bratr, než je ten žid ze Svatého Dunstanu.“

„Dobře, Chrysogone, jdi tedy, prosím tě, vezmi onen sirotčí poklad a dej ho Timonovi v žlutém klobouku do jeho banky! Jdi hned, ať se peníze začnou co nejdřív množit, a přines mi stvrzenku!“

Tak přikázal opat bratru, leč ode dveří ho ještě jednou zavolal zpět:

81$

„Chrysogone,“ pravil, „já, tvůj opat, mám obsáhlé vědomosti, které není vždycky snadné nést, crede mi!

V mé hlavě se honí vzpomínky na nejeden synod a nejeden koncil, na němž se jak kněžím, tak laikům, a ne-li laikům, pak buď jak buď nám, duchovním, ukládat peníze na úroky důtklivě zakazovalo. Proto uděláš dobře, když se, až peníze dáš židovi, odebereš dolů do mrskačské komory a za pokání vykonáš na sobě uměřený trest.“ „A to ne,“ namítl bratr mnich. „Mně je už šedesát a rány důtkami moc špatně snáším, i když si je uštědřuju sám. Ale vy jste o deset let mladší a peníze jsou vaše. Proto, záleží-li vám na pokání, musíte se do komory obtěžovat sám a sám sobě příslušné rány vysázet.“

„Jdi s Bohem!“ řekl opat a znovu se začetl do tabulky.

TESKNÍLEK

O takových starostech a záležitostech chlapec Řehoř nic nevěděl, a nevěděl ani o sobě, a jak se to s ním vlastně má, nic víc než to, co přinášel den. Vyrůstal mezi rybářovými dětmi, které ho pokládaly za svého sourozence, stejně jako on je pokládal za sourozence své, rostl a byl i pro lidi z ostrova, jestliže se o to vůbec starali, nejmladším dítětem Wiglafa a Mahauty, neboť opatovy z nouze spředené báchorky, že je z ostrova Svatý Aldhelm, syn neduživé dcery Ethelwulfovy, nebylo zapotřebí, a pakliže někdy přece, lidé na odpověď, kterou dostali, hned zas zapomněli. Řehoř nosil hrubé šaty jako jeho bratři, a když mu byly tři roky, začal mluvit jako oni a jejich rodiče, také říkal: „Co má bejt?“ a „To zrouna!“; jenomže se od opata, svého kmotra, který je často navštěvoval, naučil vplétat do řeči slovo „crede mi“, takže říkával: „Flanne, credemi, nešloh jsem ti žádný kuličky,“ a proto si navykli sourozenci a nakonec i rodiče říkat mu nejprve žertem, ale potom i bez žertu „Credemi“. A on na to jméno slyšel.

82$

Na Credemi-Řehoře byl půvabný pohled. Jeho rty se nezdály uzpůsobené pro chalupnickou hatmatilku, v níž se cvičily, jeho měkké hnědé vlasy se nepodobaly plavé zcuchané koudeli rybářových spratků, jeho úsměv neměl nic společného s jejich šklebením, jako jejich řev neměl nic společného s jeho tichým pláčem, když se uhodil. V pěti letech se vytáhl, měl štíhlé údy a na rozdíl od rybářových spratků se zvrhal stále víc do své nejvlastnější podoby, rukama i nohama, postojem i chůzí, podlouhlou hlavičkou, vážnou a příjemnou tváří, přísnými ústy: už tenkrát měl ve zvyku naklánět hlavu k rameni, paži držel ohnutou k druhému rameni a očima, skrytýma pod tmavými řasami, úkosem shlížel někam do snů.

Když mu bylo osm let, vzali ho do kláštera; opat shledal, že je načase; ten dobrý muž měl totiž tuze naspěch, aby naučil Řehoře znát písmo – a jsa dalek toho, že by mu snad už chtěl dát přečíst jeho tabulku, přece jen planul netrpělivostí, aby si již mohl být jist, že Řehoř je toho schopen. Rozloučení s rybářovou rodinou nebylo nic zvláštního, ani pro rodinu, ani pro chlapce. Vždyť se stěhoval z rodičovské chalupy jen kousek naproti, k mnichům, docela blizoučko. A přesto to bylo rozloučení hlubší, významnější zásah do jeho života, než si při tak snadném odchodu patrně obě strany myslely, a třebaže se Řehoř s rybářovou rodinou vídal, kdy se mu zachtělo, přece jen se měsíc od měsíce propast mezi nimi víc a víc rozestupovala, takže rybářovy děti, když u nich seděl, většinou zmlkaly.

Byl teď klášterním žákem, zaměnil záplatovanou halenu za jakousi komži, kolem uší měl husté vlasy, v týle ostře vyholené, a ruce a nohy čisté. Číst a psát se učil nadobyčej rychle od pátera jménem Petrus-et-Paulus, mnicha mírné povahy, jenž se jako učenec a básník jmenoval Galfred of Monmouth a vyučoval, zároveň na ně dohlížeje, oněch pět šest chovanců z „Agonia dei“, s kterými Řehoř spával v klenuté alkovně. Byli

83$

starší než on a písmo znali už tehdy, když k nim Řehoř přišel; ale Řehoř je s písátkem a perem záhy dohonil a po roce je k radosti Petra-a-Pavla rozhodně předhonil v malých scientiích a uměnách slova, čísla a zpěvu, neboť chlapci zpívávali také latinské chvalozpěvy, které bratr Petr-a-Pavel zbásnil a k nimž jim brnkal na theorbu. Hrát na ni se naučil i Řehoř, stejně tak i latině.

Jeho řeč byla čistá jako jeho ruce a nohy, a brzy už nedovedl mluvit chalupnickou hatmatilkou, při nejlepší vůli nedovedl, a ne snad z pýchy. Už v osmi a deseti letech se snažil, když byl návštěvou u rybářů v chatrči, používat ze zdvořilosti jejich slov, ale v jeho ústech se vyjímala falešně a působila strojeně, takže se tváře křivily: jeho studem, jejich zlostí, protože měli dojem, že se jim chce posmívat. Zejména jeho soukojenec Flann, chlapec s kulatou hlavou a krátkým krkem a navíc se stejně kulatýma očima, podobnýma loupaným kaštanům, na něho hledíval s odporem, křivil tlusté rty, ba zatínal i pěsti.

Řehoře to bolelo, jeho vůle směřovala k přátelství, nevyvyšoval se rád, jen docela bezděčně. Dělal rychlé pokroky, ty byly radostí Petra-a-Pavla, jakož i ostatních bratří, kteří ho učili, a opat, když ho zkoušel, žasl.

V jedenácti letech byl Řehoř pevný grammaticus a v příštích letech vyspěl jeho rozum tak, že mu byla jasná i divinitas. To je věda o božskosti. Přelouskal mnoho knih, a do všeho, co mu předložili, rychle vnikal, chápal podstatu, osvojoval si ji. V patnácti až šestnácti letech poslouchal de legibus, vědu pojednávající o zákonu, k níž je zapotřebí velmi otevřené hlavy. Ale mladý Credemi ji pochopil hravě a brzy z něho byl legiste k pohledání. Přitom chci říci a vím, do jaké až míry to je pravda, že při veškerém tom získávání vědomostí býval duší přítomen jen napolo. A chci dodat – i když to zde snad bude znít záhadně – , že jestliže ho chalupě, z níž pocházel, odcizovala jemná učenost, byly tu ještě i jiné věci, city a a myšlenkové představy, které

84$

mu občas zase ztrpčovaly dokonce i radost z vědomostí klášterních, protože měl pocit, že se svým vnitřním ústrojenstvím a uzpůsobením liší nejen od své rodiny, nýbrž že se v jádře nehodí ani k mnichům a spolužákům, že nepatří do svého šatu, do svého stavu, že nepatří do koloběhu svého života, ve kterém se klečení střídá se sezením nad knihami, a že je tajně cizincem zde i tam.

Byla to pýcha a hříšná ješitnost? Ale jestliže nebyl pyšný na úspěch ve studiích a jestliže si ho vlastně nijak necenil a nepokládal za svoji pravou věc a čest, co potom zbývalo, na čem si měl zakládat? Můžeme být pyšni prostě jen na sebe samé, jak tu chodíme a stojíme, nehledíc k talentům, a můžeme tudíž pokládat učenost za něco pro ty, kdož ji potřebují, aby rovněž něčím byli? On však byl skromný a zdvořilý vůči každému, ne z lichometnosti, nýbrž z dobrého mravu, který mu byl vrozen. V patnácti šestnácti letech byl z něho dokonaný jinoch, štíhlých údů, úzké tváře, s rovným nosíkem, půvabnými ústy, krásným obočím, jemně oduševnělý zádumčivostí. Lidé na ostrově ho měli rádi. Když zašel z klášterního příkazu mezi ně do vesnice Svatý Dunstan, tu se mu při hovoru usmívali do tváře a za jeho zády mluvili o něm s uznáním – Řehoř si na tohle dával dobrý pozor, ne sice rád, ale s podivnou dychtivostí. Stál třeba s nějakým mužem a rozmlouval o něčem, zároveň však naslouchal, co si za ním dva lidé povídají nedbajíce valně, aby to nezaslechl.

„To je Gregorius,“ říkalo se, „scholár, opatův kmotřenec, mladík přímo zázračný, ač pouze prostý syn Wiglafa a Mahauty, člověk by tomu ani nevěřil. Grammatica a divinitas jsou pro něho průhledné jako sklo, a nedává to ani nijak najevo, je k lidem vlídný a milý i při tom, že má tak výbornou hlavu, chlapec k pohledání. Ten ještě bude sám opatem, vsaďte se, a brzy mu budeme všichni na potkání líbat ruku. Člověk by to málem udělal už dnes a nic by ho to neuráželo,

85$

protože ten hoch má něco v sobě (ať už mě teď slyší nebo ne), co našinci usnadňuje ohnout hřbet a dělá mu to skoro potěšení – bůhví kde se to v něm bere! Kdybych nevěděl, že ho zrodila chalupa, nevěřil bych tomu a jsem namouduši nerad, že to vím. Je to přímo škoda, že se mu nemůže přičíst k dobru i urozený původ, neboť kdyby ho měl, tak by mu jářku příslušelo být pánem nějaké bohaté země – „ a tak podobně to šlo dál.

Řehoř naslouchal takovým řečem s bušícím srdcem. Že mu zněly sladce, to by nebylo přesné; hltal je tak žíznivě, že ho přímo mučily a zasahovaly jako kleveta, že s ním není všechno v pořádku. Zasahovalo ho to jako potvrzení jeho vlastních starostí, pokud jde o jeho správné místo ve světě, a přiostřovalo rozpor, ve kterém čím dál víc sám se sebou žil. Když stál, jak jsem vám ho vylíčil, s hlavou nachýlenou k rameni, a shlížel zpod řas do nějakého snu – tu, považte jen, snil o rytířstvu. Tahle věc, šlechtictví, vazalství a pyšná dvornost, se mu zjevovaly v knihách, které klášter vedle těch učených v sobě rovněž skrýval: v knihách zkazek a pohádkových dobrodružství o Rolandovi a Artušovi, Bretoňci, králi, jenž měl slavnostní dvůr v Dianasdrunu. Když Řehoř četl tyto knihy, dmula se mu, jak mají ve zvyku říkat básníci, levá půlka hrudi. Snil, že je jedním z Artušovy družiny, a když ležel osamělý na břehu ve své komži, hlavu na kameni, viděl sebe v jiných šatech, v šarlatovém plášti, okruží a osníři, a takto oděn došel v hustém lese k prameni, kde na mohutném stromě visela zlatá miska. Když někdo tu misku uchopil, nabral do ní vodu ze zřídla a vylil ji hned vedle na smaragdovou desku, zvedla se v lese ukrutná bouře a vichřice, která až dosud nevyhnutelně rozdrtila každého smělce. Jemu však blesky a kácející se kmeny neublížily, s klidem hleděl vstříc přicházejícímu pánu zřídla v pancíři, pánu, jenž požadoval, zcela tak, jak to Řehoř očekával – aby Řehoř vydal počet ze svého jednání. Rozhněvaný pán zřídla byl dvakrát tak

86$

veliký a silný jako Řehoř, ale nedovedl při boji v každé vteřině soustředit své síly tak jako Řehoř, proto ho Řehoř zabil, a potom si ovšem příznivě naklonil půvabnou vdovu po padlém.

Takové byly jeho sny; ale i když ho vzrušovaly zkoušky, jimž se v duchu podroboval, přece jen tyto zkoušky jeho mysl v podstatě nezaměstnávaly a nezatěžovaly. Byl takový, že nejen snil, nýbrž zároveň hned také sám od sebe vyžadoval odpovědnost za své sny, tak jako pán zřídla vyžadoval od něho, aby se zodpovídal za svou drzost. To, že sní, že baží po rytířstvu, že jeho myšlenky neustále míří proti nějakému štítu, že by byl tak rád pozvedl k hrdlu vlastní štít, zapřel kopí pod paží a pobodl koně, aby ho letem unášel pryč – to mu bylo nápadné a přimělo ho přemýšlet o sobě i o tom, co a jak to s ním vlastně je. Je směšné, když někdo neumí cizí řeč, ale chvástá se, že ji v duchu zná a výtečně ovládá a že onou řečí dokáže přirozeně a plynně hovořit. Tak se však vedlo jemu s jízdou na koni. Ať kdokoliv na světě uměl výborně sedět na koni, dělat výpady s obratem, opírat se do třmenů, Řehoř měl v duchu pocit, že on to dovede stejně dobře, ne-li dokonce lépe. Nikomu to neříkal, právě proto, že to pokládal z hlediska druhého člověka za směšné. Z jeho hlediska to však směšné nebylo, byla to pravda, a spolu s tím, co slýchal říkat za svými zády, že se skoro ani nedá a nemůže věřit v jeho původ z chatrče, leželo mu to na srdci jako těžký kámen a vnukalo pochybnosti o jeho správném postavení.

To byl asi důvod, proč na jeho bytosti jako nějaký závoj ležel smutek, který mu ostatně pěkně slušel a byl jeho mladistvému půvabu spíš na prospěch, než aby mu jej ubíral. Či snad mám jít dál a vyřknout onu smělou větu: že hluboko v duši, ba vlastně v těle i krvi tušil, jestliže nebylo něco v pořádku s jeho životem, že to teď dokonce není ani s tím pořádkem v pořádku? Jak bych mohl uvést důkaz pro tohle smělé tvrzení! Ať tak či onak, Řehoř byl zacloněn zádumčivostí, a bratři

87$

z „Agonia Dei“ stejně jako jeho druhové v učenosti ho s oblibou nazývali „Tesknílek“ nebo, jestliže pocházeli z normanské pevniny, „Tristans, Starostílek, qui onques ne rist“. Měl tedy ještě jedno škádlivé přízvisko kromě „Credemi“, a opravdu je nosil bez hanby, neboť přezdívali-li mu „Tesknílek“, nikdo tím přece nemyslil, že je nějaký změkčilec a nemužný svatoušek. Jak by to také ladilo s jeho tajnými sny o rytířství? Jeho tělo bylo spíše útlé, nenadané mohutnou silou, paže lehké, nohy štíhlé. Ale při hrách o závod se scholáry na klášterním hřišti posypaném pískem a na louce, když se tam mládež ostrova rozpalovala v disportu, v házené, boxu, skoku, šermu, v házení kopím a v běhu, předstihl při své křehkosti jiné i s jejich silou – tak totiž, jak v duchu přemáhal pána zřídla: to jest že se dovedl, jinak než ostatní, při zápase každou vteřinou celou svou bytostí soustředit a bojovat nejen tělesnou silou jako oni, nýbrž ještě silami jinými.

Byl-li Řehoř, Tesknílek, vždycky příjemný napohled, při hrách o závod přímo zkrásněl, a to z důvodu, o němž byla shora řeč, a nikdo si toho nemohl nepovšimnout. Do napjatého čela spadaly hnědé vlasy, hebčí než vlasy ostatních jinochů, a v úzké tváři s příliš klenutým horním rtem, ležícím pevně na rtu spodním, a s tenkým, chvějícím se chřípím – v té tváři, která při námaze nenabíhala rudě jako u jeho druhů, naopak ještě víc matněla a bledla, planuly zvláštní silou modravé oči a byly všude: neušlo jim jediné hnutí a žádná protivníkova finta a vmžiku, střelhbitě, pružnými pohyby Řehoř každé takové fintě čelil, znemožnil a zmařil ji, vytěžil z ní výhodu a nabyl převahy. Nebylo by se dalo nic namítat proti tvrzení, že je v disportu ze všech mladých na ostrově nejlepší, nebýt Flanna, jeho soukojence – ten se mu nedal.

Flann, jak jsem řekl, byl mladík s krátkým krkem, samý sval, na celém těle bohatě nadaný silami. Dávno už zdatně pomáhal otci při rybolovu i sedlačině na poli,

88$

ve stáji a v prasečím chlívku, a zbývalo mu proto právě tak málo času na disport jako Řehořovi na jeho studia. Ale kdykoliv se účastnil her Řehoř, byl při tom i Flann a upíral mu svými silami prvenství, takže by byl nikdo nedovedl říci, kdo je z těch dvou lepší. Řehoř vrhl kopím mimořádně daleko, mnohem dál, než by se dalo čekat od jeho lehkých paží, ale hned nato vězel Flannův zachvívající se oštěp těsně vedle Řehořova, ani o píď před ním, ani o coul vzadu – žádný rozhodčí by tady nebyl dokázal změřit nějaký předstih, stejně jako při běhu o závod, když oba doběhli navlas stejně s vynaložením posledního dechu, jeden na tlustých svalnatých nohou, druhý na štíhlých: společně se dotkli lana, a rozhodčí musel vyvolat jména dvě, vítěz měl dvě jména. Všichni hoši byli rádi, když se Flann a Řehoř zúčastnili přeborů, pak to bývalo napínavé, protože s nimi byli tito dva s nesmírným vypětím zápasící hoši, kteří napínali síly a mysli všech. Nikdy by byl Flann při míčové hře nehrál na straně Řehořově, vždycky byl na straně soupeřící, a tak si to i všichni chválili, protože každé mužstvo chtělo mít za vůdce jednoho z bratrů, neboť vědělo, že tím, že vůdce je tak dobrý, budou i oni sami lepší, než jsou, v útočení, běhu, vracení míče a hájení branky – těch jedenáct hochů na každé straně jako by se pak slilo v jedno jediné tělo a podávali si míč s přesností hodin, takže prolétal stejně často mezi tyčemi na jedné jako na druhé straně.

Jednou přiměli ty nestejné a na hřišti přece stejně dobré bratry, aby zápasili před veškerou mládeží, a zápas měl podivný průběh. Flann, silnější, ne však lepší, brzy Řehoře přemohl, ale ten se rukama, vzepřenou nohou a zejména trupem udržoval nad zemí; a obrátit a přinutit ho, aby se dotkl ramenem trávy, to se Flannovi nepodařilo: bylo vidět, že by si ten napůl poražený zápasník dal raději rozdrtit lebku, než by ve svém vzpěru povolil. Trvalo to minuty, divákům se zdálo, že

89$

mnoho, mnoho minut, - a po celý ten čas měl Flann paže naběhlé napětím. Potom se semlely dvě věci najednou či tak rychle za sebou, že se vlastně slily v jednu. Jednu chvíli totiž, když Flann malounko uvolnil svůj tlak a při snaze obnovit sevření nepatrně povolil, odrazil se Řehoř hlavou a vzpírající se nohou od země, odhodil Flanna, který ho svíral, stranou a pod sebe, takže se Flannovo rameno dotklo trávníku – ale jen zcela letmo, neboť rychlostí tak bleskovou, že číhající soudce neměl ani kdy vyvolat Řehořovo jméno, Flann, který v sevření nepolevoval, zase už Řehoře zdolal a přitiskl mu rameno do trávy: zvítězil tedy nakonec Flann, ale první vyhrál Řehoř – a zase nebylo dobře možné označit jméno vítěze, ledaže by vyvolali jména dvě.

Nezajímám se ani dost málo o zápasení a o disport vůbec. Připadá mi to i trochu pod mou důstojnost, jakož i pod důstojnost místa, na němž píši, a pultu, u kterého píši, vyprávět o zápasech nějakých chlapců z ostrova v dalekém kanálu La Manche. A přesto se při tom rozehřívám a v myšlenkách se tomu celou duší oddávám.

V podstatě bylo totiž ještě víc na podiv, že při hrách tolik vynikal Flann, než že Řehoř byl tak dobrý; neboť Řehoř byl z jiného těsta než všichni ostatní, ale Flann byl obyčejný a tolik tělesné síly, jako měl on, mělo i mnoho jiných. Ale mezi mnou a vámi budiž řečeno, že ani Flann nezápasil pouze tělesnými silami, ani on ne, nýbrž ještě i silami jinými. A zeptáte-li se, co to bylo za přídatné a rozněcující síly, odpovím: byla to nenávist. Byla to nenávist k Řehořovi, jeho bratru, která ho rozněcovala a stavěla při hrách jemu na roveň. Ba tato nenávist dokázala ještě víc: dokázala, že se Flann zlobil a rmoutil proto, že hra mezi ním a Řehořem je pouhá hra a nikoliv krutě vážná věc.

90$

RÁNA PĚSTÍ

Proto se přihodilo toto: přihodilo se jednou, když soukojencům bylo už skoro sedmnáct let, že současně pobývali na pobřeží, nedaleko od sebe, asi v onom místě, kde kdysi šťastně přirazil Wiglafův a Ethelwulfův člun. Bylo to v létě, časně odpoledne. Slunce se zvolna sklánělo přes moře, ale ještě neznachovělo a nezažíhalo proudy vln, jež se v blankytu, poprášeném stříbřitými pablesky, rozprostíraly do dáli a bily ne zrovna neživě, ale v pokojných dlouhých, mírných vlnách za skalisky. Bylo příjemné prodlévat zde v tuto chvíli. Řehoř přišel první, neboť neměl nic na práci. Seděl v písku, zády opřen o veliký kámen, nohy v širokých kožených řemínkových sandálech natažené před sebe, a četl si v knize, chvílemi však zvedl hlavu a sledoval klouzavý let křižujících racků nebo zalétal očima přes moře k jasně se rýsujícímu obzoru, před nímž se barva vody stínovitě zatmívala a jenž uzavíral pohled na země světa. Jen tak mimochodem budiž podotknuto, že na ukazováku pravé ruky měl pečetní prsten, který mu nedávno daroval jeho otec v Bohu, opat, a do jehož temně zeleného kamene byl vyryt beránek s křížem.

O něco později přišel Flann. Asi třicet kroků od místa, kde seděl Řehoř, začal cosi kutit na otcově člunu vytaženém na břeh; nebyl to už týž člun, který opat Gregorius s tolikerou starostí očekával: byl větší a důkladnější, bachratý, se stěžněm na přídi a složeným stožárem a ráhnovou plachtou, zvenčí pěkně tmavočerveně pomalovaný a na čelenu dokonce ozdobený jménem. Zatímco dřívější člun vůbec neměl jméno, tento se jmenoval „Reine Inguse“. Tak si to mohl přečíst na přídi ten, kdo uměl číst. Flann číst nedovedl, znal jméno jen z doslechu.

Při příchodu pohlédl Flann zamračeně kulatýma očima na Řehoře, chvilku se zabýval sítěmi, přitloukal něco na vesle, nakonec veslo s přitlumeným bouchnu—

91$

tím hodil do člunu a hvízdaje si, plný nedbale sebevědomé síly, zamířil po břehu k místu, kde seděl bratr. Měl na sobě jen krátké kalhotky a volnou, na prsou rozhalenou plátěnou kazajku, jejíž rukávy mu přikrývaly nadloktí. Když míjel Řehoře, narazil hrubě bez ohledu na to, zda se sám uhodí či neuhodí, levou nohou do bratrových natažených nohou, jako by to byla věc, která se tam jen povaluje a překáží, a kráčel dál.

Řehoř za ním pohlížel s vyhrnutým obočím. „Flanne, promiň,“ zavolal za ním, „že ti byly moje nohy v cestě!“ Flann si ho nevšímal. Když popošel ještě o kus dál, obrátil se. Sotva to Řehoř zpozoroval, přitáhl nohy k tělu, takže Flann měl cestu volnou, i kdyby šel zcela těsně kolem něho.

Ale Flann se tentokrát před Řehořem zastavil, takže Řehoř spustil ruce s knihou a tázavě k němu zvedl oči.

„Čteš?“ zeptal se Flann.

„Ano, čtu,“ odpověděl Řehoř s úsměvem a pokrčil rameny, jako by čtení bylo už prostě jeho vrtochem, a dodal: „A ty, jak jsem viděl, jsi přišel dohlédnout, je-li na ,Reine Inguse’ všechno v pořádku.“

„Do toho ti nic nejni,“ odsekl Flann a trochu vysunul krátkou šíji. „Copak to čteš?“

„Dalo by se říci,“ odpověděl s lehkým uzarděním Řehoř, „že do toho zas tak moc není tobě. Ale to, co právě čtu, je kniha ,De laudibus sanctae crucis‘.“

„To je řecký?“ zeptal se Flann a zase povysunul hlavu.

„Latinsky,“ odpověděl Řehoř, „a jmenuje se to ,O chvále svatého kříže‘. Měl jsem to tak říci hned. Bratr Petr-a-Pavel mi uložil, abych to ve volném čase přečetl. Jsou to verše, víš, a jsou opatřeny dobrými prozaickými vysvětlivkami.“

„Moc se přede mnou nevytahuj a nenaparuj,“ osopil se na něho Flann, „se svejma učenejma žvástama a prozackýma vysvětlivkama. Chceš mě svým blábolením schválně dopalovat a žvaníš vo tom jen proto, abych cejtil, voč jsi chytřejší a fajnovější než já.“

92$

„Ale ne, Flanne,“ řekl Řehoř. „Přísahám ti, že se mýlíš. Když ses mě ptal, co čtu, cítil jsem, jak mi do tváře trochu stouplo horko, muselo to být i vidět, že jsem zrudl. Nemohl sis toho nepovšimnout. Začervenal jsem se jako nějaká dívčina, protože jsi mě přinutil, abych s tebou mluvil o čtení a latinských verších. Nerad jsem se o tom zmínil, styděl jsem se a nebylo mi milé, že se mě na to ptáš, protože tě zdaleka nechci dráždit.“

„Ale, ale, ty ses styděl! Kvůli mně ses styděl, za mě ses styděl! Víš, že tohle je ta nejhorší potupa a vyzývavý dráždění? Zeptal sem se tě, abych ti ukázal, že nedovedeš ani hubu votevřít, ba že nedokážeš ani chvíli bejt bez toho, abys mě nepoštíval a nevyzýval! A ty prej nechceš. To taky asi nechceš, abych tě já vyzval?“

„To neuděláš.“

„Už jsem to udělal! Jenže ty jen skrčíš kolena. Proč jsi skrčil kolena, když jsem se tudy vracel?“

„Protože jsem nechtěl, aby ses podruhé uhodil.“

„Ne, protože by ses byl musel proti mně postavit a musel bys vode mně chtít, abych se ti vodpovídal a dal ti zadostiučinění jako muž a pravej chlap. Ale ty skrčíš nohy, skrčenče ukrčenej, poťouchlíku jeden flanďáckej, zbabělá sketo!“

„Tos neměl říkat,“ řekl Řehoř a pomalu vstal.

„Ale říkám to,“ křičel Flann: „Říkám to, protože se flanďácky vykrucuješ a nechceš rozumět a nechceš vidět, že si to spolu musíme rozdat, jaksepatří a jednou provždycky, ať to dopadne, jak dopadne, rozumíš? Protože takhle to dál jít nemůže! Narodil ses v chalupě, spolu se mnou, seš plod Wiglafův a Mahautin, jako já a vostatní, ale zaseje jako nejseš – seš jako vylíhlej z vejce kukaččina, seš něco jinýho než my, tělem i životem, něco k nevystání jinýho, čertví co, a dovolil ses zvrhnout v nějakýho fajnovku, v něco vyššího – jako bys vo tom nevěděl! Ale ty seš tak drzej, že vo tom víš, ba seš natolik drzej, že s náma jednáš vlídně. Kdybys na nás byl drzej, nebylo by to vod tebe tak drzý! Seš

93$

vopatovo Boží dítě, ten tě, pancharta z chatrče a pejchy, vzal v šesti letech do kláštera, tam ses naučil znát písmena a vědu a po flanďácku učesaně mluvit, ale vždycky jednou za čas sedáš u nás a dáváš nám pocejtit, že to nechceš dát pocejtit – mluvíš s tím svým fajnovým zobákem tak, jak nám zobák narost, a to se nedá vydržet, protože po sprostu mluvit se může jen s hubou sprostou, a když to dělá taková huba fajnová, je to holej výsměch! Si výsměch, ty celej, jak tu seš, protože převracíš svět a mateš rozdíly. Kdybys byl nějakej nedomrlej pápěra umodlenej, flanďácká polobaba bez řízu a kuráže, moh by poctívej chlap říct: dobře, seš jemnej a já silnej, to je v pořádku, nevložím na tě ruku, tvoje slabost ať je mi svatá! Ale ty si vodněkud kradeš odvahu a kuráž a seš dobrej ve sportu, seš stejně dobrej jako já, seš zrovna tak dobrej jako já, kterej sem silnej ze síly, kdežto ty seš silnej z fajnovosti – a to si pořádnej chlap nemůže dát líbit, a proto povídám: mezi náma se to musí rozhodnout, už konečně jednou bez hraní, ve vší vážnosti a rovnou tady, na místě, holejma pěstma a jaksepatří až do konce – k tomu sem tě vyzval slovem i kopancem a nemůžeš se z toho vykroutit!“

„Ne, to asi nemohu,“ řekl Řehoř a měl najednou svou krásnou tvář zasmušile bledou, vážnou, horní ret na dolním rtu trochu přitisklý. „Ty tedy chceš, abychom si to tu docela sami, beze svědků a bez rozhodčího, vyřídili pěstí stůj co stůj až do konce, až už jeden z nás nebude s to zápasit?“

„Ano, to chci,“ křičel Flann a strhl ze sebe halenu. „Připrav se – připrav – připrav, ať tě nepraštím dřív, než se mi postavíš, protože se už nemůžu dočkat, až nebudu muset brát ohled na tu tvou zatracenou fajnovost, ty kradači síly! Rozsekám tě, držku ti rozbiju, rozmlátím ti žaludek, rozfláknu ti slezinu, jen už se připrav, ať tě oddělám!“

„Jen si dej ty pozor na svou slezinu!“ řekl Řehoř,

94$

a zatímco svlékal šaty a stahoval košili, upřel oči na ono místo Flannova těla, kde je slezina. „Tady mě máš!“ řekl a stanul, chlapecky štíhlý, s lehkými pažemi, proti silou překypujícímu Flannovi. Ten se na něho vrhl se sklopenou hlavou jako býk a tvrdě zasáhl paži, kterou si Řehoř chránivě zvedal hned před obličej a hned zase před hruď, zatímco levičkou zároveň Flanna zpracovával – ale ne tvrdě – rány, které Řehoř dostával na krk, do spánku a žeber, byly tvrdší, i když Flannova svištící ruka při rychlých obratech a úhybech se také někdy minula cíle, vyletěla do prázdna a strhla útočníka s sebou, takže i Flann při svém nesprávném výpadu od protivníka leccos slízl. Byla to vřava a změť bušících pěstí, uhýbajících hlav, vzepřených, poskakujících, přešlapujících noh, na sebe narážejících těl, zaklesávajících a opět se uvolňujících k novému víru – i ten se sice chvílemi zastavil, když sokové kryjící se a mířící jeden na druhého jen jako v tanci na sebe číhali, aby se hned zas dali do sebe, odhodláni rozdávat a přijímat údery, strefovat se i chybovat, ale nikoliv nadlouho.

Neboť Flannovi, který se, myslím, při své výzvě Řehořovi poněkud vyčerpal a byl vzteky bez sebe, zněla nepřetržitě v sluchu slova nenáviděného bratra, varování, aby si jen sám dal pozor na svou slezinu. Flann se nemohl zhostit pocitu, že Řehoř s tou svou nikdy nezkřivenou a neskonale soustředěnou tváří, v níž oči žhnuly, má spadeno na toto místo jeho těla – zejména v jednom určitém kratičkém okamžiku, který udělal všemu konec a v kterém Řehoř, zvednuv pravou paži pouze na obranu, se levičkou, kterou velice dobře vládl, viditelně rozpřáhl na cíl, o němž byla řeč a na nějž upíral oči. Ale protože Flann se tomu pokusil střelhbitě a naprosto správně čelit, sjela Řehořova pravice jako blesk a neúmyslně na protivníkův nos s takovou silou, jakou v celém zápase Řehoř nepoužil a nesnažil se ani vyvinout, a přerazila jej. Opravdu, nos byl vejpůl, chru-95$

pavka přeražena, bleskový úder ještě zesílil pečetní prsten na Řehořově pěsti, prsten s beránkem a křížem – Flannův nos se propadl do hloubky i do šířky, vyvalila se krev a tekla Flannovi přes bradu, to nebyla už vůbec jeho tvář, Flann zvedl hlavu nad tou otékající, řinoucí se beztvárností, a jeho napřažené pěstě bily do prázdna.

Řehoř, zděšen svou surovostí, několik kroků ucouvl. Flann se za ním vrhl a sténal: „Dál! Braň se, ty pancharte!“ A při tom krev, která se mu řinula přes rty, plival až k Řehořovi, až na Řehořovo tělo. Ale Řehoř zase jen ustupoval a nebránil se, jen si rudě zpěněného, k nepoznání změněného, napůl slepého Flanna držel od těla.

„Ne, Flanne,“ řekl sám sotva popadaje dech, s jedním okem modrým a spoustou modřin i jinde po těle. „Nebudu se už bít, říkej, že jsem sketa, ale dnes už dál nezápasím, musíme rozhodnutí odložit napříště. Přerazil sis v boji nosní chrupavku, to přestává zápasení, konec, a přijdou na řadu už jen studené obklady a něco pro zastavení krvácení, co zrovna máte doma. Počkej, utrhnu kus košile a namočím jej v moři.“

A hle, protože nechtěl už zápasit Řehoř, zřekl se boje váhavě i Flann. Ano, stává se, že zlomená kost nadobro otřese celým člověkem. Flann mohl stejně dobře omdlít, a černota mdloby se mu skutečně mihla před očima, ale byl příliš silný, aby jí podlehl. Poodešel stranou, na místo, kde předtím seděl Řehoř, vzal halenu, usedl do trávy a držel si ji před obličejem.

Když přiběhl Řehoř se svým mokrým kusem košile, zuřivě ho ramenem odstrčil, ba pokusil se ho vsedě kopnout, ale při tomto výbuchu vzteku ho rozdrcený nos tak zabolel, že hlasitě vykřikl: „Au, au!“, což je konečně zcela přirozené. „Vidíš, vidíš?“ řekl Řehoř s politováním, netroufaje se mu však už s hadříkem přiblížit. Flann zůstal ještě chvíli sedět, potom se zvedl, a přidržuje si před obličejem halenu prosáklou krví,

96$

kráčel pomalu mezi písečnou třtinou k rodičovské chalupě.

ODHALENÍ

To je zlé, pomyslel si Gregorius, jak tam stál a díval se za bratrem. Zle to dopadlo, pro mne i pro něho, a pro mne jistě ještě o něco hůř. Neboť jsem teď viník, i když jím zpočátku byl on s tou svou posedlou hašteřivostí. V chatrči mě proklejí a opat mě potrestá, budu muset klečet a postit se za to, že jsem rodnému bratru způsobil to, co, obávám se, už se nedá nikdy zcela napravit. A přesto, co jsem si měl počít? To přece on chtěl, abychom si to vyřídili, krutě, vážně a jaksepatří až do konce, a muselo to tedy pro mne buď jak buď dopadnout špatně, ať na těle či na duši, a snad jsem měl raději obětovat tělo než se navěky provinit na jeho nose. Ale cožpak za to mohu, že se mé životní síly v boji tak mimořádně soustřeďují? Bratr Clamadex v klášteře pokouší silně přírodu a zachází při tom někdy tak daleko, že to jsou už učiněné čáry; má broušenou čočku, která ve svém výbrusu tak silně soustřeďuje sluneční paprsky, že ruka, když ji podržíme pod čočkou, bodavým žárem zasažena prudce uškubne, a když čočku podržíme nad papírem nebo suchou trávou, papír i tráva zhnědnou, začne se z nich kouřit a vznítí se plamenem, jen pouhopouhým soustředěním paprsků. Tak je tomu i s mými životními silami v boji a proto, želbohu, došlo k tomu, že jsem Flannovi přerazil nos – věděl jsem to předem, ano, hned jak mě nutil do toho ostrého zápasu, jsem to najisto věděl a byl bych měl Flanna možná varovat, ale při jeho posedlosti by ani to nebylo bývalo nic platné. Co teď? Vyzpovídat se nejdřív opatovi? Ne, raději se vydám za Flannem a omluvím se rodičům, pokud to půjde.

A když se zase oblékl, pustil se v určité vzdálenosti za zraněným bratrem vzhůru k rybářově chatrči a při—

97$

dal do kroku až teprve nakonec, když Flann už prošel mezi zeleninovými záhonky prostírajícími se před chalupou a překročil práh. Mahaute byla uvnitř, hned bylo slyšet, že se s ní Flann setkal. Samozřejmě zahlédla krev, samozřejmě mu za vzrušených výkřiků a otázek odtáhla kazajku z obličeje, spatřila to neštěstí, nos, který mezitím jistě ještě víc opuchl a vypadal nemožně, a spustila hlasitý křik.

Jinak to ani nemůže být, pomyslel si Řehoř. Přesně tenhle křik musela spustit, když jí vběhl rovnou do cesty. Lépe by bývalo bylo, kdyby byl doma i Wiglaf. Přijal by to rozumněji. Ale Wiglaf je asi na mrkvovém poli nebo na trhu. Napřed ji nechám trochu vykřičet a počkám, až jí Flann vysvětlí, co se stalo, teprve potom se ukážu. A stoupl si za otevřené dveře. Uvnitř to šlo:

„Prokristapána, všemohoucí, dobrotivý Bože, Flanne, Flanne, dítě moje, seš samá krev, celej krvavej! Co je ti, co se ti stalo, jak to vypadáš? Ukaž, tak přece ukaž! Nos? Ach běda! Běda mi! Ach, to je den! Ne, není to sen, pravda to je, až příliš pravda! Nos pryč, nos přeraženej, to už není tvůj starej nos, Flanne, dítě milovaný, mluv, co jsi s kým měl, s kým ses bil, hádal a rval? S kým? S kým? Kdo to udělal mýmu dítěti? Chci to vědět!“

„Na tom přece teď zatím tak moc nezáleží, kdo to udělal,“ bylo slyšet, jak Flann zničeným nosem nevrle zabručel. „Nelamentuj a raděj mi podej ten červenej bavlněnej hadřík a vodu.“

„Nelamentovat? Červenej bavlněnej hadřík? Obkladek, no jistě, tuhle je, hned to bude! Ale nelamentovat? Vlastní matka aby nelamentovala a neptala se, kdo tě zhanobil a zhyzdil na celej život? Ach, to je den! Strašnej, nešťastnej den! A je to až příliš pravda! Kdo to udělal? Kdo je ten vrah?“

„Ten zatracenej Credemi,“ vyjelo z Flanna. „Ten to byl, když to chceš vědět! Mířil na slezinu, a praštil mě

98$

do nosu, záludník zákeřnej! Já se chtěl bít dál, ale von vzal roha.“

„Credemi? Řehoř? Jak se opovažuje! Cos mu udělal?“

„Ptal jsem se ho, co čte, a on nato, že prej mi rozflákne slezinu, a když jsem se pokusil chránit, trefil mě do nosu. Jestli se můj nos už nikdá nezvedne a budu celej život běhat po světě jako koza, tak to má na svědomí tvůj milej syn, ten flanďák, můj drahej brácha!“

Teď se stavidla otevřela, hráz se provalila, nadržené vody už nebyly k zastavení.

„Ha, ha, ha, ha! Můj syn? Tvůj brácha? Co tě nemá! Ten a můj syn? Toho jsem já neporodila, ani ho nedělal tvůj táta, ten je asi tak tvým bratrem jako to prase v chlívku, snad bys tomu nevěřil tomu hnusnýmu podvodu, těm třeskům pleskům, vylhanejm povídačkám, holýmu vejsměchu! Běda mi, postižený matce! Řehoř, přiběhlík, tulák připlavenej, pobuda, kterýho moře vyvrhlo, vrahoun prokletej, lomihnát, kat a prznitel! Je todle vděk? Pro todle jsem ho s vlastníma dětma vychovávala, toho nicku, pancharta ubožáckýho, z moře vyvrženýho, a kojila vlastníma prsama na oukor jinejm, aby mi teď mrzačil mý děti, rozmlátil je na maděru, mý děti, který jsou z počestnýho lože a jsou tu doma, mezi svým pokrevenstvem, když von sám, nalezenec pohozenej, nemá na ostrově jedinýho příbuznýho! Copak někdo ví, kdo je zač a vodkaď připlaval? Ale já, kristepane, to tak nenechám, všem to řeknu, jako je Bůh nade mnou, řeknu, že je to nalezenec, ubohej, prachbídnej nalezenec a nic jinýho. To zapomněl, to mu ještě nikdo neřek, jak ho kdysi našli a jakej byl ubohej, v sudu přivázaným do člunu, na pustým moři! Když mi šáhnul na mý dítě, tak to řeknu, před všema lidma to vykřičím! Běda mi, co si ten panchart myslí? Čert ho sem zanes, k mýmu zármutku! Dobře vím, jakýho je původu, ze sudu, se sinavýho moře! Doufal asi, že tu jeho hanbu navěky zamlčíme! Ha, ha! To by tak hrálo, pěkně domejšlivě by si žil, nikdo by ho nevobtěžoval, lež by ho

99$

chránila. Prokletý plemeno rybí, že ho nepozřelo, pancharta pohozenýho! Měl z pekla štěstí, jak je pancharti mívají. Opatovi připlul do rukou: kdyby ho ten nebyl tvýmu otci vodňal a nestal se jeho almužníkem, musel by nám bejt jinak poddanej, to ti řeknu! Krávy a prasata by nám musel vyhánět na pastvu a zahánět do chlíva! Svýma rukama hnůj kydat! Kam jen dal ten tvůj táta rozum, že ho, von, kterej ho zmrzlýma rukama vylovil z moře, přenechal opatovi a dopustil, aby zfajnověl a stal se drzej, místo aby si ho jako nalezenej majetek ponechal a držel si ho za pacholka, zasviněnýho pacholka!“

Tolik Mahaute. Její naříkavě láteření v chalupě doznělo. Za dveřmi stál Řehoř, nemoha dechu popadnout, s očima široce rozevřenýma. Neušlo mu jediné slovo, každé mu ječelo v uších a žhnulo v mozku. Jak to bylo, co to bylo? Šílenství a soptění uražené matky? Tlach a nesmyslná špinavá pomluva? Ne, tohle si mateřský důvtip ve vzteku nevymyslel: ze sudu, ze studeného moře, pohozený panchart a připlavenec, nalezenec a neznámý cizinec. To není lež! Je to až příliš pravda. – Ještě chvíli tam stál, ztuhlý, potom sebou škubl a prchal, ale nikoliv ke klášteru, klášter už mu nebyl domovem, jemu, člověku všem neznámému, nalezenci s nikým nespřízněnému, tvoru nikým a ničím nepoutanému a jako pták volnému slušelo se mít za střechu jen oblohu, ze které padal večer a která se pokrývala hvězdami. Pískem a mechem toulal se Řehoř, mezi háji větrem zborcených borovic k moři a zase zpátky do kraje, celý ostrov oběhl, vyhýbaje se vesnici, vyhýbaje se chalupám, a nakonec se u jednoho stromu vrhl na zem a skryl do dlaní tvář cizince! Nikdo přece neví, kdo je – jaká hanba! Každý mu ji může vmést do očí, i člověk nejchudší: „Pobudo neznámý!“ – a netušil by, jakou radostí mu je tato potupa na něho vržená, radostí, která mu zalomcovala v hrudi při pomyšlení na jeho hanbu. Ta soustředěná rána na Flannův nos, která oné ženě,$

jeho pěstounce, otevřela ústa, byla rána osvobození, rána rozbíjející bránu, a brána teď byla dokořán, brána všech možností. Je někým, koho nikdo nezná, ale je, a musí někým být. Připlul po vodě, není však mořská chaluha, musel připlout z nějaké země. Kde je jeho země, kde a kdo jsou jeho rodiče? Zůstavili ho, či kdo ho to, sotva narozeného, zůstavil moři – a proč? Cožpak jsou okolnosti jeho řádnosti tak málo řádné? Nemusí od této chvíle celý jeho život směřovat k tomu, aby vše vypátral, ať už vypátrá cokoliv? Je to tajemství, on sám je tajemstvím, ale tajemství je nádobou všech přání, nadějí, předtuch, snů a možností! Odložen pro nějakou tajnou poskvrnu? Leč kde je poskvrna, tam je i ušlechtilost. Nízkost nezná poskvrny. Jak ochotný byl dát sprostě řádný původ za původ nikoliv řádný a ušlechtilý!

Při takových myšlenkách usnul a prospal celou noc pod stromem. Když se rozednívalo, zašel k moři, umyl se a do kláštera dorazil ve chvíli, kdy opat s bratry a žáky se právě vraceli z kostela od ranní mše. V klenuté chodbě zahlédl hodný opat svého kmotřence a přísně se zamračil, ač časně zrána míval obvykle červený nosánek, který se vyjímal nadmíru dobrosrdečné a nijak neladil s tmou.

„Gregorie,“ řekl, „kde jsi byl?“

Řehoř, maje hlavu už tak jako tak sklopenou, ji místo jakékoliv odpovědi sklopil ještě víc.

„Gregorie, musím dojít k přesvědčení, že se z tebe s přibývajícími lety stává poběhlík a neukázněnec? Chyběl jsi u večerní mše i u večeře, přes noc jsi byl mimo dům, ba zameškal jsi i ranní mši svatou. Jaké bláznovství! Co to do tebe vjelo, jsi přece jinak zbožný hoch?“

„Otče,“ řekl Řehoř pokorně, „peccavi!“

„Peccavisti?“ Opat se teď doopravdy ulekl. Jeho zaoblený dolní ret se chvilku mlčky pohyboval sem a tam, a z ranního nosánku vyprchala krev.

101$

„Pojď za mnou!“ poručil posléze. „Pojď okamžitě do mého pokoje.“

Právě o to Řehořovi šlo. Nepřál si nic jiného, než aby s opatem, který ho od Wiglafa koupil a dal mu své jméno, směl mluvit o samotě. Ruce zasunuté do rukávů, s hlavou sklopenou kráčel za opatem. Vešli do opatovy cely. Před klekátkem se tyčil krucifix se zakrvácenou mučednickou tváří. Na něj opat rukou ukázal.

DISPUT

In Nomine Domini,“ poručil, „mluv!“

Gregorius poklekl s rukama sepjatýma.

„Mluvit budu,“ pravil, „ač to sotva dokážu tak, jak by bylo třeba. Nikdy vám má ústa nebudou s to dost poděkovat za všechno, co jste, otče a pane, pro mne udělal. Věrně však vám přísahám, že po celý svůj život prosit budu Toho, jenž žádný dobrý skutek neponechá bez odměny, aby vás korunoval slávou nebeskou za to, že jste mne, cizího chlapce, mne, ubohého nalezence, před celou vaší čeledí s takovou něhou vychovával.“

Znovu a jinak ulekl se nyní opat. Z nosánku mu vymizela poslední stopa ranních červánků.

„Co to povídáš!“ řekl chvatně a tiše a uchopil sepjaté ruce Řehořovy do svých.

„Jsem podveden,“ pokračoval Řehoř a sklonil se hluboko, jako by se měl zpovídat z podvodu, kterého se sám dopustil. „Podveden z lásky a dobroty. Nejsem ten, za něhož mě učili se považovat. Brána pravdy, kterou bychom mohli nazvat i branou možností, se přede mnou jediným úderem rozletěla. Porazil jsem v zápase Flanna, jehož jsem nazýval svým bratrem, dík jedné, zde jinak nerozšířené schopnosti, to jest schopnosti mimořádně se soustředit. Ve hněvu, protože jsem mu ublížil, se moje kojná, jeho matka, přede mnou rozláteřila

102$

a vyzradila, že jsem nalezenec a nic jiného, jakýsi bůhvíkdo, kterého jako malé děcko vylovili zkřehlýma rukama z moře. Kdybych ještě jednou uslyšel tuto pohanu, mé tělo i má duše by ji neunesly, a crede mi, podruhé ji neuslyším.“

S těmi slovy vstal. Zvedl se z pokorných kolenou, pevně se postavil a stál tam s tou svou krásnou bledou tváří, v níž modravě planuly oči.

„Měl byste mě propustit, milý pane, neboť déle zde přebývat nemohu. Jako potulný knecht musím na sebe vzít útrapy hledání a být bez přístřeší, jako jsem byl bez něho již tuto noc. Jistě najdu někde onu neznámou zemi, ze které pocházím. Mám vědomosti a rozum, nezahynu, crede mi, jestli tomu Bůh nebude výslovně chtít. Musím to na Něm vyzkoušet, a raději zhynu a zemru v poušti, než bych žil nadále na tomto ostrově. Hanba mě vyhání. Příliš se bojím výsměchu. Co všechno nevybreptá žena! A jestliže to jednou slyšel jeden člověk, budou to brzy vědět tři čtyři a nakonec kdekdo. Proto mi, pane, požehnejte na bludnou pouť!“

Jak nesmírně se zarmoutil můj přítel opat, kterého jsem si za mého vyprávění naučil stále víc vážit! Nosánek měl už zase červený a v očích mu stály slzy.

„Dítě,“ řekl, „poslouchej mě! Chci ti dobře a od srdce poradit, jak jsem to povinen člověku, jenž je mi milý a o něhož jsem vždycky pečoval. Crede mi, Bůh se k tobě zachoval nadmíru dobrotivě, otevřel ti oči, abys už nekráčel v tmách a neprožíval dny své v nevědomosti, nýbrž podle vlastní svobodné volby. To rozhodnutí jsem musel ponechat na vůli Jemu, nesměl jsem věčnou Moudrost předbíhat. Viděl jsi, že jsem se při prvních tvých slovech ulekl – ve skutečnosti však se mi ulehčilo řízením Prozřetelnosti a tím, že ti Bůh poskytl volnost, abys po svém rozumu rozhodl o svém životě a volil mezi Ním a světem. Tento boj musíš vybojovat ve svém srdci a musí se ukázat, jak jsi své volnosti využil, zda k záchraně či pro zkázu. Sedmnáct

103$

roků čekal Bůh, než ti dal volnost, ale i tak jsi dosud příliš mladý, aby tvá svoboda nepotřebovala rady. Milený synu, mysli to tedy sám se sebou dobře a uposlechni mého naučení, abys zvolil jistotu před největší nejistotou, aby se tvůj chlapecký věk neukvapil a abys toho potom neželel. Počkej, ještě nic neříkej! Ještě jsi mě nevyslechl. Slyš: Jsi výtečný hoch, tvé záležitosti se utvářejí vesměs dle tvého přání, zdejší lidé jsou ti nakloněni, když tě vidí, oči jim jihnou. Neopouštěj je! Jsi zvyklý na život duchovní, neunikej jeho kouzlu, spojenému s tolikerými příjemnostmi. Vynikáš znalostí knih, máš předznamenanou cestu. Já sám jsem léty stařec, už sedmašedesát mi je, jak dlouho mohu ještě žít, dear me? Netvrdím, že ti bude hned, jakmile zavřu oči, souzeno zaujmout mé místo. Opat musí mít určitý věk, ačkoliv jen velmi málo lidí stářím zmoudří. Ale jednoho dne budeš, to máš jisté a já to v závěti ustanovím, opatem kláštera ,Agonia Dei‘, pánem nad mladými a starými a strážcem víry na tomto ostrově. Toho se chceš vzdát, protože se rozštěkala nějaká bláznivá ženská? Jednou směla a měla štěkat; Bůh tomu chtěl, aby byla tobě dána svoboda volby. Ale tolik mi snad věříš, že jsem muž, který dovede zabránit, aby ještě kdy z jejích úst vyšel podobný žvást.“

Odvětil mu Řehoř:

„Za dveřmi chýše jsem vyslechl pravdu. Každé vaše slovo mi ji potvrzuje, nejvíc pak to, že vy, pane, nazýváte onu ženu bláznivou štěknou, protože být to moje matka, volil byste jinak svá slova. Mimochodem, je to buď jak buď má pěstounka, a vy sám jste ji k tomu kdysi určil. Kdybyste byl viděl nos mého někdejšího bratra Flanna, který jsem arci tak zle zřídil v čestném boji, jistě byste pochopil, že se matka, když něco takového vidí, neovládne. Nehněvám se na ni a každé špatné slovo o ní odmítám, neboť byla prostředkem mého osvícení. Vám ovšem jsem zavázán vděčností nadosmrti. Vy jste ve mně, ubohém nalezenci,

104$

uctil Boha takovým způsobem a tak velice rozmnožil svou spásu, že by mě láska a úcta k vám zcela jistě přiměly vaší vůli vyhovět. A přece to nedokážu, z čehož můžete seznat, jak nesmírným hněvem plane mé mládí při pouhém pomyšlení na to, že by mým údělem mohla být opovržlivá pomluva. Marná sláva, od té chvíle, co vím, že nejsem dítětem toho rybáře, jsem ještě citlivější na čest, než jsem odjakživa byl. A proč? Protože skutečnost, že jsem nalezenec, v sobě skrývá všechny myslitelné možnosti. Nikdo nezná mé předky. Co kdyby byli takového rodu, že by mi příslušel stav rytířský? Pane, otče milený, všechny mé sny mluví pro to, že mi přísluší rytířství, nic jiného! Je pravda, váš život je nejlepší. Spokojenost a bohulibost se v něm půvabně směšují a ten, kdo si ho právem vyvolí, je šťasten. Ale já ho nemohu sdílet nebo zdědit. Já musím pryč, protože od okamžiku, kdy vím, kdo nejsem, je pro mne na světě jen jedno: pouť k sobě samému, k poznání, kým jsem.“

„Synu můj, synu můj, není každému zrovna ku prospěchu přesně na puntík vědět, kým je, i kdyby mu tím připadlo rytířství. Jestliže jsi mi kdy věřil, věř mi teď: Jsi v těchto zdech na svém místě. Bůh tě skrze mne vzal do ochrany. Před čím? Možná že před tebou samým. Chceš z jeho ochrany utéci, beze strachu, že se tím přidružíš k peklu? Nejistotě o tom, kdo jsi, není nic přiměřenějšího, a nevymyslíš si žádné lepší rozřešení tvé záhady, než že jako zbožný a velemilovaný opat dožiješ své dny na tomto pokojném, od světa odloučeném ostrově. Proto tě ten, který tě miluje, prosí, varuje a zapřísahá: Ó, zůstaň!“

„Ne, pane, zachovejte mi svou lásku tak, jako já budu lásku k vám věčně ve svém srdci chovat a opatrovat, ale musím odejít. Neznám jiné touhy než být rytířem, a je věru lépe být zbožným rytířem než podvodným řeholníkem.“

„Synu, crede mi, není to lehké pro starce – znamená

105$

to tvrdou zkoušku jeho sympatií a trpělivosti – slyšet, jak takový mladíček nepoddajným chlapeckým hlasem vypouští do vzduchu projevy své vlastní hlouposti. Stav rytířský! Toužíš po rytířském stavu. A přece o něm nemáš nejmenšího ponětí a nejsi k němu za mák vzdělán. Umíš, dejme tomu, aspoň jezdit na koni? Toť se ví, že neumíš. Jak bys mohl umět sedět na koni? Ale vzal sis do hlavy, že se zesměšníš. Zeptej se kteréhokoliv člověka obeznalého v rytířských mravech: ,Chodí-li někdo do školy’, odpoví ti, ,a leží dvanáct let v knihách, aniž obkročí koně, zůstane do smrti kněžourem, rytíř z něho nikdy nebude, pro rytířský stav je ztracen.‘ Ale co znamená ztracen? Takový rytíř a bojechtivý hejsek, který se neučil číst a při nejlepší vůli by nerozluštil ani to, co by bylo naléhavě třeba, co by se ho nejvíc týkalo a bylo psáno výslovně pro něho, ten se tomu už ani nenaučí a je ztracen pro stav kněžský. Jeden čestný stav je ztracen pro druhý, ty však jsi z těch, které si Bůh za své dítko vyvolil, a kdo tě uzří, jak kolem něho jdeš, jistě řekne: „Hleďme se, jak onen hoch ve své komži půvabně nese se.“

„Pane, i rytíř pán vypadá neohrabaně, otáčí-li se v mnišské sutaně, když skvostný šat mi bude dán, stane se ze mne rytíř pán, a když v něm vzbudím leda smích, obléknu zas kutnu jako mnich.“

Ten opičák, pomyslel si opat něžně. Ovšem, rytířský šat by mu slušel a látku na něj by krejčí rovněž u mne našel. Ale neřekl nic, jen starostlivě potřásl hlavou.

„Vždyť vy, drahý pane, netušíte,“ pokračoval Gregorius ve své mladické řeči, „jak dobře jsem v duchu na rytířský stav připraven. Nikdy jsem se vám k tomu nepřiznal, dokud byla brána možností uzavřena. ,Vždyť neumíš jezdit‘, říkáte mi otcovsky. Ne, tělesně jsem se v tom nikdy necvičil, ale v představě tisíckrát, a ať kdykoliv kterýkoli rytíř tam venku, v Hennegau, v Haspenganu nebo v Brabantu obkročil koně a vysloužil si chválu; já ve svých snech to uměl líp, a ne jen prostě

106$

z domýšlivosti, nýbrž skutečně, jak vyžaduje věc. Líto mi není, že knihy znám, divinitatem, grammaticam, i leges jsem chutě studoval, přesto však častokrát, zabořen do foliantů, jsem sníval o tom, jak dřevcem prorážím sokův štít: ne, můj duch nepoznal pravý klid. Komoň můj zaržál vždy do všech stran, hned poznal, že v sedle je jeho pán: mé nohy přeumně nataženy jako luk vzpíraly oba třmeny; oře jsem nebodal do slabin, ale spíš pod pruhy prsosin, nikoliv nad jeho kolenem, leč o prst pod plecním řemenem. Nohy až pod hřívou, v sedle přibit, náš cval se každému musel líbit tak jako gobelín na stěně, jenž vládne očím tak vznešeně. Nejde jen o to, mít pevný sed, těžší je lehkost a hravý vzhled: nechat vždy obavy za hlavou – jako by galop byl zábavou; a oře jsem byl s to až k soupeři hnát, jsa připraven strhnout ho k obratu vzad, a věda, že útok je zapotřebí vést na čtyři sokovy štítné hřeby. Teď poraďte, otče, v tom, o čem sním: jak stanu se rytířem skutečným!“

„Synu, synu,“ řekl opat, zdrcen těmito znalostmi. „Máš výmluvnost a vládneš slovy, zapůsobil jsi na mne, nepopírám. Prsosiny? Pevný sed? Crede mi, nerozumím jedinému slovu, stejně dobře bych mohl poslouchat řečtinu. Bratr Petr-a-Pavel tě tomuhle všemu nenaučil. Ale ať už to máš odkudkoliv: nejsi srdcem řeholník. Škoda, Gregorie, líto je mi toho, žel, milé dítě. Ale budiž, synu, chci ti dát otcovskou a rozumnou radu. Dobrá, svlékni tenhle šat, nechtěj se ke kněžství znát. Přioděj se světsky, nebo ve jménu božím i šatem rytířským, na počest oněch mlhavých možností, plynoucích z toho, že nejsi synem rybáře. Ale zůstaň tady, Řehoři, zůstaň u nás! Nevydávej se na bludnou pouť, neodcházej do světa! Prosím tě, vždyť jsi bez haléře, bez groše, nemáš peníze. Jsi chudý jak kostelní myš, můj milý. Kterak chceš jako rytíř čelit pyšnému světu, zcela bez subsidia? Ano, kdybys měl dejme tomu sto padesát marek zlata, pak už by sis s rytířstvím poradil.

107$

Ale kde je vzít? Na to není ani pomyšlení. Spolehni na mne, zařídím to. Zařídím to tak, spolehni se, že se bohatě oženíš, i když se tady na Svatém Dunstanu bohaté ženitby nevyskytují, ale možná že na Svatém Aldhelmu nebo na některém jiném ostrově. Alespoň natolik obrať svou mysl, že do té doby, než to zařídím, u nás zůstaneš!“

Ale Řehořova umíněnost byla neochvějná a nedala si poradit.

„Otče,“ odvětil opatovi, „děkuji vám stále víc a víc, ze srdce stále hlubšího jak za všechno dřívější, tak i za vaši nynější nabídku, že mi zosnujete bohatou ženitbu. Musím však ji pln vděčnosti odmítnout. Žádný cti dbalý panic se neožení, dokud neví, kým je, protože by se musel propadnout hanbou, kdyby se ho jeho děti otázaly, kdo jsou jeho předkové. V blahobytném manželství se uhnízdit mi nebylo uloženo, leč na klopotné pouti štěstí zkusit, zda mi bude odhaleno, kdo jsem a jaké je mé jméno. Velitelsky mi kyne štěstí, které se nikdy neodepřelo tomu, komu se je právem honit zachtělo. Pane, pro lásku vaši, prosím o požehnání! Zanechme disputování!“

Tu si hodný opat hluboce povzdechl a řekl:

„Nuže dobrá, nadešla chvíle. Byl bych ji rád ještě o něco odročil, ale tvá paličatost, kterou ctím a které želím, si ji vynucuje již nyní: jak to s tebou je, milé dítě, to se dovíš. Hned si to přečteš. Jen proto jsem z tebe udělal scholára, abys byl jednou schopen si to přečíst. Ba věz: grammatica, leges i divinitas, to všechno byly pouze podružnosti a přídatek k tomu, aby ses dle příkazu a pro poznání sebe sama naučil číst.“

Řka to popošel ke svému pultu, odemkl jej, sáhl hluboko dovnitř, k zadní zásuvce, kterou tajným klíčem rovněž odemkl, a z ní vytáhl jakousi věc, překrásnou, vzácnou, do zlata a třpytných drahokamů zasazenou a hustě popsanou.

„Tohle zde je tvoje,“ řekl opat Gregorius, „tvé vlast—

108$

nictví, i když bylo kdysi napsáno pro tvého nálezce, jímž učinil Bůh mne. Tohle jsi měl u sebe, v soudku, a sedmnáct roků jsem ti to schovával. Teď se, můj milovaný synu, posaď semhle na stoličku a použij znalosti, jež ti byla dle odkazu vštípena jedině za tímto účelem. Nebylo by dobře číst to vstoje. Musíš být při rozluštění připraven na hodně smíšené pocity, ubohé dítě! „ Řehoř rozpačitě přijal z jeho ruky tabulku, pohlédl na písmo, pohlédl na opata, pak zase na tabulku, usedl na sedátko a četl, zvedaje chvílemi hlavu a zíraje s ústy otevřenými a s očima strnulýma do prázdna. Opat k tomu přihlížel se sepjatýma rukama, se zarudlým nosánkem a pomžikával uslzenýma očima.

Jinoch četl dlouho. Konečně ruku s tabulkou svěsil a zakloniv hlavu celou paží starci pokynul, a když se starý opat k němu blížil, Řehoř k němu dovrávoral, klesl mu na rameno a bouřlivě se rozeštkal; opat ho při tom chlácholivě poplácával po zádech. Ach, jak častokrát už tomu takhle bylo! Na světě to tak pořád chodí. Jeden nespoutané pláče na prsou druhého, a druhý chlácholivě konejší: No tak, no tak, ale jdi, co se dá dělat! Klid, jen klid! Vždyť to zase není tak strašné. Ty za to nemůžeš. Překonáš to. Hledej jen sílu u Boha atd… . Podobně mluvil i opat Gregorius, poklepávaje přitom Řehoře po zádech, ač i jemu samému se po tvářích řinuly slzy. A vzdychaje dodal ještě:

„Kdo jsi, to tam napsáno nemáš. Ale co jsi, víš nyní, mé ubohé dítě!“

„Vyvrhel jsem!“ štkal Řehoř. „Úděsný plod hříchu! Nepatřím ani mezi člověčenstvo. Jsem netvor, monstrum, drak, bazilišek!“

„Ale ne, to přeháníš,“ hýčkal ho opat konejšivě v náručí. „I ty jsi člověk, a to člověk velice milý, ač nikoliv řádně zrozený. Bůh je pln zázraků. Ze zla může velmi dobře vzejít něco milého, a ze zlořádu něco nadmíru řádného. „

„Já to věděl,“ obžalovával se Řehoř dál. „Tušil jsem

109$

ve své krvi, že to není se mnou v pořádku. Ne nadarmo mě moji druhové vždycky nazývali Tesknílkem. Ale že jsem drak a monstrum a že mám za rodiče ujce a tetu, to jsem ovšem nevěděl!“

„Zapomínáš na druhou stránku věci,“ řekl opat, „která do určité míry přece jen vynahrazuje to, co přehnaně nazýváš nestvůrností – že jsi totiž z rodu velmi vznešeného.“

„I to,“ pravil Řehoř a vyvinul se z opatovy náruče, „i to jsem věděl a krví tušil. Ach, můj otče – moji rodičové, moji rozmilí, hříšní rodičové, kteří mě zplodili v hříchu a k tomu, abych byl hříšníkem! Musím je vidět! Hledat je musím po celém světě, dokud je nenajdu, abych jim řekl, že jim odpouštím. Pak jim odpustí i Bůh, čeká pravděpodobně pouze na to. Ale já po všem, co mi je o divinitas známo – já, který nejsem než bídná nestvůra, dosáhnu odpuštění člověčenstva.“

„Synu, synu, dobře to rozvaž! Dejme tomu, že tvoji rodiče dosud žijí a že bys je ve světě šíři i dáli nalezl; odkud víš, že bys jim přišel vhod? Ježto tě kdysi vydali moři napospas, nelze to mít za jisté. Odpustit jim můžeš i zde a získat tím člověčenství a spásu. Tady ráčil Bůh dát vyvrženci zázračně přistát a nabídl dítěti, jež nemělo v světě místa, za útulek tenhle hrádek svého pokoje. Chceš z něho utéci a vrhnout se do světa, všanc kdejakému nebezpečenství? Důvěřil jsem se v skrytu svého srdce, že znaje okolnosti svého zrození pochopíš, že patříš sem.“

„Ach, nikterak, otče! Od okamžiku, kdy o nich vím, je mé rozhodnutí pevnější než kdy jindy. Kolikráte jste přečetl moji tabulku? Já ji četl s vroucností a budu ji denodenně čítat ještě nesčíslněkrát, abych se tím umrtvoval. Zde je. Co mi píší moji rozmilí rodičové? Přílišně se milovali, jeden v druhém sebe sama, to byl jejich hřích a mé zplození. Já však to mám u Boha napravit – nikoliv tím, že budu v klášteře pěstovat svou duši, ale tak, že celou svou lásku vynaložím na cizí krev

110$

a budu se za ni jako rytíř bít, octne-li se v nesnázích. Takto se hodlám světem probít ke svým rodičům.“

„Budiž, synu, vidím, že tě nezadržím. Kdybys zůstal, mé stáří by se bylo rádo tebou občerstvovalo, takto se však za tě budu modlit a s Bohem o tobě rozmlouvat, i to je způsob, kterak si tě udržet, dítě. Nyní dovol, abych ti sdělil ještě i to ostatní.“

Opat zavedl jinocha k truhle, odklopil její víko, a odsunuv stranou různou duchovní výstroj, štoly a mešní náčiní, vytáhl odspodu několik vrstev skvostného brokátu a podal jej Řehořovi:

„Kromě tabulky ti patří i tohle. Touto látkou jsi byl v soudku podložen i přikryt, jistě vystačí na jeden rytířský šat či dva. Je to hedvábí z Alexandrie, ze země východní, můj milý, nejvzácnější druh. Ten, kdo ti jej dal na cestu, má dobře zásobené skříně. Vidím, že se z tohoto věna raduješ. Nicméně to nebylo a není tvé věno jediné, což jsi asi při čtení tabulky nevzal zcela na vědomí. Řekl-li jsem ti, že jsi bez groše a bez haléře, chudý jak kostelní myš, byl to úskok, není tomu tak. Kromě těchto látek ležely vedle děťátka i dva pecny chleba a v pecnech byly zapečeny peníze, dvacet marek ve zlatě, úhrada na tvé vychování. Jen tři z nich jsem, předpokládaje tvůj souhlas, daroval rybářům. Ostatní však jsem nezakopal a nenechal zplesnivět a zrezivět, svěřil jsem je jednomu znamenitému lichváři, židu jménem Timon, který je nechal množit se a za sedmnáct roků ti z nich nadělal marek sto padesát. Jsi nyní jejich pánem, je to suma, s kterou můžeš jako rytíř pyšnému světu jistě čelit.“

Řehoř před ním stál celý zmatený a blažený. Ovšemže je nestvůrností a přetěžkým břemenem hříchu narodit se jako dítě sourozenců. Ale protože to tělesně nebolí, lze vědomí o tom lehce zatlačit do pozadí pro šťastně nabyté dary, které nám při takovém odhalení spadnou do klína.

„Ty se usmíváš,“ prohodil opat. „Jsi bledý

111$

a uplakaný, ale usmíváš se. Říkal jsem ti přece, že budeš brát na vědomí okolnosti svého původu s pocity smíšenými.“

PAN POITEWIN

Smíšené pocity! I já, Klement, sedící u notkerova pultu jako host v Sankt Gallenu, mohu při vyprávění mluvit o takovýchto pocitech. Přiznávám se bez obalu, že při argumentaci mezi Řehořem a opatem Gregoriem jsem byl cele na straně svého přítele opata, shledávaje jeho důvody výtečnými, kdežto jeho chovanec mluvil podle mého rozumu jako holobrádek. To, co zvěděl o sobě a hříšných okolnostech svého zrození, ho právě mělo přimět k tomu, aby se vděčně držel útočiště, které ho přijalo, a zůstal věrný duchovnímu stavu, místo aby ho hnalo do světa. V tom měl dle lidského uvážení jeho otec v Bohu naprostou pravdu a dostalo se mu až příliš za pravdu s jeho varováním, že jinochovi z jeho touhy dopátrat se rodičů a z jeho cesty do světa nevzejde nic dobrého, ba možná naopak cosi hrozného. Leč lidská úvaha nesahá daleko, s výjimkou vyprávěče, který celý tento příběh zná až k jeho zázračnému konci a podílí se takříkajíc na Boží prozřetelnosti – což je jedinečná a člověku vlastně nepříslušející výhoda. Však jsem také ochoten se za ni stydět, vzdát čest lidskému uvažování a hanět v nynějším stadiu příběh za to, co později, překonán úradkem Boží milosti, budu muset chválit.

Činím tak tedy s jistou nelibostí, když podávám zprávu o tom, jak Řehoř, jsa v držení celého svého věna, tabulky, zlata i drahocenné látky, urychloval horlivě svůj odchod z ostrova, aby se vydal na rytířskou pouť do cizích zemí. Odložil žákovský duchovní šat a oblékl místo něho šat světský, napůl rytířský či panošský: osníř s přilbou, lehké brnění i na stehnech a nohou. Nebyl to šat okázalý. Ale k němu si u bratří

112$

v klášteře, kteří tajně krejčovali, objednal nadmíru pánský oblek z tkanin, jež mu kdysi byly přidány na cestu: skvostný hedvábný přiléhavý kabátec či houppelande, temnopestrý, s průsvitnými lehounkými svrchními rukávy, jejichž jeden cíp se jistě přehazoval přes rameno; k tomu nohavice z přiléhavé látky a baret. Kabátec pak byl varkoč, měl na prsou všitý podlouhlý kus látky a na ní vyšívaný obraz ryby. Měl to být, jak si jinoch vymyslel, jeho erb na pouti za dobrodružstvím, a já musím říci, že je to to jediné, co se mi na jeho přípravách opravdu líbí. Neboť naznačovala-li ryba, že putující mladík pochází z rybářské chatrče, je podoba ryby i symbolem Krista a svědčila o tom, že její nositel vyrostl v domě klášterním. To chválím.

Světský šat, kromě všeho, co jinak na cestu potřeboval, potraviny, sladkou vodu a zlato, uložil Řehoř do lodi z ohýbaných prken, vybavené štítem a opatřené vysoko vzepjatou přídí, lodi, kterou si přichystal a pro kterou najal za peníze a dobré slovo malou posádku. Do pruhované plachty byla rovněž vetkána ryba. Řehoř se neptal, zda jeho bárka je způsobilá pro plavbu oceánem nebo třeba jen pro plavbu vymezenými vznětlivými vodami, jež jsou žertem nazývány „Kanál“ a „Rukáv“. Kdysi sem připlul na plavidle daleko křehčím, a jeho odhodlanost vrhnout se do nebezpečí a strázní prýštila z touhy kát se za hrůzu svého zrození, jehož urozenost však mu zas přece jen byla nesmírně drahá. Že jeho lodníci, narození jakžtakž slušně, neměli zhola nic, zač by jim stálo se kát, to klidně v mysli pomíjel, spatřuje v sobě hrdinu příběhu, kdežto v nich jen lhostejné přídatky. Bezděčně to dělám i já a vyčítám si to – sobě, ne však jemu, protože kdopak by se chtěl dostat do sporu s Prozřetelností?

Když potom – nastával už podzim – přišel den, kdy měl Řehoř odplout, odplout z ostrova, který ho vychoval a kde z důvodu cti a hanby déle už neměl stání, tu Řehoř při loučení samozřejmě ronil upřímné slzy na

113$

prsou opata, jenž ho s několika bratry doprovodil k lodi a o překot mu žehnal k bludné pouti.

„Kam jen, dítě, kam?“ ptal se ustaraně.

„Za mou tabulkou!“ odpověděl Řehoř ukazuje na levou stranu hrudi, „a tam, kam povanou Boží větry. Jim svěříme naši plachtu.“

A tak odrazili v mlze od pobřeží, u něhož dítě kdysi přistálo, a otec a syn tklivě prodlužovali loučení pohledy a máváním, až jim šíře moře a mlha zaclonily výhled. Stalo se to až příliš záhy: sotva bárka opustila břeh, zmizela ve vatovitých chuchvalcích páry, ta vystupující vařící se mlha ležela neprůhledně na jejich celé plavbě, halila ji dnem i nocí s vytrvalostí kromobyčejnou, jako by ji chtěla utajit a strašidelně chránit. Toho, kdo bludnému plavci předpovídal, že zahnán z cesty zlou bouří, ztroskotá a zahyne, tušení zklamalo: moře bylo hladké a vítr skoro žádný. Velmi slabý severozápadní vítr se sice opíral do plachty, ale den ode dne ochaboval, až se nadobro utišil, takže pluli nazdařbůh a jen si pomáhali vpřed vesly nevědouce, činí-li tak pro své dobro, slunce takřka nezahlédli, nezahlédli hvězdy a nikdy žádnou loď, neřkuli břehy. Byli by, jen mi věřte, dali přednost krutému vlnobití a vzedmutému moři před touto mdlobnou strázní, před tím tápáním v mlžnaté houšti, den za dnem, den za dnem. Na sedmnáct dnů ji musím odhadnout, tu jejich zahalenou plavbu. Sladké vody jim ubývalo, potraviny došly. Přepadla je tichá, vleklá beznaděj plavců v moři, a mužové posádky smutně posedávali v člunu, jedni lenošivě, druzí dřímotně, neboť takové počasí a . prázdný žaludek k tomu, to vyvolává ospalost. U stěžně stál Řehoř, mořeplavec, vyhlížeje pátravě do té neprůhlednosti, v níž veškeré pátrání vázlo a bralo za své.

Nicméně proto první uviděl ten zázrak, který se po sedmnácti dnech udál, hned po poledni. Ó, té slasti, mlha se protrhla. Vánek, zprvu šelestící, ale brzy sviš-

114$

tící, ji roztrhal, rozehnal na cáry, snop slunečního světla dopadl široce přímo na obraz – bylo to šálení oslněného zraku, šálení faty morgány? Ne, zjevil se přístav, země, věžovité město s cimbuřím a branami, a tomu všemu byli ve svém zahalení tak blízko! Kdo popíše radost zarmoucených plavců při tomto odhalení! Vzhůru, uchopit vesla, napnout plachty a plout k tomu městu v sluneční záři, korunovanému hradem, u hlubokého zálivu, na jehož vlnách, nyní vzrušených, se loď potácela. Nový vítr byl nepříznivý. Ne bez námahy křižovali proti němu k cíli.

A kdyby se proti jejich příjezdu stavěly jenom vítr a vlny! Bylo to bohužel i město samo, neboť jakmile se protrhla mlha, odhalil se městu jejich příjezd stejně, jako se jim odhalil vznešený obraz města. Měšťané se zřejmě postavili na obranu proti přibližující se cizí lodi. Počalo létat kamení a železné koule, jež vrhači metali na velikou dálku. Řecký oheň dopadl na moře, aby jim zabránil v přistání. Teprve když dali najevo mnoho známek skromnosti a pokojného přátelského smýšlení, měšťané obranu zastavili a pustili je k pobřeží. Jejich loď byla ohořelá, a dva muži posádky měli zakrvácené hlavy od kamenů. Ale to byly jen vedlejší osoby.

Na pobřeží, kde tahače vykládaly zboží z útrob několika lodí, vyšel, obklopen městskými biřici v pruhovaných krojích a ozbrojených kopími, Řehořovi v ústrety statný muž tváře spíše ustarané než přísné, s kloboukem na hlavě, z jehož střechy mu visel přes uši až na hruď šátek, s pažemi a nohama však krytýma. Jeho otázka, kdo cizinec je a odkud přichází, zněla zpočátku nevlídně, avšak při bližším pohledu na příchozího muž rychle zjihl, ba nevyčkav už ani odpovědi na svou otázku, sám se jakoby na omluvu první představil řka:

„Vězte, že jsem jedním z nejznamenitějších mužů této obce, přesně řečeno ten nejznamenitější, neboť jsem jejím starostou a mairem. Hlásili mi váš příjezd, který

115$

považovali za nepřátelský. Přišel jsem se tedy podívat, zda nepřátelský je, a seznav, že tomu tak není, nařídil jsem obranu zastavit. Nesmíte se divit tomu drsnému uvítání. Toto kdysi radostné město je v nesnázích, a nemít otevřena zadní vrátka, to jest do moře, odkud může za ceny, které nediktuje stud, dovážet něco potravin, by bylo dávno obráceno v nic; pokud jde o vás, nevěděli jsme, co si o vás myslet. Mořští králi činí vody nejistými a tu i tam se objevují loupeživě na pobřežích. Dokud jsme vám nepopatřili v tvář, mohli jsme vás mít za takového mořského lupiče. Jak daleko k těmto obávaným lidem máte, uslyším nyní od vás.“

„Hodně daleko, pane purkmistře,“ odpověděl mladík. „A přicházím zdaleka, po dlouhé plavbě mořem a mlhou, ze Světakrají a Světamoří, a nazývám se rytíř z Ryby, mé jméno však je Gregorius.“

„Já jsem pan Poitewin,“ řekl purkmistr.

„Díky, pane,“ odvětil Řehoř. „Jsem šlechtic a putuji za rytířskými činy do cizích zemí na vlastní útraty a bez nejmenšího pokušení loupit, neboť jsem bohat zlatem.“

„To je nadobyčej příjemné,“ řekl pan Poitewin ukláněje se.

„Na tabulce mého života,“ pokračoval Gregorius, „však stojí psáno, abych sebe celého dal do služeb za cizí krev a jako rytíř se za ni bil, bude-li v nesnázích. Proto jsem se vydal na pouť za dobrodružstvím.“

„Velmi úctyhodné, beau Sire, pane rytíři z Ryby,“ řekl měšťan. „Vás dala světu jistě čistá žena, rysy vaše jsou pevné a půvabné, chování elegantní. Jste Norman?“

„Nejste daleko od pravdy,“ odpověděl Řehoř.

„Mé oko má jistou zkušenost v usuzování,“ podotkl spokojeně purkmistr. „Je-li vám libo, zajděte se mnou do mého vdovského domu na collacii včetně dobrého popití, které ve sklepě ještě zbylo. Zatím ještě nesmí nikdo říci, že toto město, byť i nouzí sevřené, nedovede prokazovat pohostinství.“

116$

„Půvab, s jakým vaším prostřednictvím umí přivítat poutníka,“ odvětil Řehoř, „mluví silně v jeho prospěch. Rád s vámi půjdu. Ale proč,“ otázal se, když představený úředník jim oběma obstaral mezky a oni vjížděli přes most položený přes kmeny stromů a bránou do ulic, „proč stále tvrdíte, že vaše město je v kruté tísni, což lze ostatně uznamenat i z tváří oněch nemnoha občanů, které jsme potkali? A proč, jak se zdá, většina z nich, vyjma starců a dětí, jsou na hradbách a na vysokém cimbuří a ohánějí se obranným nářadím?“

„Musíte být,“ odpověděl mu pan Poitewin, „daleko z toho Světakrají a Světamoří, že jste zřejmě dosud nic neslyšel o tom, jaké trápení postihlo naši zemi a tohle její hlavní město Bruggy, jemuž kdysi říkali ,la vive‘ a jež by se nyní málem mohlo nazývat ,mrtvé’. Ale není divu! Lidé přebývají od sebe odloučeni, okruh jejich doslechu je omezen, a zvěst i o nejdivočejších událostech uvízne nedaleko v povětří – k těm, kdož jsou vzdáleni, dojde později, nebo nikdy. Mně samému je tuze málo, neřku-li vůbec nic známo o tom, co se děje a jak to vypadá u cizích národů, jako jsou Akvitánci, Gaskoňci, Angličané, Lotriňané, Turci a Skotové. A vy jste tedy nikdy neslyšel o válce pro lásku, jak budou jednou nepochybně naše trápení nazývat pěvci, ježto mu už dnes každý tak říká? Již pět let zuří tato válka. Roger Kozíbrada, král Arelatska a Dolních Burgund, rozkotal naši zem a hrady, celé Artois a Flandry zničené jsou v jeho rukách, a naší paní, panující vévodkyni, Bůh jí sesliž své anděly – nezbylo nic než toto její hlavní město, o jehož zdi se prozatím bouře ještě láme, – ale jak dlouho, to ví jen milostivý Bůh, který nechť se rozpomene na své milosrdenství, dřív než bude pozdě. Obávám se však, že Bůh je potlačuje zúmyslně, protože se na nás zlobí a protože naše panovnice, až na to, že žije životem přímo svatým, s Ním není tuze zadobře. Jsouc nadmíru cudná, zapírá pro zármutek Bohu své ženství a vždy se zpěčovala dát zemi vévodu

117$

a pána – začež pykáme takzvanou válkou pro lásku, na jejíž název a smysl se právem ptáte. Robert Kozíbrada, vězte, miluje naši panovnici a lačen její krásy si ji žádá za ženu již po dvanácte let, z nichž sedm strávil pokojnými, byť i stále dotěrnějšími a výhružnějšími námluvami. Pak vyhlásil válku a udeřil na nás, neboť přísahal, ten rozkacenec chlupatý, že pyšné tělo naší paní strhne do svého lože stůj co stůj. Ach, jak jsme odrazili jeho vpád, jednou, podruhé, a Burgunďany vítězně obrátili na útěk, přičemž nejeden z našich nejlepších a nejschopnějších mužů padl, například věrný pan Eisengrein – vám, který přicházíte z takové dálky, toto jméno nic neříká, ale nám k pláči mnoho! Ach, vše marno! Poháněni umíněností svého pána, obnovovali Burgundští po tři léta neustále své nájezdy, řádili, plenili, pálili, vyháněli naše stáda, v pustinu obraceli naše lněná pole, podrobovali si zemi a ve čtvrtém roce pronikli až k tomuto pevnému městu, poslednímu, které jim odolává a které už dlouho obléhají, ztékajíce jeho zdi kdejakým šturmovacím nářadím, obléhacími věžemi, ježky, dotěrnými žebříky a ohavnými prakovnicemi. Ale tam nahoře, na hradě, ve svém posledním útočišti skrývá se ta, kvůli které všechny tyto svízele jsou a která ke všemu našemu utrpení stále jen říká ,jamais’. Divíte se, že tu a tam, byť i tlumeně, se ozývají hlasy a vznášejí otázku, která je dosti nasnadě, zda by naše paní, která se tak dlouho uchovala, neudělala lépe, kdyby Kozíbradovi konečně podala ruku a tím ukončila tuhle zatracenou válku pro lásku? Na hradě, ba i u Samého dvora je, co do počtu i vysokých hodností, dosti veliká kotérie, která tento návrh otevřeně podporuje. Jenže naše paní, co ta na to dí? ,Nikdy de la vie!’ „

To v domě a jizbě pana Poitewina, při vítaném občerstvení skládajícím se z uzeného masa a horkého piva s hřebíčkem, které jim podávala šafářka a klíčnice, od přírody kyprá, leč v tváři rovněž ustaraná, přijímal Řehoř toto ponaučení a projevoval nad ním notné pohnutí.

118$

„Pane hostiteli, vážený purkmistře,“ odpověděl, „při vašich slovech jako by mi z očí mlha padala, svítá mi, proč se mi po dlouhé, mlhou zastřené plavbě zjevil obraz zdejšího města. Jsem u cíle. Sem řídil Bůh moje kormidlo, a jasně jako v slunečních paprscích vidím, že jsem přišel včas. To bylo to, oč jsem Ho stále prosil, aby moje mladost neležela ladem, nýbrž se vrhla do spravedlivého boje za ohroženou nevinnost. Zlíbí-li se mé milostivé paní, chci být jejím sluhou a žoldnéřem a to, co si vaše trpce zkoušená panovnice zvolila za heslo, ať je i heslem mým a také za mne odpoví ,Nikdy de la vie‘. Neboť onomu vévodovi, jehož nazýváte Kozíbradou, asi proto, že takovou kozí bradu nosí a vůbec je silně ochlupen, což pro mne za mne platí možná za známku obzvláštní mužnosti – k tomuto vévodovi, pravím, chovám jen odpor, jakož i k oné kotérii, která hlasitě či potichu radí, aby se vaše cudná paní vzdala, a ráda by ji přemluvila, aby drzému nápadníku a nenáviděnému lupiči její země podala ruku k manželství. Vroucně doufám, že tito hanebníci jsou u dvora v menšině a že se kolem vaší světice seskupují rytíři vznešenějšího smýšlení? „

„Ach,“ odvětil purkmistr, „pro její neochvějnou věrnost se právě jejich počet zmenšuje. Proč, to vám také stručnými slovy vypovím. Vévoda Roger má ve zvyku přijíždět před bránu a vyzývat naše nejlepší reky k utkání muže proti muži, ve kterém proti němu ještě nikdo neobstál. Jeho rytířská řvavost je totiž neslýchaná a široko daleko ve všech zemích proslulá. Pohádáni ctí vyhovují naši rekové jeden za druhým jeho výzvě k souboji, ale on až dosud každého porazil, a když mu některý rytíř nabídl záruku, prohlásiv se za přemoženého, před našima očima ho odvedl jako zajatce, jinak však ho utratil. Tím šlechetná entourage naší panovnice již hanebně prořidla.“

„Ten vévoda,“ usoudil Řehoř, „se asi umí při boji velmi soustředit a seskupit síly do jediného ohniska?“

119$

„Nerozumím dobře,“ namítl hostitel, „co svými slovy myslíte. Já sám se domnívám, že naši bitci podléhají chýře o vévodově neporazitelnosti. Na kolbiště je vyvádí čest, nikoliv víra ve vlastní vítězství, o kterém při veškeré své chrabrosti vědomě či nevědomky pře dem pochybují.“

„Jste velice moudrý, pane hostiteli,“ podotkl Řehoř s úctou.

„To jsem,“ odpověděl purkmistr. „Což bych se jinak byl stal mairem v Bruggách? A mimoto se má moudrost projevuje jasnou a obecně srozumitelnou formou.“

„A kdy,“ tázal se Řehoř, „lze asi očekávat příští výzvu onoho vojevůdce tolik si vědomého vítězství?“

„Není před městem,“ namítl maire. „Jeho stan je stržen. Jakmile nastane podzim, vévoda se až do příští vesny vracívá přes naše zpustošené lány domů do své říše, která také chce, aby jí někdo panoval. Naše ubohé město zůstane samosebou obklíčeno. Nicméně v zimě dochází jen k velmi málo šarvátkám a potyčkám.“

„A zjara,“ dodal Řehoř, „se zas vrátí, aby svým rytířským rváčským uměním olupoval panovnici o její ochránce a donutil ji, aby se vzdala, což v tomto případě znamená: oddala. Jistě je mladá a krásná?“

„Je jí asi dvakrát tolik co vám,“ odpověděl hostitel, „a vás bych odhadoval na sedmnáct až osmnáct, ale přes všechno noční modlení a umrtvování se uchovala velice krásná – Bohu pro žal, mám za to, ježto své krásné tělo každému muži odpírá.“

„Není jistě Jeho vůle, aby je dala tomu Kozíbradovi,“ namítl Řehoř. „Natolik si troufám uhádnout Jeho myšlenky, neboť jsem se svého času zabýval divinitas.“

„Jakže, i knih jste znalý?“

„Trochu. A je mi to v těchto okolnostech málo platné. Co mi může být platné a k čemu si, ctěný a moudrý hostiteli, vyprošuji vaši pomoc, je jen to, abych byl přiveden před Vaší vladařku a směl se jí nabídnout za sluhu, a aby mi dovolila dát v sázku můj vlastní

120$

život za její svobodu a bránit útočiště její cudnosti proti chlupatým mizerům.“

„Vaše horlivost vás ctí,“ řekl měšťan po krátkém rozmýšlení, „a nijak nezastírám, jaké zalíbení ve mně vzbuzujete. Nepochybuji, že byste navzdory svému mládí svým normanským vzhledem a dobrým chováním před zraky panovnice obstál. Ale není to lehké, příležitostí, aby mohla být spatřena, vévodkyně velice skrblí a dopřává ji pouze několika málo lidem – nanejvýš v katedrále, když leží před Bohem na modlitbách, lze z ní zahlédnout tolik, kolik lze zahlédnout z ženy pohřížené v modlitbu. – Ochotně se vynasnažím být vám k službám. Pan Feirefitz z Bealzenanu, kněžnin stolník, je můj přítel a příznivec – člověk obroušený, muž prošlý nejjemnější dvorní školou: abyste měl o něm představu, nahoře je tlustý, nohy ale má velmi tenké, bývá oblečen do kvítkovaného hedvábí, a má plavý, rovněž hedvábný, na dvě půlky rozčísnutý vous. To je jen chvatně načrtnutá podobizna jeho zevnějšku. Zmíním se před ním o vás, vychválím vaše smýšlení a touhy, a snad ho přiměji, aby s pletichářskou obratností jemu vlastní obrátil na vás paninu pozornost. Do té doby zůstaňte mým hostem! Chci říci: usaďte se u mne jako nájemník a soustolovník! Příjemné mi bylo od vás slyšet, že jste bohat zlatem, je to osvěžující výjimka. Bludní rytíři bývají mysli vznešené, leč pověr, což je směs, jíž mé srdce odjakživa bylo nakloněno jen zpola. Vy si však přístřeší a subsistenci ze svých peněz spravedlivě zaplatíte. Vaše strava bude hojná a přesto tak rozumná, že neublíží nijak vaší pružnosti a že vaše ctnost neztuční. Platí?“

„Platí,“ řekl Řehoř, a připili si na to kořenným pivem s hřebíčkem, mokem tuze dobrým, který jsem sám nikdy neochutnal, kterým však s potěšením nechávám prolévat jejich hrdla. Přečasto bývá vyprávění jen náhražkou za požitky, které si sami odpíráme nebo které nám odpírají nebesa.

121$

SETKÁNI

Já dobře věděl, že pan Poitewin svému slibu dostojí a že s truksasem, jehož osobu popsal znamenitě, o Řehořovi a jeho přáních promluví – nikdy jsem o tom nepochyboval. Tuze se purkmistrovi zamlouval jeho mladý host, jeho pevná a něžná tvář, slušný mrav, jakož i to, že tak štědře platil za byt a stravu, než aby svého slova nebyl pamětliv. Splnil je hned za čtrnáct dní po jinochově příchodu ve své mairie, kde ho pán z Bealzenanu, jenž přijel z hradu dolů, navštívil, chtěje s ním projednat situaci zimně poochablé a v tento čas již jen zpola na potupu vedené války pro lásku a zároveň i otázku dodávek dvoru, do nichž byly zahrnuty jak určité necessity, tak i komodity, přičemž bylo páně Poitewinovým úkolem jedny od druhých co možná nejvíce odlišit a tam, kde šlo o pouhé komodity, neopominout poukázat na přísně odříkavý způsob života panovnice, bohatého na půsty a noční bdění na modlitbách.

Pan Feirefitz ve své odpovědi připomněl, že v městě i po celé zemi se obdiv nad takovým způsobem života vyrovná zármutku. Nebyl při této rozmluvě oblečen do kvítkovaného hedvábí, v tom se jeho obraz odchyloval od představy, kterou o něm načrtl purkmistr. Jeho rozložitý trup vězel naopak v krunýři, skýtajícím ochranu pro případ, že by nepřítel házel kamením, a k němu měl na sobě naškrobené okruží a hlavu krytou přilbicí s ozdobným emblémem.

Jeho nadmíru tenké nohy naproti tomu vězely jen v nohavicích z přiléhavé dvojbarevné látky a končily střevíci se zobákovitě zahnutými špicemi, které se za jízdy na koni vysoko zdvihaly před třmeny. Ale i takto, napůl v železe, neztrácel dvořan nic ze své ohebné hedvábné pružnosti a při jednání se mu podařilo vymoci pro některé komodity stupeň naléhavé potřebnosti. Nakonec prohodil purkmistr:

122$

„Au reste, truchsess, incidemment a á propos, jeden zámožný bludný cestovatel, ještě mladičký, přistál zde před nedávnem a přijal u mne pohostinství stolu a lože, Gregorius ze Světakrají, rytíř bez hany. Ve znaku má rybu a přísahá slavně, že mu Bůh záměrně ukázal toto město tísní sevřené, aby on, rytíř, v něm a na jeho trýzniteli ochotně osvědčil svoji rytířskost. Plane v prvé řadě touhou, aby směl předstoupit před naši tvrdě zkoušenou panovnici a nabídnout se jí za vazala. Neuvolil byste se to zprostředkovat při své obratnosti?“

„To by byla pro mne maličkost,“ odvětil pan Feirefitz. „Leč jste si naprosto jist, že je ryzím šlechticem? Obrátit zrak vladařčin chybným směrem by byl z mé strany trestuhodný faux pas. Světakrají, musím přiznat, je poněkud vágní označení, neboť po zemi a přes moře může přijít kdokoli. Byl bych vám zavázán, kdybyste mi podal poněkud přesnější důkaz o jeho rytířství.“

I bylo vidět na panu Poitewinovi, že je zaražen, tato rozmluva mu opožděně připomněla, že on sám zanedbal starat se o to, aby se o jinochově původu dověděl něco bližšího a že to málo (chtěl se tomu divit, a přece se tomu k svému vlastnímu údivu nedivil), co mu jinoch o svém původu sdělil a co, viděno za světla, nebylo takřka nic, ho dokonale uspokojilo. Mluvil tedy stejně k sobě samému jako k tázajícímu se stolníkovi, když odpovídal:

„Nevím, smím-li spoléhat na to, že jste tak pozorně sledoval má slova, uchovávaje si je natolik v paměti, abych vám směl připomenout, že jsem se zmínil o rybě, kterou má onen mladý rek ve znaku. Pomlčme o věcech nejsvětějších (a zase ne tak zcela, neboť můj host, jak jsem se dověděl, žil po nějakou dobu mezi zbožnými stěnami a studoval divinitatem), tomuto symbolu, jak víte, se přičítá nejeden význam. Ryba je symbolem vody – a po vodě k nám panic skutečně připlul, maje ve své plachtě vetkanou rybu. Dále pak je ryba znakem mužnosti a jedné v ní obsažené vlastnosti a ctnosti,

123$

kterou zveme mlčenlivost. Sotva lze tedy tvrdit, že je nápadné, když nositel tohoto znaku se cvičí v mužné mlčenlivosti. Je-li rytířství zjemnělou mužností, pak vám řeknou vaše oči na jediný pohled víc, než by se kdy chtěla tázati vaše ústa, takže je už raději ani neotevřete. K tomu bych vám jen rád ještě svěřil, že cizinec nám svou čestnou chrabrost již ukvapeně ukázal, nejsa ještě vazalem vladařky, a to způsobem takovým, že se nám nad ní rozbušilo srdce. Bez prodlení vystoupil na hradby k těm, kdož konají stráž v obranných valech, neboť mu šlo o to, nabýt přesného obrazu o táboru Burgundských a neblahém oblehnutí města. S obočím vážně semknutým a pevně sevřenými rty si je prohlížel, stany, obléhací nářadí, terén a lidi. Jak se potom se správcem východní věžní brány domluvil o tom, co zamýšlí, a jak tohoto válečníka pro svůj hrdopyšný záměr získal, to nevím. Že ho přemluvil, přičítám spíše jeho ,tenue‘ a jeho očím než jeho slovům. Zkrátka, poslyšte si ten div a pak řekněte něco příkladného: Již třetí den v příhodnou chvíli dal purkrabí otevřít bránu, dal spustit padací most, pan ze Světakrají vyšel sám po stezce k podhradí – nám všem se zdálo, že sama smrt mu komoně vyvádí. Sel, rybu v erbu; pak pozvedl bystře a vesele meč obouruč, nad který neměl lepšího přítele. Hned jak se ve stínu brány zablýskla jeho zbroj, houf manů vévody Rogera vyrazil na souboj: alespoň jednoho rytíře města skolit toužili, nicméně slyšte, kam dospěli v celém svém úsilí. Ale co to dělám? Ne, nechtěl jsem rýmovat – a bájit! Sper to ďas! a přesto takt pohádky mi najednou hrčí zas; jakmile chrabrý pán z Ryby se ohnal mečem svým, tři many vévody Rogera zalil krvavý stín. Proťal jim šalíře trojicí mohutných rozmachů, dva padli pod hradby, třetí pak pod koně do prachu. U čerta, truksasi, přece vám vypovím až do konce prostě a bez rýmů, kterak jim dokázal žlučí hnout. Bláhovci čekali nějakou zábavnou procházku, on však svým pohledem modravým je připravil o všechen

124$

smích. Poznali brzy, že mečem nelze ho zahubit, a proto přemnohá kopími proťali jeho štít, že musel odhodit pavézu, neboť ho tížila. To vidouc, znovu se zvedla k útoku ta přesila, ale on jako zlý divočák couvaje krok co krok mnoho ran rozdal, až posléze se skácel další sok, kterému dočista prosekl pancíř kroužkový. Tak jest! Ten rytíř v tu ránu se k smrti hotoví. Truksasi, dám si teď pozor a s rýmy už přestanu. Všichni jsme viděli, kterak si počínal nadále; pozvedl ze země kopí, jež mrštili jemu vstříc, a ihned jednomu z Burgundských vrazil ho do skráně, takže pak násadec vyčníval z proťaté přilbice. Stěží se ubohý Burgunďan odplazil z bojiště a kousek pod mostem po chvilce vydechl naposled. Druhého dokonce, přisámbůh, rozťal pán z Ryby vedví. Přisám, ta rána ho zasáhla střelhbitě jako šíp, takže ji, ubožák, nejprve nevnímal bez pochyb. Teprve poté, co snažil se shýbnout zas pro svůj meč, půl těla odpadlo po seči přes trup a přes obleč. Zkrátka, můj truksasi, přitom co rytíř se chrabře bil, krok co krok couval k té bráně, již statečně uhájil, jakmile vstoupil, tu s mohutým rachotem veřeje najednou zapadly burgundským zbrojencům před nosem. Tušíte, jaký to na hradbách vzbudilo křik a smích! Běžel jsem za ním; houf mužů ho odnášel na plecích. Krví měl pokrytý celý svůj pancíř i šat i pěst a v ní i čepel, již uměl tak zmužile v boji vést. Rcete mi, reku, proč máte zlou krví své tělo tak zalité? Jste snad, můj milý, tak strašlivě raněn a trpíte? ,Nemějte starosti,’ tak odvětil, aniž se trochu chvěl, ,já nemám ani šrám, tuto krev prolil nepřítel!“

„Velmi pozoruhodné,“ řekl pan Feirefitz. „Za těchto okolností moc dobře chápu, že se o vás pokouší rýmy, purkmistře.“

„Jestliže jsem se jim skoro nevyhnul,“ namítl Řehořův hostitel, „způsobil to vlastně jen ten modravý plamen jeho očí v bledé tváři. Mimochodem, dal jsem se strhnout, přiznávám. Že toho jednoho proťal vejpůl,

125$

takže Burgunďan to ani nezpozoroval a až teprve za chvilku se předklonil a skácel, to jsem si přibájil; ve skutečnosti se to nestalo.”

„Buď jako buď, to, jak rytíř odvrátil nepřítelovu pozornost, je působivé i bez této podrobnosti,“ poznamenal truksas. „Neponechává nás takřka na pochybách o tom, že váš juvenil je rytíř a že nám může být prospěšný.“

„Svěřím se vám s jednou svou teorií,“ pokračoval purkmistr, „která může být jakýmstakýms vysvětlením oné mimořádné ukázky předvedené mým šlechetným hostem. Tento rytíř se zřejmě dovede při boji nad všechnu obvyklou míru soustředit a svést své životní síly jakoby do jediného ohniska. Mívám jindy ve zvyku propůjčovat svým myšlenkám formu jasnější a každému hned napoprvé srozumitelnou, v tomto případě se však musím vyjadřovat trochu spletitě.“

„Ať je jak je,“ odvětil truksas, „nebudu se déle rozpakovat obrátit na vašeho hosta vladařčin zrak a představit jí ho, aby se jí mohl nabídnout za vazala. Příležitostí k tomu je poskrovnu. Nicméně není dalek svátek naší víry, svátek Početí. Toho dne, jak víte, je možno panovnici vidět, sjíždí v průvodu celého dvora z hradu ke katedrále, aby se občerstvila mší svatou. Tam nechť váš hrdina ukojí svoji toužebnou zvědavost. Obrátit v pravou chvíli vladařčinu pozornost na něho, to už ponechte mně.“ –

Stalo se. V den, kdy slavná Panna, růže bez trní, počala z Ducha a zároveň tělesně (jak praví naše vyzkoušená víra), sjela kněžna na australském mimochodníku, vedeném za uzdu dvěma pážaty, se svoji šlechetnou dvorní čeledí z hradu po točité cestě do svého posledního města a před zvonící dóm; tam s koně sestoupila uprostřed zástupu klečících a prostovlasých lidí, kteří na ni zírali zarudlýma očima a tlačili se za ni, když obklopena dámami a kavalíry procházela dokořán otevřeným, sochami bohatě zdobeným portá-

126$

lem a s očima sklopenýma, levou ruku na sponě svého pláště podšitého bílou veverčí kožešinou, který si dvěma prsty pravé ruky trochu nadzvedávala, ubírajíc se slavnostní Boží síní ke svému křeslu a zlatem lemované podušce s třásněmi, připravené pro její kolena.

Tak ji ze svého místa nad ochozem po purkmistrově boku zahlédl Řehoř, zahlédl z ní v třpytném vání vůně a světla tolik, kolik je možno zahlédnout z ženy pohřížené v modlitbu. Zahlédl profil její tváře, která v barevném šeru zazářila matně jako slonovina pod diamantovou čelenkou a v závoji ovíjejícím její líce, když ji jednu chvíli pozvedla a bolestně obrátila oči vzhůru, a jak ji pozvedla, zvedlo se nadšení v mladém srdci zírajícího panice. „To je ona,“ našeptával mu jakýsi hlas, „má krutě zkoušená paní, pro kterou jsem byl přiveden sem, abych ji vysvobodil z tísně, do které ji vhání jakýsi chlupatý hejsek.“ A zaťal pěsti a vyřkl v duchu k nebesům přísahu, jež měla podle něho být jakýmsi válečným pokřikem v lítém zápasu o ni: „Nikdy de la vie.“

Za vévodkyní klečel její truksas, dnes měl na sobě svůj drobně kvítkovaný hedvábný šat, a vypadal tedy navlas tak, jak ho popsal Řehořův hostitel. Když posvátná nádhera skončila, naklonil tvář ke kněžnině uchu a pošeptal jí několik slov – jakpak asi zněla? Řekl: „Paní, pozdravte tam toho muže. Může vám prokázat dobré služby“? Bylo se tuze co obávat, že neužil slova „muž“, nýbrž „mladíček“, Čí pokud možno ještě něco chlapečtějšího. Ale ne, asi řekl: „muže“, vždyť jí ho chtěl přece doporučit. Ale panovnice přesto na jeho slova nepohnula téměř hlavou, ani sebeméně se neohlédla tam, kam jí naznačoval truksas, po „ite missa est“ se ještě jednou pokřižovala a odcházela hlavní lodí. Dámy kráčely před ní, v patách jí šli kavalíři. Ale truksas uchopil Řehoře za ruku a vedl ho za ní do kamenné sloupové předsíně. Tam promluvil vybranými slovy:

„To je, paní, pan Gregorius, rytíř ze Světakrají. Baží

127$

po cti a především po cti smět před vámi ohnout koleno.“

Řehoř to učinil; s baretem v ruce poklekl na jedno koleno, s hlavou sklopenou. Vévodkyně stála v půlkruhu své družiny a shlížela na jeho temeno.

„Vstaňte, pane,“ zaslechl nad sebou její hlas, zněl hluboce, laskavě a zrale, ne jako švitoření nějaké dívčinky. „Jenom před Bohem a Královnou růžence zde přísluší klečet.“

Ale když před ní stanul, stalo se, čeho se obával. Její rudá ústa se nemohla nepousmát, když viděla jak je mladý. Byl to takový měkký, shovívavý úsměv, skoro útrpný, při kterém posměšně nadzvedla obočí, leč hned nato ten úsměv z jejích rtů zase zmizel: ne proto, že se Řehoř zapýřil a pohodil hlavou, to vévodkyně nezahlédla, protože její oči pátravě přejely po jeho postavě a pozorně prodlely u jeho šatu: Řehoř se dnes oděl do svého erbovního šatu, do toho krásného šatu, ušitého z látek z jeho výbavy; hedváb z východu to byl, temnopestrý, zlatotkaný, a tento brokát upoutal natolik její zrak, že se jí rty pootevřely a obočí stáhlo usilovným přemýšlením. Ale už v tom přemýšlení se její pohled zlomil ve výraz žalu.

„O meči, jak krutě mi znovu vnikáš do srdce! Vzali, vzali mi je, mé děťátko, odkaz mého milovaného, sladký dar jeho těla, v soudku je odvezli divokému moři na požer, odpustiž jim to Ten, kterému já v hloubi duše neodpouštím! Takovouhle látkou, úplně stejnou, jsem s pláčem podložila a přikryla ubohého lodníčka, je opravdu navlas stejná jakostí i barvou, v tom se mohu jen těžko mýlit, jako by ji, bůhví, tkala jedna a táž ruka, a možná že ji i tkala. Hrůza a bolest a na tisíce blažených vzpomínek mnou otřásá při pohledu na tuto navlas stejnou tkaninu, a zároveň si nemohu nepomyslet, že to musí být vznešený dům se vzácně zásobenými skříněmi, když chlapci odkázal tento brokát.“

Její hruď se stísněně vzedmula v úzkém sevření hor—

128$

ního šatu, který jí od pasu splýval v širokých běloskvoucích sametových záhybech k nohám a který zahaloval purpurový plášť. Krásnou hubenou rukou si zvedala jeho lem k pasu. Její modrotemné oči, pod kterými ležely namodralé stíny od nočního bdění, se zadívaly do jeho. Ta vážná tvář ve své mužně odhodlané mladosti jí připadala půvabná a dojímala ji až do hloubi duše; Řehořovi však se zdálo, že hledí na pozemský obraz nebeské Královny.

Otázala se jemně:

„Vy ke mně máte nějakou prosbu?“

„Ano, prosbu jedinou,“ odpověděl Řehoř rázně a nadšeně. „Být, paní, vaší služby dbalý, k tomu jest odhodláno mě srdce. Učiňte mě svým vazalem, o to prosím, a dopřejte mi, abych se celý, tak jak jsem, vrhl před vás proti tomu lupiči a bil se za vás až do smrti.“

Sibyla pravila:

„Slyšela jsem o vás, rytíři, i o jistých čestných, leč pokáráníhodných nepředloženostech. Říká se, že jste odvážnější než kdokoliv jiný. Víte, na který šíleně smělý výpad narážím. Máte ještě matku?“

„Nikdy jsem ji nepoznal.“

„Pak tedy dovolte, abych vás napomenula místo ní. Pokoušel jste Boha. Jestliže jste byl při smyslech, neměl jste se nikdy takového svévolného kousku opovážit.“

„Paní, lidé silně a bájně přehnali podrobnosti onoho výpadu. To zimní ospalé ochabnutí války mě dopalovalo. Něco mi našeptávalo, že s ní musím pohnout. A hrozivě poučit líného nepřítele, že v tomto městě žije duch, který se pro vaši čest nezalekne ani činů, jaké nevídáme každý den.“

„Děkuji vám tedy, aniž odvolávám svou výtku. Aby se věrní muži kvůli mým nesnázím odvažovali smělých činů, toho mám, já ubohá žena, tuze zapotřebí. Nechci však, aby kvůli mně ušlechtilé mládí plýtvalo svými silami. Slibte mi, že víckrát nic takového nepodniknete a v budoucnu se vystříháte svévolných krkolomností!“

129$

To, že sebe nazvala ubohou ženou, mu projelo srdcem jako meč. Okamžitě zas klesl na kolena a zvedl k ní planoucí tvář.

„Slibuji, paní, že vás budu poslušen, pokud jen mi to dovolí touha vám sloužit.“

Vzala od jednoho ze svých pánů obnažený meč a dotkla se jím Řehořova ramena.

„Buďte mým vazalem! Boj za toto město, za tuto utlačovanou zemi budiž vaší uvážlivou ctí: Truksasi, poroučím tohoto rytíře do vaší ochrany.“

Když Řehoř celý šťastný povstal, pohlédla Sibyla znovu na jeho šat, znovu do jeho tváře a odvrátila se, takže se její družina kolem ní rychle uzavřela.

Ale Řehoř stál a zapomínaje na celý svět hleděl zcela ztracen za ní tak dlouho, dokud ho jeho hostitel purkmistr nezatahal za kabát. Takovouhle ženu nikdy nepoznal, nikdy nezaslechl sladce zralý hlas, jakým se velitelskou přímluvou zastávala jeho mládí. Její obraz a bytost byly jeho zkušenostem zázračně cizí a jeho vlastní bytosti přesto zázračně blízké.

UTKÁNÍ

Při vší tiché hrůze, kterou mi při pomyšlení na pokračování příběhu trne srdce, jsem rád, že pan Feirefitz si při oné rozmluvě s panem Poitewinem chtěl opatřit jistotu o tom, je-li Řehoř nefalšovaným rytířem, čímž rozvázal purkmistrovi jazyk a přiměl ho, aby se podrobněji rozpovídal o onom ojedinělém troufalém výpadu svého hosta na mostě, který podnikl na vlastní pěst. Jinak bychom se jistě o tomto dobrodružství nebyli nikdy dověděli. Pomineme-li rádi bájně zpěvné přehánění, které se vyprávěči v zápalu řeči do vyprávění připletlo a které jakžtakž promíjíme člověku v pravém vyprávění necvičenému – zbývá toho dost, abychom se ujistili, že rytířské sny klášterního scholára

130$

z rybářské chýše nebyly jen planý žvást, ale že řeč rytířských činů, o nichž tvrdil, že ji v duchu plynně ovládá, byla skutečně jeho ústům a pažím běžná, i když se v ní zároveň potřeboval co nejvíc a hmatatelněji zdokonalit, dřív než se bude smět odvážit toho, co mu už od jeho první rozmluvy s mistrem Poitewinem, ale hlavně od chvíle, kdy na vlastní oči uviděl vévodkyni, tkvělo jako zatvrzelý záměr v srdci.

Zeptá-li se tu někdo prostoduše a s trochou nechápavého zaražení, o jaký záměr asi mohlo jít, ať si poslechne nesouvislé útržky vět, které si někdy Řehoř, byl-li sám, trhaně pro sebe mumlal.

„Ať je sebevíc hrozný, přece si to s ním rozdám!“

Nebo:

„A kdyby byl sám ďábel, i pak se mu postavím!“

Koho tím myslel, na to se ptát není jistě nikdo dost nechápavý. Ale když ho slyším takhle mumlat, jsem opravdu rád, že řízení Boží přivedlo Řehoře do města v zimě a v době, kdy válka pro lásku se vedla liknavě. To mu poskytlo lhůtu, aby se ve skutečném (nejen vnitřním) používání řeči rytířstva pilně cvičil, k čemuž mu zimní válka poskytovala příležitost skoro každý den.

Neboť různé rytířské šarvátky, bezvýznamnější dobrodružnosti a planá chvastounství, napůl vážná závistivá hra a napůl jen pouhá kratochvíle, se přiházely před městem skoro den co den, pěšky i koňmo, a Řehoř při nich nezahálel – zahálel namoutě tak málo, až se mezi zdatnými měšťany, rytíři a Sarjandy začalo brzy říkat, že Řehoř je při pronásledování čelem a na útěku ohonem. Podávám tyto chlapské řeči tak, jak jsem je zaslechl. Mně zní stejně humpolácky, jako když říkali, že Řehoř je „krupobitím nepřátel“. I to je pro můj sluch metafora neohrabaná, ale jeho „tenue“ jim prostě vnukla takové představy.

Nejlépe bylo Řehořovi na koni, neboť až příliš často a důkladně se ve svých snech cvičíval, jak svírat koni

131$

slabiny, docílit při jízdě hravé lehkosti, konat obraty dokola, aby mu skutečnost nepřipadala dávno známá a blízká. Jezdecké umění mu bylo jak se říká vrozeno, našel je v sobě a hned se v něm vyznal, takže nikoho nenapadlo, že předtím jakživ na koni neseděl. V páně Poitewinově stáji stál jeho dobrý kůň, koupený za jeho zlato, hřebec s lysinou, grošovatý, z brabantského plemene, s krásnýma očima, jaké mívá jednorožec, svému mistru vášnivě oddaný: jakmile ten k němu přistoupil, kůň po něm obrátil lesklou šíji a vesele zaržál radostí a ochotou, tak hlasitě a pronikavě, jako když ráno kohout zakokrhá. Jmenoval se Sturmi. I já sám mám Sturmiho rád, zavalitého, s bělavým ohonem a stejně zbarvenou hřívou – abych neopomněl pochvalně se zmínit i o jeho silných a jemných kotnících a malých kopytech. Jeho vyhřebelcovaná srst byla jako hedvábí a pod ní se škubaly a hrály svaly plné síly. Jak mu slušel kropíř z jemných, hustých ocelových kroužků, kterým ho sluha vyzbroj oval, a přes něj covertiure ze zeleného arabského achmardi! Splývala mu vzadu až ke kopytům a po stranách byla na ní vyšita ryba. Takto jezdil Řehoř na svém milém koni – a všechno mu bylo ze sna i z přirozené vlohy dobře známo – sám dobře opatřen na hlavě, těle a nohou, u boku na opasku meč, paže a ruce v řemenech štítu – takto, pravím, vyjížděl Řehoř častokráte na svém Sturmim spolu s jinými reky, vladařčinými vazaly, ven z města, provázen fůrou s turnajovými kopími bez hrotu. Věřte, ta šprýmovnost a poloviční přátelskost, s jakou v čas zimy vedli válku pro lásku, zacházela až tak daleko, že měšťané i obléhatelé se navzájem vyzývali k pokojnému sedání a klání, a rytíři paní Sibyly, stejně jako burgundští rytíři, jedni před zraky druhých, se potýkali v potupných turnajích s tupými dřevci, jednak pro vlastní obveselení, jednak proto, aby pohledem na vlastní umění jezdecké a rváčské vzbudili u protivníka znepokojení. Řehoř při tom získal nejednu raně vysněnou čest i chválu od nepřátel.

132$

Mne přece musí těšit, že mu byla dopřána tak příhodná lhůta a příležitost, aby se pocvičil ve skutečném klání; vždyť si musím přát, aby se mu zdařil záměr, tkvící mu v srdci tak němě a neústupně – jelikož jako vyprávěč přece všechno předvídám a vím, jaká hrůza skoro k nevypsání a k nepochopení mu vzešla právě z toho, že se mu onen záměr zdařil. Kdybych ve své nepřístojné vševědoucnosti neviděl ještě i dál, za tuto hrůzu, až na konec, musel bych si přát, aby ten hoch, i když by mi ho bylo sebevíc líto, nalezl pro svou záchovu při uskutečňování svého úmyslu raději smrt – a navzdory vší prozřetelnosti jsem v pokušení si to přát, pro ony nevysvětlitelné události, jež mají následovat – i když ovšem ale zase vím, že by mé přání nemělo žádný smysl, protože příběh znám a musím jej vypravovat tak, jak mu Bůh ke své chvále dal probíhat. Chtěl bych jen ve vší pokoře ukázat na konflikty, jichž kořistí se duše vyprávěče takovéhoto příběhu stává.

Hleďte, skrze onen převeliký hřích, to jest hřích svého zrození, a skrze horoucí snahu jej ze sebe Smýt byl můj jinoch vehnán do ještě hroznějšího hříchu! Mnohokrát pročítal svoji tabulku, a to s pláčem – a bylo to s ním navlas stejné jako kdysi na ostrově: i když v rytířském disportu osvědčoval zdatnost a žhavou duchapřítomnost, byl zároveň i starostílkem a tesknílkem, Tristanem le preux, lequel fut ne en trisťesse, jak o něm, potřásaje hlavou, prohlásil pan Poitewin, když ho viděl uplakaného vycházet z jeho komůrky. Byloť Řehořovým zvykem uzavírat se tam se svou tabulkou, kterou dobře opatroval, a číst v ní posté i potisící, jak to vlastně je s jeho zrozením; že jeho matka je jeho tetou, otec ujcem a že je tak řečeno třetím sourozencem svých rodičů, kterého si tito ve hříchu a pro jeho vrozený hřích a hanbu zplodili. Jeho tělo bylo zrovna takové jako tělo ostatních lidí, zdravé a dobře rostlé, a přesto bylo od hlavy až k patě dílem hříchu a hanby.

133$

Hněv nad jeho původem mu vháněl do očí hořké slzy pokaždé, když se vypsaný na tabulce zjevil jeho očím, a mocně v něm utvrzoval jeho tichý úmysl. Chtěl dát v sázku své mladé tělo, složené ze samého hříchu, chtěl se odvážit dát je všanc v odvážné hře v kostky a buď zemřít (což by mu bylo bývalo docela vhod), nebo své zvrácené bytí ospravedlnit tím, že osvobodí zemi od draka. Ale to nebylo všechno.

V srdci nosil obraz, který posvěcoval i to jeho z hříchu utkané srdce, obraz ženy, jejíž hlas mu tak lahodně a zrale zazněl a tak dobrotivě ho káral pro jeho svévoli, tak mateřsky se za něho u něho přimlouval. Jak uposlechneme takového příkazu a odvděčíme se za takovou prosbu? Tím, že se za tu, která přikazuje, obětujeme, nebo za ni zvítězíme a osvobodíme ji od draka! Ten drak je muž, kterého ona si oškliví, a mužem, ač k smíchu mladým, je i Řehoř. Utkat se s tím druhým, muž proti muži, znamenalo bojovat nejen za ni, znamenalo bojovat o ni, a přijdeme-li při tom o život či zvítězíme, tak nebo tak získáme její přízeň, takovou míru přízně, jak veliký je její odpor k onomu druhému muži. Ba, řeknu zde všechno a všechno zapíši: jestliže zvítězí onen druhý, kterého Řehoř nenávidí za to, že touží po vévodkyni, a jestliže ji ten nenáviděný člověk unese, kněžna bude v jeho vynuceném objetí myslet na toho a volat po tom, kdo pro ni a o ni bojoval, a bude to tedy vítězství v porážce. Hod kostek, říkal si, bude buď jak buď šťastným, a víc než hříšné tělo přitom ztratit nemůže.

Ale ne že by si proto snad chtěl dovolit počítat s porážkou. Zdaleka ne, hodlal zvítězit v boji pro ženu, a když přišlo jaro, vzlétli skřivani, vrátily se divoké husy i bílí čápi z mouřenínské země, a když se rozhlásila zvěst, že Roger Kozíbrada se dostavil ke svému obléhacímu vojsku před polomrtvými Bruggami, svěřil se Řehoř hostiteli se svým dávno chovaným záměrem utkat se s tím chlupatcem stůj co stůj, jakmile Kozíbrada, jistý si vítězstvím, vyhlásí svoji výzvu.

134$

„K tomu bych vám neradil,“ namítl purkmistr. „Věřte mi, jsem vám srdečně nakloněn, jako už všichni zdejší lidé, a tak jako vám i mně jde o vaši čest. Ale třebaže jste tenkrát na mostě nádherně obstál a venku před městem se mnohokrát vysekal abych tak řekl z krupobití nepřátel, přece jen si neumím představit, jak by se vám mohlo podařit porazit vévodu. Jste sice udatný, umíte se bít, dovedete sedět na koni a Sturmi pod vámi je hybný a houževnatý. Ale koneckonců jste ještě slabý a nevyzrálý a vaše bojová zkušenost se nevyrovná zkušenostem válečného vojevůdce, který je na kolbišti stejně vítězným kohoutem jako v postelích žen. Ten vrtoch pusťte z hlavy. Máme s hanbou a bolestí z hradeb přihlížet, jak vás Roger jako váš vítěz odvádí, abyste musel nadále žít tak, jak se zlíbí jemu?“

„To se nikdy nestane,“ přerušil ho rychle Řehoř, „protože se mu nikdy nepodrobím, nýbrž buď zvítězím, nebo zemřu. Avšak všechno, co jste jinak řekl o kolbišti a postelích, mě spíše v mém úmyslu utvrzuje než odrazuje. Připadá mi prostě nadlouho ennuyantní bojovat za panovnici jako jeden z mnoha. Chci se pro ni utkat a při tom utkání ať se ukáže, zda nebojuje lépe ten, kdo se bije za její svobodu, než ten, kdo se jí hodlá bojem vnutit a chce ji potupit.“

„Ach příteli,“ povzdechl purkmistr, „nakonec není snad nejhorší hanbou stát se chotí krále z Arelatu a Horních Burgund, a v leckterém srdci se už zahnízdila pochybnost, zdali si naše vladařka počíná tak docela správně, když absolutně nechce dát zemi žádného vévodu a udržuje ji proto v tísnivém napětí války.“

„V mém srdci,“ namítl Řehoř a jeho tvář zkrásněla, „je její věc svatá!“

Tu se maire na jinocha krátce zahleděl, a jestliže se mu při tom zamžily oči, bylo to proto, že mu v duchu slůvko „za“ podivně splynulo vjedno se slůvkem „o“.

„Přeji vám, pane domýšlivce,“ řekl poté, „aby Kozíbrada svůj zvyk neobnovil, výzvu k souboji nevyhlásil!“

135$

„Vaše přání ať jde k čertu!“ zvolal Řehoř stále ještě s tou svou krásnou tváří. A stalo se po jeho.

Neboť zakrátko přijeli pod hradby dva jízdní zbrojenci, jeden s polnicí, do které hřímavě dul, druhý se lví standartou Arelatska a Burgund, a ten volal nahoru na hradby, má-li vévodkyně ještě nějakého rytíře natolik chrabrého, aby se pozítří pod hradbami města všem měšťanům pro podívanou a ponaučení utkal vážně v turnaji s Rogerem, jejím pánem, kterého dosud nikdo neporazil, ať jen vystoupí a utká se s ním: volný výjezd mezi obléhatele i spravedlivé podmínky boje jsou mu zaručeny. – K údivu heroldů se jim dostalo v odpověď, že rytíř přijde a doufá, že s milostí Boží vévodu porazí.

Nazítří před rozbřeskem vyslechl Řehoř ranní mši a potom se začal připravovat, jako muž jdoucí do boje: oblékl si zbroj a pan Poitewin, ač neustával potřásat hlavou, sám mu pomáhal dobře se do boje opatřit, navléknout železné holeně, brnění, kuklu a přilbici, pancíř, meč, štít a dlouhé kopí. Na praporku kopí stejně jako na Řehořově drátěné košili byl znak ryby a Řehořova pravice v železné prstové rukavici se chopila, vyzkouševši předem několikrát pevnost hmatu, násadce kopí; mezitímco se vyzbrojoval, promlouval k svému pomocníku:

„Buďte dobré mysli a nepotřásejte tolik hlavou. Tak už stojí psáno na tabulce mého života, že se tomu muži musím postavit na odpor, ať zvítězím či padnu. Padnu-li, co na tom! Na mně mnoho nezáleží. Toto silné město ať se dál drží proti Kozíbradovi stejně dobře jako předtím, než jsem sem přišel. Jestliže ho však porazím, bude země osvobozena od draka a spasena od války. To mějte na paměti. Vévoda je v nevýhodě, neboť dává v sázku víc než já, leč právě proto je zas naopak ve výhodě, protože lépe bojuje ten, kdo dává víc v sázku. Přesto však je zas i v nevýhodě, protože bojuje proto, aby uloupil vévodkyni a vnutil se jí, kdežto já bojuji

136$

za její čest. Celkem vzato je víc výhod na mé straně než na jeho. Proto doufám, že ho s pomocí Boží porazím, ale nemám, co se mé osoby týče, spadeno na jeho život. Chtivě lačné a surové namlouvání toho kohouta je sice hnusné a činí z něho i mého smrtelného nepřítele; to však, že ruku panovnice pokládá za statek nejvyšší a hodný dlouholeté války, to zas velice dobře chápu a nemohu ho tak zcela na smrt nenávidět.“

„Ach, můj mladý pane,“ odvětil Řehořův hostitel, „jen ho raději nenáviďte, lítě a zběsile, máte toho tuze zapotřebí, chcete-li čelit jeho zkušené a zralé řvavosti!“

„Jsem si u srovnání s ním vědom své mladistvé vratkosti,“ pravil Řehoř, „a pokládám dokonce za možné, že mě přepadne pokušení ustoupit a zachránit před ním svůj mladý život, až s úžasem seznám, jakou má nade mnou převahu. Ba ukáže se možná, že jsem svou mužnost příliš přecenil, že mě při jeho útoku opustí odvaha a že ze samé mladistvosti vezmu na Sturmim do zaječích, abych získal aspoň jakoustakous pochvalu za obratnost při útěku.“

„To se vám nepodobá,“ řekl pan Poitewin.

„Podobá či nepodobá, v mladistvém leknutí děláme jistě i to, co se nám nepodobá. Proto vás prosím, abyste až budu v poli, strhli bránu, majíce ji ostražitě připravenou pro můj návrat, ať už se k ní budu opět přibližovat krokem vítěze či tryskem jezdce, jenž prchá!“

„O to se postarám,“ sliboval hodný hostitel. A nepřestával potřásat hlavou, zatímco mladíkovi vyváděli před dům koně, to milé zvíře – mne jímá přímo radost, že je opět vidím v jeho válečné výstroji, s dobře utaženou uzdou, řetízkovým kropířem a přehozem, pohazujícího pyšně hlavou a směle odfrkávajícího. Na rozloučenou sevřel pan Poitewin svého hosta starostlivě do náruče a pravil:

„Bůh s vámi, příteli, rytířský zdar, bonne chance! A jak jste pravil, tak učiňte: jakmile seznáte, že na něho nestačíte, vemte raději do zaječích a osvědčte

137$

obratnost v útěku! Brána pro vás bude připravena, a lepší důvod smáti se budete mít vy.“

„Dobře, dobře, sbohem, nevrátím-li se, vzpomínejte na mne v dobrém!“ řekl Řehoř. „To nebezpečí však valně nehrozí, ježto mám dvě možnosti se zdráv vrátit, buď že vévodu porazím, nebo že mu zavčas uniknu.“

To řka obkročil nohou v železném plátu Sturmiho hřbet, prudkým pohybem si posunul štít dozadu, uchopil do ozbrojené pěsti uzdu a vyjel z města do rozdupaného předpolí před zraky nesčetných měšťanů, mužů i žen, lačných podívané, kteří obsadili hradby a bašty – vjel s klidem mezi Burgunďany, kteří se rovněž houfně sbíhali, aby viděli, jak jejich pán zase jednoho z kněžniných vazalů potupí.

„Ty selátko,“ volali na něho, když poznali rytíře z Ryby. „Nevíš, co dělat roupy, opovážlivče! S Rogerem se chce měřit, s nepřemožitelným Rogerem! Ta drzost! Nemůžeš se dočkat, až tě někdo zkrotí? Raději se rovnou vzdej, bude to pro tebe lepší!“

Řehoř je prostě vyslechl a jel dál do ležení míře přímo ke stanu vévody, až ho pak spatřil, jak mu jede v ústrety, pravý a skvělý to rytíř napohled. Na vznosném vraníku, ozbrojeném až po kopyta, ujížděl Sibylin houževnatý nápadník a na železném krytu jeho koně ležela pokrývka z rudého sametu. Na ní seděl ten muž uvyklý vítězit, i on celý v železe, a blesky sršely od spon a přezek jeho štítu vyšperkovaného drahokamy kolem ozdobného emblému z rudého, v ohni kaleného zlata. Odtud ta zář a blesky. Přilbice, vybíhající před obličejem do špičky, sahala rytíři, ze kterého šel strach, přes celou hlavu a měla otvory pro oči. (Řehoř měl však obličej, spočívající na okruží, volný). Rytíř, ze kterého šel strach, třímal v ruce dřevec, ten dřevec byl mladý strom i s kůrou, obzvlášť hrozný napohled.

Ostatně se i zdálo, že smělec na Sturmim není s to snést pohled na protivníka, neboť sotvaže se Roger přiblížil, Řehoř svého koně prudce obrátil a cválal zpátky

138$

skoro celou tu dráhu, po níž přijel, skoro až pod bránu, a za ním se s mávajícím oštěpem hnal rytíř, sršící blesky a křičící na něho skrze své hledí: „Stůj, holobrádku! Stůj, mámin mazánku! Nešťastníku zbabělý! Měl-li jsi tolik drzosti a vyjel ven, zastav se a odpykej to tím, že přijmeš můj trest!“

Mezi burgundskými rytíři a many se rozlehl hlasitý smích. Ale Řehoř se znovu obrátil a zvolal:

„Smějete se patrně svému vévodovi, který, zdá se, neví, že při utkání je třeba postarat se o dlouhý rozběh. Nyní zadujte do trub, ať si to podle vévodova přání spolu rozdáme, bez výhrad, až do konce, až jeden z nás už nebude s to bojovat.“

I zatroubila polnice a započalo klání.

Mé mnišské srdce se nijak nepodílí na podobné mužské nepleše a rytířském mlácení, nesnáším je, a nebýt onoho velmi podivného a pro tu chvíli tak šťastného, leč v následcích hrůzného výsledku, ani bych o tom nevyprávěl. Jistě neupadnu ani do rýmování a písňového taktu, jak se to stalo panu Poitewinovi, když líčil Řehořovo opovážlivé počínání. Na to nechává tato slavnostní řež moji duchovní mysl příliš střízlivou. Beztak každý ví, jak to při ní chodí a co se při ní tropí. Sokové, zapřevše kopí pod paže, zvedli štíty a plným tryskem a s přenáramným řinčením a rachotem rozehnali se proti sobě, až se třeskně srazili, snažíce se jeden druhému kopím ublížit a vyrazit protivníka ze sedla. Žádnému z nich se to nepodařilo. Kopí se tříštila o štíty a pancíře, úlomky dřevců, mezi nimi i kůra z Rogerova stromu, lítaly kolem nich vysoko do povětří, a nevyřídilo se nic. Seděl-li i Řehoř na svém Sturmim pevně a neochvějně, s jakou jistotou seděl teprv na svém ocelovými pláty pokrytém vraníku vévoda! Přitom nikterak, řekl by básník, nezapomínali používat svých mečů. A jak by také mohli zapomenout jich používat, když jejich kopí byla nadranc? Nadešla chvíle pro meče. Dobyli je ze širokých pochev a prali jimi do sebe, až třesk mečů

139$

zaléhal přes pole a k uším zevlounů na hradbách, až to od nich jiskřilo a blýskalo, když ocel narazila na železo.

Skutečně, byli stejně dobří a několikrát jednoho i druhého zpola omráčilo dunění vlastní přilbice, na niž narazil soupeřův meč. Koně dupali a tančili, jak se jezdci potýkali, snažíce se každý pro sebe dosáhnout výhody, hned stáli k sobě bokem a hned zas čelem k čelu. Ale vévodův nápor byl, jak v to věřili jeho rekové a jak se toho obávali i městští, podle všeho přece jen mocnější než nápor jeho mladického protivníka: před Rogerovými mistrnými ranami Řehoř pomalu couval, blíž a blíž k bráně, a přišel okamžik, děsný pro toho, kdo nadějně stranil jinochovi – kdy vévoda Řehoře odzbrojil! Ano, v tu chvíli se projevila vévodova převaha a zralost: vyrazil zčistajasna Řehořovi z ruky meč, který obloukem odletěl, a mezi Burgunďany propukl hlasitý jásot, mezi měšťany hlasitý nářek. Leč v okamžení, kdy meč ještě letěl, se přihodila jiná věc, něco, co přišlo jako blesk a co moji mysl přes veškerý odpor k té mužské rvačce rozradostňuje a co nikdo z diváků v první chvíli nepochopil: svou prázdnou pravicí v železné rukavici hmátl Řehoř po uzdě Rogerova koně a stejně pevným hmatem zachytil i Rogerův meč, který Roger po oné vítězné ráně měl ještě spuštěný. A Řehoř pevně svíral uzdu i meč, a vtom Sturmi počal všemi silami svého krátkého, milého, zavalitého těla couvat a táhnout před sebou vévodova vznosného vraníka i s vévodou, které zaboha nebyl s to vyprostit svoji zbraň z toho nepovolujícího sevření, k mostu a k bráně.

Ví Bůh, zdali se ten zlatý koníček v tomto počínání předem cvičil či zda to byla jen zásluha rytíře, který počal okamžitě koně nohama moudře pobízet, zkrátka Sturmi táhl, a třebaže vévoda Roger, soptící skrze své hledí, trhal uzdou a zároveň svého koně bodal, jeho vraník na to vždycky jen poskočil vpřed, takže musel i Sturmi poposkočit vzad, což tomu milému koníkovi

140$

rozhodně nebylo proti mysli. Ale pokud jde o Řehoře – ještě se pamatuji, jak by si byl v zápase se svým stejně dobrým bratrem nechal raději lebku rozdrtit, než by byl uhnul ze své vzpěrné polohy. Stejně si počínal i nyní, jen ještě mnohem neústupněji a spíše tenkrát by byl strpěl, aby mu Flann přitiskl rameno k zemi, než by byl teď dovolil své ruce svírající uzdu a meč polevit. Meč mu prosekl brnění na dlani a zařízl se mu do krve, ale Řehoř nedbal, nepolevil a svou spolehlivou pavézou zachycoval rány, které se mu snažil zasazovat Roger svým štítem do hlavy a na paže. A Sturmi táhl.

Ohromení nad tím, co se stalo, trvalo krátce. Potom se manové vévody, řičíce vztekem, vrhli vévodovi na pomoc, ale proti nim se z rozletěvší se brány vyřítili městští oděnci, takže se na mostě strhla jedna z nejlítějších bitev, jaké kdy kdo viděl. Vržené kopí proťalo Řehořovi pancíř, zabodlo se mu do hrdla vedle klíční kosti a Řehoř, těžce raněn, je jen s námahou ze sebe střásl. I Sturmi na několika místech krvácel. Ale to už byli tak blízko u brány, že jsme měli sto chutí zavolat na vévodu: Slez z koně, člověče! Rozluč se se svým zajatým mečem, který už, nic naplat, svírá hmat neúchylně pevné pěsti, a sklouzni z koně do rukou svých ochránců! To však rek udělat nechtěl a nemohl. Rozžehnat se s mečem, jímž toho zelenáče odzbrojil? Sklouznout z koně jako poražený? Nikdy! Kromě toho mu asi také chyběl ten pravý rozhled, protože měl tvář krytou hledím a nevěděl přesně, na čem je. Svým štítem zasazoval řinčivé rány do štítu krvácejícího únosce. Ale vtom už to jinak zařinčelo. Byla to těžce pobitá křídla brány, která za koněm i jezdcem a jezdcem i koněm zapadla, a trámy závor zase skřípavě zapadly do svých loží.

Nemálo městských bojovníků zůstalo želbohu venku před branou, a byli patrně pobiti. Ale šlo jen o osoby vedlejší, a Roger Kozíbrada byl jat.

141$

POLÍBENÍ RUKY

Kéž bych jen mohl bez skličujícího vědomí a bez výhrad sdílet ono radostné opojení, onen šťastný a vděčný jásot, jenž naplňoval celé povětří, když Řehoř svou neochvějnou pevnou pěstí osvobodil zemi od draka a pustošitel, odzbrojen a spoután, ležel v žaláři věžní brány! Nejraději bych objal vítěze tak mladinkého a čackého a Sturmiho políbil rovnou na nozdry, leč od takových projevů mě za prvé zdržuje pomyšlení na hrůzu, která šla vítězství v patách, za druhé pak nesměl nikdo Řehoře obejmout, neboť byl zraněn od kopí i meče, jeho šat byl tentokrát zalit jeho vlastní krví, a když ho lid triumfálně doprovodil k jeho příbytku, před dům purkmistrův, skácel se v mdlobách z koně. Oběma bylo potřebí balzámu a dobrého ošetření, a těch se jim dostalo. Měšťané však měli toho dne ještě leccos jiného na práci než jen výskat a plácat se do stehen, rozkacený nepřítel nelenil a zahájil generální útok na město, aby svého královského vévodu osvobodil, a jeho zběsilé úsilí trvalo až do večera. Beranidly útočil obléhatel na brány, obléhací věže obsazené zbrojenci přisunul přes vyplněný příkop až k hradbám, přistavoval k nim ztečné žebříky a metal do pevnosti spousty kamení a železa. Nejeden měšťan i Burgunďan přišli tu ještě o život. Ale večer útok ochabl, a protože městští dali těm venku na vědomost, že pozvedne-li se proti městu ještě jediná ruka, bude jejich pán a vévoda neprodleně utracen, Burgundští už útok neobnovili.

Mezi lidem se rozneslo, že Flandry-Artois a Arelatsko-Burgundsko počaly vyjednávat o přísežnou záruku poraženého vévody, že se zříká pomsty, a o uzavření míru, a do té doby ať prý obléhatelé jsou hezky zticha. Zpráva ta byla případná, neboť Roger Kozíbrada dostal na vybranou, buď aby se nechal zkrátit o hlavu, nebo vyklidil zemi a hrady, stáhl se provždy za pomezí svých hranic a mimoto po dobu deseti let

142$

odváděl výkupné a peněžitou pokutu v částce dobře vypočítané jako náhradu za všechny škody, které zavinila jeho tvrdošíjnost v lásce. Odpověděl pyšně, byť až teprve po vnitřním boji. Vzkázal, že se o přízeň vladařky rytířsky ucházel drahně let a vynaložil vše, aby si její srdce získal. Když však se panovnice jeho návrhu, jehož vážnost všemi způsoby prokázal, takto uzavírá a nakonec mu ještě navíc pošle do pole usmrkaného holobrádka, nad kterým sice hravě nabyl vrch, který však ho potom proti všemu komentu zatáhl do léčky, cítí se uražen, odvolává svůj návrh a odmítá její ruku, neponechávaje jí naději, že se o ni bude ještě kdy ucházet. Je ochoten zaručit se přísahou, že se nebude mstít, že vyklidí zemi, a je dosti bohat, aby za své námluvy zaplatil, aniž by mu tím vzešla nějaká újma. Panovnice však, dodal výsměšně, nechť si jen raději vezme místo jeho šlechetné osoby do manželské postele toho usmrkance usmrkaného, kterého vyslala do pole, aby mrzkým úskokem potupil posvátný mrav klání.

Neměl tušení, jakou hrůzu svým výsměchem doporučuje a z nebe, řeknu raději z pekla, takřka přivolává. Kdyby to byl věděl, možná že by mu to bylo srdce zchladilo. Mám však za to, že i on by se byl křesťansky zděsil něco takového, byť jen výsměchem, doporučovat. Nebylo však třeba starat se o příkrasy, jimiž se snažil učinit své přiznání porážky snesitelnějším. Šlo jen a jen o ně; a při slavnostním aktu na náměstí před dómem složili za požehnání kléru a výkřiků všeho měšťanstva „ano, ano, tak budiž“ burgundští pohlaváři, které vpustili dovnitř, přísahu míru za přítomnosti vévodkyně, jakož i za přítomnosti Řehoře-osvoboditele, který, dosud s krkem ovázaným a s rukou zalepenou náplastí, v tu chvíli zase poprvé spatřil ženu, jejíž obraz a hlas, půvabně zralý a laskavý, ho neustále v duchu provázel. I ona ho opět spatřila a radovala se z pocty mu prokázané, neboť – naznačíme jen tolik – i před ní se jeho mladý obraz mile vznášel po celý

143$

ten čas a při pohledu na jeho chorobně bledou tvář se jí zmocnila něžná starostlivost, jakou v životě dosud nepoznala, a zároveň bouřlivá pýcha nad tím, že se za ni tak bezvýhradně bil. Skoro ani nesledovala obřad vědouc, že po ceremonii na hradě přivedou mladíka před ni, aby mu poděkovala; na to, přiznávám, se paní těšila.

Přiznávám: stála v půlkruhu svých dam a viděla, jak se k ní blíží dlouhou koberci ověšenou síní s trámovým stropem, jejž podpíraly sloupy zdobené erby, pružným krokem, na štíhlých nohou v přiléhavých nohavicích; a přiznávám, že byla pyšná i na tu jeho pružnou chůzi. Dobrý Bože, vždyť jí byl podobný, jak teď před ní stanul, ježto byl podobný Willigisovi, svému otci – jakpak se tedy neměl podobat jí! Jenže na ni zapůsobila tato podobnost zcela jinak než na nás, jen jako cosi příjemného, co ji dojímalo, a jestliže vůbec na nějakou podobnost pomyslela, pak jen v souvislosti s bratrem, kterého ztratila, nikoli se sebou samou. Cožpak jí nemůže mladý muž připomínat bratra-milence a tím dojímat její srdce, aniž jí proto musely napadat nějaké prostopášné myšlenky? Ale že byla tak pyšná na něho, ba i na jeho chůzi, nad tím by se, podle mého rozumu, byla měla vévodkyně zamyslet.

Řehoř poklekl a Sibyla pravila:

„Rytíři, když jste přede mnou klečel na posvátném místě, kázala jsem vám povstat, protože tam veškerá pocta náleží matce Boží. Dnes a zde náleží všechna pocta vám, proto znovu pravím: Vstaňte! Nebýt já ženou a vy nebýt tak mladý – nebýt krev, kterou jste pro nás prolil, tak mladá – věru že by se slušelo mně pokleknout před vámi, neboť jste pro zem vévody Grimalda a jeho dcery vykonal divy. Kde je ruka, která neochvějně a bez kolísání pevně svírala uzdu i ostrý meč, dokud nebyl zlosyn v poutech uvržen do žaláře? Ponechte mi ji, ať jí mé rty vzdají dík!“

A uchopivši Řehořovu pravici, dosud ne zcela zhojenou a schovanou za pasem, pozvedla ji k ústům.

144$

To nebylo ani trochu dobré. Dámy v tom spatřovaly přemrštěnost, a já soudím ještě nemilosrdněji. Pročpak ji tak lákalo políbit mu ruku? Proto, že tou rukou vykonal dílo záchrany, nebo proto, že jí připomínal Willigise, jenž svou rukou prahříšně laskal její tělo? Já vám pravím: ta žena se dostatečně nezkoumala a dosti dbale nerozlišovala mezi vděčností a něhou. K vděčnosti měla spravedlivý důvod – tak spravedlivý, že se jím cítila zproštěna nutnosti zkoumat, není-li vděčnost jen záminkou k něžnosti. Byla to panovnice zbožná a za nocí mnohdy bděla na modlitbách; nicméně pokud šlo o duchovní rozlišování, nebylo to u ní přesto valné. Je sice chvályhodné pro Kristovy mučednické rány líbat poraněný úd; být však ve střehu, zda tak činíme z pokory a lásky k nemoci nebo z potěšení líbat, teprve v tom se projeví pravý křesťansky odstíněný jemnocit, a toho se vévodkyni nedostávalo.

Řehoř stál před ní a jeho chorobně bledá tvář se krvavě zarděla.

„Paní, co to činíte! Ten dotek bude pálit na mé ruce a nabádat ji k šlechetným činům po celý život, to vám přísahám! Čím však si zasluhuji tuto přízeň? Naše tělo je učiněno z hříchu. K čemu pak je tedy dobré, ne-li k tomu, abychom je dávali v sázku a obětovali je za ohroženou nevinnost?“

Sibyla sklopila oči, ty krásnobrvé oči, a už je k němu nepozvedla, když tlumeně, utvářejíc slova jen okrajem rtů, říkala:

„Děti hříchu jsme všichni. Mně však někdy připadá, že mezi hříšností a ušlechtilou myslí, mezi bídou těla a jeho pýchou je jakýsi rozpor. Je-li tělo zavrženo, kterak potom může zírat volně a směle a opovažovat se mít tak urozenou chůzi, že to naplňuje pýchou i toho, kdo na ně pouze hledí? Duch zná naši bezcennost, leč příroda, nedbajíc tohoto jeho poznání, přikládá cenu jen sama sobě. Vaše řeč byla řečí křesťanského rytíře. Leč i tu, mezi slovem a slovem přídavným, zdá se mi, že je

145$

rozpor. Odkud bere křesťanova pokora a poníženost odvahu, ušlechtilou rozvahu a zpupnost rytíře?“

„Paní, všechna odvaha a každé smělé podnikání, jemuž se zasvěcujeme a při němž bezvýhradně a bezpodmínečně dáváme sebe v sázku, prýští jenom z vědomí naší viny, z horoucí touhy ospravedlnit náš život a smýt aspoň malý díl naší viny.“

„Vy jste tedy bojoval za Boží i své vlastní ospravedlnění?“

„Bojoval jsem, paní, za vás a za vaši čest. Neprávem oddělujete jedno od druhého.“

„Bojoval jste zázračně. Neztajíte mi pravdu a prozradíte, zdali vám meč z ruky vyrazilo vévodovo umění?“

„Ne docela. Mluvím vám pravdu. Muselo se tak stát s pomocí jeho umění, abych mohl vykonat, co jsem si předsevzal.“

„Chtěl jste asi ze zpupnosti ukázat, jak se vyhrává šachová partie, když obětujeme královnu?“

„Ne, paní, ale odhadl jsem předem, že zajatý vévoda bude mít pro vás větší cenu než vévoda mrtvý.“

„Tak mladý a již tak politicky moudrý? Patrně jste k vévodovi necítil nenávist?“

„Nenáviděl jsem ho z celé duše. Nechtěl jsem však své nenávisti podléhat. Nevím, jestli bych byl dokázal toho zlosyna zabít. Snad jen v jedné jediné chvíli mimořádného soustředění, jako byl onen okamžik, kdy jsem popadl jeho uzdu a meč. Do pole jsem však nešel pro svou nenávist, nýbrž pro vás.“

„Myslím, že neprávem oddělujete jedno od druhého. Muž, kterého jste ušetřil, se mi chtěl vnutit a mě potupit.“

„Cílem toho muže bylo zmocnit se vás, paní. Bojoval o vás, a bojoval o vás i v utkání se mnou, vaším sluhou, kterému žádný souboj nesměl dát zapomenout, že bojuje jen pro vás.“

„Tentokrát rozlišujete moudře, nechávaje protivníkovi

146$

spravedlivě právo na vyšší cíle. Bojoval jste rekovně i moudře a rozvážlivě a odevzdal jste zajatého draka, který bojoval o mne. Oddechnuvší si země, jíž byl skrze vás darován nový život, vám děkuje a celuje ruku, jež dovedla tak nadobyčej pevně svírat. Až se zahojí, bude patrně bažit po nových pevných sevřeních. Toto krásné dobrodružství je pro vás, domnívám se, jedním z mnoha jiných. Poputujete nyní dál za rytířskými činy?“

„Odpustila by mi vaše přízeň, paní, kdyby mi připadalo, že toto místo bylo předurčeným cílem mé bludné plavby, a kdyby mi srdce napovídalo, že bych tu měl zůstat a vaší službě zasvětit celý život?“

„Jak bych vám mohla, rytíři, něco odepřít? Vaše přání je mi naprosto vhod. Zůstaňte tedy. Také nesmíte déle bydlet na radnici. Vaše místo je u mého dvora. Povyšuji vás na svého senešala, plně důvěřujíc, že mě za to, když vás tak mladého obdarovávám tímto úřadem, nikdo nevyplísní. Vaše zásluha propůjčuje vašemu mládí důstojnost a poráží každou námitku. Není povýšení, jež by vaše zásluha neospravedlňovala. – Neklečte, nechci tomu! Mějte nyní volno! Mezi těmi, kdož jsou kolem mne, se zase s vámi shledám.“

A prošla špalírem svých dam, které ji v patách následovaly.

Musíme si představit, že tato rozmluva byla vedena velmi rychle, to bylo na ní to zvláštní. Proběhla v několika minutách, polohlasně, bez zámlk a rozmýšlení. Konala se před svědky, a přece to bylo, jako by se Sibyla a Řehoř spěšně a potají umlouvali, přičemž se jejich oči sobě navzájem spíše vyhýbaly než se vyhledávaly, a nebylo zámlk mezi výrokem a odpovědí, ani mezi větami jednoho a druhého, rychle, přesně a tiše padala slova, až se řeklo: „Mějte volno… se zase s vámi shledám.“

147$

SIBYLINA MODLITBA

Země si oddechla, byl jí darován nový život Řehořovou neochvějně svírající rukou. V končinách zvaných Rousselare a Thorhout, v tu stranu, kde je moře, na pokojných polích zase vzkvétal užitečný len, a sedláci z těžkopádné radosti zase tancovali po hospodách. Nová stáda spásala žírné stráně Artois, dodávajíce vlnu na dobrá sukna. Svobodná byla města i hrady, opravená po utrpěných škodách, očištěná od špíny zanesené sem válčícím nepřítelem, a Sibyla, dcera Grimaldova, sídlila se svým dvorem v Belrapeiru, kde prožila dětství a hříšnou mladost. Tam, odkud se kdysi musel její roztomilý bratr vydat na křižáckou cestu a odkud ona sama, tak neblaze požehnána, musela odejít, aby se ukryla v páně Eisengreinově vodním hradu, tam ji to neodolatelně táhlo, neboť do nás všech je vložena touha vracet se k tomu, co bylo, a prožívat to znovu, aby nevedlo-li to ke štěstí, teď podruhé to k němu vedlo.

Řehoř, zachránce, byl jejím senešalem. Nikdo nereptal proti jeho povýšení, a všem bylo vhod, že on, postaven hodností na roveň panu Feirefitzovi, truksasovi, po jejím boku kráčívá k tabuli. Životu kněžny jako by se bylo dostalo oživení, nebyl už tak neúprosně složen z bdění a modliteb, už se tak přísně a nepřátelsky neuzavíral před dvorskými radovánkami, zpěvem a hrou v struny i volnou konverzací v sále a na zahradním pažitu. Jistě to způsobilo šťastné ukončení války o lásku a to, že se Sibylině duši po tak dlouhé tísni ulehčilo. Ale ať už to bylo čím bylo – dvoru a zemi to vnuklo naděje, které v nich dříve, dokud se kněžna tak neúprosně odvracela od života, nemohly vzklíčit ani se stát předmětem porad. Nyní však se shromáždili přední a nejmoudřejší velmožové říše a radili se usilovně, čeho si jest přáti a več buď jak buď lze i doufat: každému bylo propůjčeno slovo a každý s důrazem proslovil, co proslovil řečník předchozí.

148$

Dálo se to v Arrasu ve vysokém sále, tam se radili purkrabí, baroni i starostové jednotlivých měst, jak vám zde o tom vyprávím. Ježto, pravili, tato země, donedávna ještě takovou tísní sužovaná, zdolala své trápení a pokojně vzkvétá jako dříve, nemohou se ti, jimž o blaho její pečovati přísluší, zbavit starosti a bolestných pochyb, že by se to, co se stalo, mohlo znovu stát a některý drzý velmož že by se mohl opět chtivě vrhnout na ty jejich drahé kraje a zhanobit je. Taková veliká země má špatnou ostrahu v ženě – i když je to žena hodna nejvyšší úcty – před rouhavou svévolí, a kdyby měla pána a vévodu, kterého tak dlouho postrádají, ano – kdyby jejich paní panovnice měla pána, jehož pouhá jsoucnost by zabránila vzniku války byť jen pro lásku vedené, pána a vévodu, který by svraštil čelo a udeřil na meč, jakmile by hrozila sebemenší nepřístojnost, jak zcela jinak, příjemně, by se jim potom vyjíždělo do okola. Je sice známo a s úctou se oceňuje, že kněžna se kvůli Bohu rozhodla nikdy nepojmout manžela. Oni však, přední výkvět země, majíce to s úctou na zřeteli, jsou toho jednomyslného mínění, že paní dobře nedělá a že si Boží vůli vykládá falešně. Zle by to dopadlo s jejím životem, kdyby nechala takovou bohatou zemi zajít bez dědice, a Bohu i světu bude vítanější, vyvolí-li si manžela a skrze něho dá říši dědice. Manželství je tak jako tak nejlepší život, jaký Bůh lidem dal, a jak teprve v případě jejím! – Přednésti vévodkyni toto mínění jakožto úradek i snažnou prosbu celé země a jejich nejznamenitějších mužů a požádat o dovolení, aby směli podat takový návrh, na tom se sborem usnesli, aniž se proti tomu zvedl jediný odporující hlas, aniž se jediný z rádců zdržel hlasování, k čemuž pak bylo ještě podotknuto, že má být vladařce naprosto svobodně a bez jakéhokoliv vymiňování ponecháno na vůli, koho si chce za svého pána a vévodu vzít.

Taková byla vůle jich všech, a zamyslím-li se nad

149$

ní a zejména nad jejím posledním dodatkem, který může vzbuzovat dojem, že jde-li o vévodkyni, není zvykem, aby nápadník se o ni ucházel, nýbrž aby panovnice sama oproti cudnému mravu ženskému ukázala na muže, kterého chce za manžela, nemohu se zhostit domněnky, že nejznamenitější muži země měli na mysli určitou osobu, že chtěli vévodkyni postavit zlatý most a že si toho i Sibyla musela být vědoma.

Podle státního obyčeje ji předem zpravili o tom, co je obsahem návrhu, který jí páni hodlali veřejně předložit, a bylo by záleželo na ní, aby jej zamítla. Sibyla ve svém procitlém zájmu o život jej však připustila, arciť s výhradou, že k němu zaujme vlastní stanovisko. Leč jak velice už jen toto povolení oživovalo naději!

Před křeslem vévodkyně stáli nejlepší mužové země a jeden z nich předčítal usnesení, téměř doslovně, jak jsem vám je shora pověděl. Potom svěsil ruku s pergamenem a zahleděl se k zemi. Všichni hleděli k zemi, i Sibyla, a můj jemný sluch slyší v tichu tlukot jejího srdce – mám za to, že jej zaslechli i nejlepší mužové země, všichni trochu úkosem pozvedli oči, naslouchajíce tomu tlukotu. Potom se ozval hlas vévodkyně, zvučný, lahodně zralý, jak jej byli uvyklí slýchat. Nezlehčuje prý, pravila, vážnost a význam návrhu, tím méně pak jejich věrnou starostlivost o blaho země a osud rodu, z něhož vzešla. Jejich rada ji nutí k zamyšlení a k povolnosti do té míry, že je ochotna o ní uvažovat. Nicméně se tento návrh příliš příčí její představě o životě a jejímu předsevzetí prožít jej bez muže jako služebnice Páně, a příliš lhostejně pomíjí také potíže, jež vyvstávají tím, že by měla nalézt v křesťanském světě manžela rodem jí vskutku rovného, než aby jim mohla ze své strany dát hned rovnou odpověď. Musí si od nich vyžádat lhůtu na rozmyšlenou, požadovala by sedm týdnů, kdyby se jejich žádost nevyznačovala tak velkou naléhavostí. Spokojí se tedy sedmi dny. Osmého dne nechť se urození páni baroni i rádci v úvahu při-150$

cházející k ní opět dostaví, a jsouce připraveni jak na její „ne“, tak na její „ano“, vyslechnou, na čem se ustanovila. Velkou povolnost projevuje už tím, že je ochotna o návrhu uvažovat.

Takto zpraveni, poprosili žadatelé vévodkyni, aby se směli vzdálit. Jí však ještě po jejich odchodu srdce stále bušilo, blaženě a s úzkostí. Usmála se a ulekla se svého úsměvu, přísně jej z tváře vyhladila, do očí jí vhrkly slzy, a protože jedna z nich jí stekla po líci, musela se usmát podruhé. Takový zmatek vyvolal v ní návrh, který jí přednesli. Spěchala do hradní kaple, tam ji nikdo nemohl spatřit, tam směla v modlitbě vylít své srdce: v modlitbě nikoliv k mužským božským bytostem, nýbrž k vznešené Matce, Panně nebeské, k té mířila celá její důvěra, ježto s Bohem samým zadobře nebyla pro svůj hřích a později pak pro svůj vzdor.

Před klekátkem, kde Sibyla klečela, visel rozpjat krásný obraz milostiplné Panny, obraz z dobré malířské školy: jak Panna se vše právě dověděla a v sladké pokoře od okřídleného posla vyslechla tu neslýchanou zvěst – v dřevěné komnatce seděla, v bílém řasnatém rouchu, za temínkem měla svatozář a mezi zdviženými ručkami knihu, ve které si ve vší nevinnosti četla a od které jen nerada odvracela hlavičku, jako by jí bylo milejší vrátit se ke svému tichému zaměstnání než dbát na kučeravého anděla, který se vsedě vznášel u dveří, v bílém vzdouvajícím se spodním rouše a modrém plášti, maje to v pravici písemně: srolovaný list, na němž bylo písmem napsáno to, co jeho malá rudá ústa Panně zvěstovala. Panna však zpod sklopených řas shlížela mezi ním a knihou k podlaze ve svaté upejpavosti, jako by říkala: „Já? Kterak to? To nemůže být. Máš sice křídla a máš to v ruce písemně a vešel jsi, neotevřev dveří, já však tu seděla u své knihy bez nejmenšího ctižádostivého pomyšlení a nikterak jsem nebyla připravena na takové navštívení.“

151$

K tomuto líbeznému obrazu Sibyla vzhlížela ze svého klekátka a modlila se:

„Maria, Panno zářící po nebes Boží pravici, Královno mírně soudící, pomoz mně, bídné hříšnici, která je ženou jako Ty a neví, jak má odvětit na vyslovenou nabídku: Volá ti, vzlyká čím dál více, vyslyš ji, vlídná slitovnice, v bezmocné nemoci, snaž se jí pomoci s útěšnou všemocí nad křesťany, již dal ti Bůh. Tebe si zvolil svatý Duch, jemu buď čest a chvála, že Ty jsi život dala muži, kterémuž není práv žádný muž, Bohu, jenž Tebe si za matku vyvolil, jakož to chápat je nad meze lidských sil!

Sancta Maria, gratia plena, nebeský dvůr, andělský kůr, cherubín, serafín, každý tvůj slavný čin opěvá s díky; andělů šiky, k nimž pohled Páně slétá již od počátku světa, proroci, věrozvěstové, svatí i apoštolové velebí v jásotu Tvou ryzí čistotu, radostně chválí klín, kde povstal Bůh, Tvůj syn, v němž také má ten plod zázračný prapůvod!

Svatá Maria, dobrá Maria, sladká Maria, benedictus fructus tui! Stella maris Ti říká ten, kdo hvězdou Tvou byl doveden z moře zpět k půdě země, Tys dovedla i ke mně, dovedlas k nám hocha, jejž mám v návisti celou svou duší. Tu lásku nepřehluší žádný den, žádná noc. Přišel mi na pomoc, v ruce meč, v druhé štít, mou zemi ochránit. Ani Ti nesvěřím, že je mi takřka vším. Má paní, chtěla bych na jeho kadeřích i na rtech spočívat, bude-li tomu rád.

Sladká Maria, má světice, Bůh ti dal svou zázračnou moc, jen tobě, ženě jediné, a žádným jiným paním ne! Teď spěchám k tobě o radu; ó, do jakého neladu mou duši uvrhli návrhem, který teď sladce dlí v srdci mém: Jak ráda bych toho jinocha svým chotěm a vládcem zvolila! Stal by se pánem zeměpaní; nicméně jedno mi v tom brání: hřích s mužem, jehož tělo již v zemi zpráchnivělo. A já již plnit nechtěla vzdor Boží vůli úděl žen. Ale teď toho lituji vroucně a vskrytu z mocného

152$

citu pro toho panice. Rci, Panno, světice, rci, Božská Panno, zda je mi dáno být ženou zas, žít krásný čas? Smím si já, neřestnice, získat ty bledé líce?

Pochybnost ve mně zápolí o to, co smím, co nikoli. Prosím, těch rozpaků mě zbav, učiň, ať jsem již bez obav: zapomeň na mou vinu, povznes mě k Hospodinu, u Něho oroduj, je otec náš i Tvůj, ty jsi však jeho matka, a proto splní jistě Spasitel náš vše, oč ho požádáš. Našeptává mi ženská lest, že si tak musíš vést a prosit u Boha za srdce nebohá: jen pro hřích náš ti klín zúrodnil On, tvůj syn. Vždyť nebýt lidé zlí a vinní, neučinil to dobrodiní, jež v tobě dokonal: nebylas hodna věčných chval!

Odpusť, že v hoři pár žertů mi vyklouzlo ze rtů. Trápím se, Panno rozmilá, že jsem si panice zvolila, třebas já, paní zralá, již strast i slast mnohou znala, i když se mnohým sličná zdám a vládnu mocným krajinám: může ho těšit ten velký vděk, když dosud nezná můj prohřešek? Zda jemu též planou smysly? Zda na mne myslí? A proč mám vůbec pochyby? Což nevím, že se zalíbí chlapcům vždy zejména paní již zkušená! Kéž jeho touhám vládne mé tělo dosud vnadné, já pak mu bezpochyby dám vše, co se mu líbí. Ať neslyším houkat sýčka, až budu hladit snědá líčka a na ramena tisknout ret. Jen by nás neměl uslyšet Hanegiff, můj psík: vzpomene si, za vyje ke stropu, a hned se každý zděsí.

Maria, dívko Páně, stůj povždy na mé straně, ať přeje mi ten hoch i Hospodin, můj mocný Bůh, tvůj otec, choť i syn!“

Tak se Sibyla modlila, hledíc vzhůru k obrazu. Nakonec jí asi připadalo, že na něžných ústech vyvolené Panny shlížející zbožně k zemi se zakmitl nepatrný a jemňounký úsměv přitakání. Neboť když po osmi dnech před jejím křeslem znovu stanuli nejlepší mužové říše, aby vyslechli odpověď na svůj návrh, pravila, že přijala vůli a přání svého lidu za svou a uznává, že země musí mít ochránce, pána a vévodu. Proto se

153$

povolně rozhodla dát svému úmyslu býti služebnicí Boží valet a stát se manželskou služkou muže. Takové je její rozhodnutí. Vše další a bližší vyplývá samo od sebe a není již věcí jejího mínění či jakékoli volby. Protože má-li mít země vévodu, může jím být pouze ten, kdo rukou neochvějně svírající osvobodil zemi od draka a v souboji se bil za ni, panovnici, a za její čest. To je pan Řehoř, nynějšího času její senešal, rytíř z dáli, jenž tu z milosti Boží a jeho Matky přistál. Jemu podá ruku, aby, veden rukou její, vystoupil, zlíbí-li se mu, po stupních nahoru k ní, jí po bok jakožto její manžel a vévodský choť a splnil tak nejvroucnější přání vysvobozené země.

Toto oznámila poslům, obklopena celým svým dvorem, a Řehoř, drže ji za krásnou ruku, vystoupil k ní pod baldachýn a obrátil svou mladistvě vážnou tvář vedle její tváře do sálu a k celému křesťanstvu. To dělat neměl, mnohem lépe by byl učinil, kdyby byl zůstal v klášteře u svého pěstouna, jenž ho kdysi nalezl a byl mu otcem, u mého přítele opata. Čekal ho totiž pád mnohem hlubší, než byla výška oněch několika schodů pokrytých koberci. Teď ale před ním vyjely z pochev meče, kolena se ohnula a trámoví se otřáslo voláním:

„Buď dlouho živ Řehoř, vítěz ve válce pro lásku, ochránce země, náš vévoda a pán!“

SVATBA

Duch vyprávěni je duch sdílný, který úslužně zavádí své čtenáře a posluchače všude, dokonce i do ústraní postav upředených ze slov a do jejich modliteb. Ale dovede také mlčet a šetrně vynechat, co se mu pro tu chvíli zdá příliš povážlivé a co udržuje ve stínu mlčení, i když události neponechávají žádné pochyby o tom, že se vše mezitím stalo slovem, přítomností, scénou. Státní jednání, jako byla ta, která končila holdem

154$

vévodovi Řehořovi, nejsou událostmi, které by mohly probíhat také jinak, než jak právě proběhly; nepřistupuje se k nim, to každý světa jen trochu znalý člověk ví, bez přípravy a nazdařbůh, nýbrž všechno se předem domluví a zabezpečí, a Sibyla by nebyla mohla svému zachránci veřejně nabídnout ruku i korunu, kdyby hrozilo nebezpečí, že Řehoř jedno i druhé odmítne. Mezi její modlitbou k Panně a státním prohlášením, které na žádost své země učinila, muselo dojít k tajné rozmluvě mezi čtyřma očima, kterou spolu vedly mládí a zralost slovy stísněnými, stručnými, a nakonec, slitujž se Bůh, už nejen slovy, a při které hrála znovu roli gramatická otázka „pro“ a „o“ a došlo k horoucímu vyznání ve prospěch „o“.

Leckdo mi bude zazlívat, že odkazuji tento výstup do temnoty a nepřipustím, aby se stal přítomností, protože by se z něho bezesporu dalo vyzískat mnoho pochybného půvabu a úzkostných milostných rozmluv. Jenže, a to za prvé, se líčení milostných scén pro můj stav a šat nehodí, za druhé je mi daleko milejší, když vidím, jak Řehořovy oči v mladistvě přísné tváři s mimořádnou soustředěností střeží pohyby nějakého protivníka, než jak se nyvě kalí slastnou a zmalátňující láskou, za třetí však spočívalo všechno, co se tam mluvilo, vzdychalo, vyznávalo a s něhou vykonávalo, na tak hrůzné, samotným ďáblem narafičené neznalosti a záměně toho, co vábilo jednoho k druhému, že nechci u toho být a že vy můžete přece jen nezřetelně skrze závoj slz, studu a strachu vidět, jak Sibyla uchopila hlavu Řehořovu do svých rukou a jak on, s ústy těsně u jejích, v přiznání poprvé vydechl její jméno, jak ona do jeho výdechu vdechla jméno jeho a šeptla u vytržení: „Miluješ mě tedy, miláčku z dáli, rozkošný, rozmilý, mně tak blízký od první chvíle, co jsem tě spatřila“ a jak se jejich rty do sebe vpily k dlouhé zámlce v slastné nesmyslnosti.

. Tohle tedy vypouštím, nevyprávím a ponechávám

155$

v temnotě: pojednávat o tomhle, to bych já, nešika, nesvedl. Byly to jejich zásnuby – a v patách, hola hej, šla svatba. Pročpak ne, hola hej, veselá svatba! Trubači oznamovali celé zemi tu chvályhodnou novinu, že Flandry-Artois mají teď zas pána a vévodu; nevázaných rozpustilostí, tanců v ulicích, slavnostních ohňů a obžerství, toho všeho bylo ve městech i po vesnicích dost a dost, a celé hodiny se ze studní čerpalo víno. Na zámku Belrapeiru se pak konal s veškerou nádherou svatební hodokvas: přes pět set hostů, částečně táborem ležících ve stanech u paty vysokého hradu, k ní bylo sezváno z blízka i z dáli a všichni si dopřávali u padesáti stolů, které panoši a pážata nepřetržitě obtěžkávali mísami hovězího, jelení a tučné vepřové pečeně a navíc salámy, husami, kapouny, štikami, parmami a úhoři, pstruhy a raky. Podroušení procházeli hosté s pochodněmi ve svatebním průvodu všemi sály: pak Řehoř navštívil Sibylu, praskavé ohně jim svítily do jejich komnaty, a potom se stali mužem a ženou.

Proč ne? táži se zoufale. On byl muž a ona byla žena, mohli se tedy stát mužem a ženou, vždyť přírodě o nic jiného dál nejde. Můj duch se nechce přizpůsobit přírodě, vzpouzí se. Příroda je posedlá ďáblem, její lhostejnost je bezmezná. Chtěl bych ji přimět, aby se zodpovídala, a otázat se jí, jak dokáže a přenese přes srdce, že docela jako obvykle působí a pracuje na slušném jinochu v případě, jako je tenhle, a připustí, aby se jako blázen radoval z ňader, která ho odkojila, a holedbavě ho zmocňuje navštívit lůno, jež ho zrodilo! Příroda, kterou někteří lidé nazývají matkou a bohyní, na takovou výtku možná odpoví, že nikoliv ona, příroda, ale nevědomost jinocha zmocnila. Jenže to paní bohyně lže, protože je tu právě ona při díle pod ochranou a záštitou nevědomosti, a kdyby v ní doutnala jen jiskra slušnosti, musela by se přece proti nevědomosti vzbouřit a zabránit jí v tom, místo aby se s ní spolčila a ze své moci jinocha zmocňovala! Z lhostejnosti tak

156$

činí, z lhostejnosti tak neskonalé, že se vztahuje nejen na nevědomost, nýbrž i na ni samu. Ano, příroda je sama sobě lhostejná, jak jinak by mohla připustit, aby to, k čemu sama směřuje, čas a zplození, se zvrátily naruby a muž z ženy zrozený neplodil vpřed do času, nýbrž zpět do mateřského lůna a vzbudil k životu potomky, kterým tvář sedí takříkajíc v týle?

Fuj, přírodo a tvá lhostejnosti! Pravda, je možno připustit, že bez této lhostejnosti, a kdyby se příroda postavila nevědomosti na odpor, by se Řehoř octl v křivém a nerytířském postavení, které mu zas také nemohu přát. Nevím a nechci vědět, proč se Sibyla při své tiché modlitbě strachovala o jeho smysly. Ty byly rozhodně na výši a Řehoř se kochal zralostí své družky právě tak, jako se ona srdečně osvěžovala na jeho mládí. Zkrátka, byli velice šťastni, jinak se to nedá říci a vylíčit, nesmírně a dokonale šťastni, tělem i duší, onu noc a mnoho dalších nocí a dní, blažený vévodský pár, který bychom mohli také nazvat „Zojdelakurť“, radostí dvora, jako kdysi líbezné děti vévody Grimalda a Baduhenny; jejich štěstí, po pravdě pravím, ozařovalo všechno kolem nich, jeho odraz spočíval s úsměvem na všech tvářích, ležel jako slunce na celé zemi, a o to, čemu se obvykle dle správného pořádku a zaměření říká požehnání dětmi a potomstvo, o to se příroda, působící naprosto lhostejně, rovněž postarala: paní Sibyla se neprodleně octla v naději, její tělo ležící úhorem právě tolik let, kolik bylo jejímu pánu a manželu, obtěžkalo a obtěžkávalo čím dál víc a přesně za devět měsíců poté, co jim posvítili do svatební komnaty, porodila za uměřených, právě jen přirozených bolestí děvčátko, které nazvali Herrad a které se, pokud šlo o nejbližší podobu, tak trochu zvrhlo: nemělo temnosnědou pleť, podobalo se bábě z matčiny strany, nebožce paní Baduhenně: bylo bílé a ruměnné jako jablíčko, celá paní Baduhenna, svým způsobem velmi hezoučké. Že mělo tvář v týle, nikdo neviděl.

157$

Jistě by radost bývala byla ještě mnohem větší, kdyby země hned dostala mužského dědice a ochránce budoucnosti. Leč na to byl ploditel sám vzhledem k budoucnosti ještě tak neskonale mladý, že sám takříkajíc zastával následníka, kterého osud zůstával dlužen; a jestliže se věkem ho předčivší Sibyla osvědčovala jako zdatná manželka a studna života, byl její choť zemi vévodou, jakého jí mohlo závidět celé křesťanstvo. Často zasedal k soudu, šlo-li o urovnání sporných případů a vnitřních pří, a protože v klášteře studoval de legibus, k čemuž se dosud ještě žádný velmož neviděl nikdy nucena, byl lepším soudcem, než jaký kdy na světě žil a soudil, důvěrný přítel práva, přitom mírný a pamětlivý toho, aby se každému dostalo moudrého zadostiučinění. Jeho paže, která přemohla zuřivého nápadníka, se báli všude v sousedství; nikdo si nezačal válku se zemí, chráněnou pánem s tak neochvějně pevnou rukou, a aby snad Řehoř sám od sebe porušil mír, který mu každý musel přát, to mu ani na mysl nevstoupilo: jistě by byl mohl, spoléhaje na vrozený mu dar soustředit při boji své síly měrou vskutku kromobyčejnou, dávat najevo dobyvatelské sklony a cítit pokušení podrobit si vícero zemí, než mu náleželo. Bohu k vůli však od toho upouštěl, uměje zachovávat míru a nežádaje víc, než aby mu sloužilo, co bylo jeho.

Tak uplynula tři léta. V třetím roce, na důkaz štěstí, prožívaného po boku mužově, vévodkyně Sibyla se octla v naději podruhé.

JEŠUTE

Myslím, že jsem, byť s tichým zoufalstvím, Dostatečně vychválil blaho a blahobyt manželů. Přišla chvíle, kdy je třeba doplnit pravdu tím, že chválu omezíme. Na jejich štěstí padl stín, z obou stran, ze strany jeho i ze strany její, stín lidem neviditelný, jen jim

158$

patrný a postřehnutelný, neboť každý z nich měl za to, že stín vychází od něho. Sdíleli tajemství viny a hříchu, tajemství, které oba pokládali za své vlastní a které při veškeré sladké důvěrnosti si každý z nich nechával pro sebe. To byl ten stín a zatemnění.

Sibyla v tichých úzkostech zamlčovala miláčkovi, že kdysi sdílela zvrhlou rozkoš s rozmilým bratrem a že mu poté, co odešel, porodila dítě, pro něž nebylo místa na světě. V každém objetí nabízela hříšné tělo čistému choti v blažené slasti a přesto trýzněna studem a výčitkami svědomí. Blažená slast, to byla naděje hříchu, že v čistotě se lze omýt až k ozdravení, to byla její touha očistit se skrze čistotu. Tíseň a stud, to byl strach bídného hříchu před Bohem, že čistotu jen znečisťuje a hanobí tím, že se s ní mísí. Pro ten stud před čistotou, kterou připoutala k svému hříchu, Sibyla často plakávala, tajíc však úzkostně své slzy před každým a zejména před milovaným mužem, jediným, kterého od odchodu svého spanilého bratra mohla milovat. Nezahlédl tedy Řehoř stopy jejího pláče a nepozoroval hoře, jež dodávalo jejím objetím horoucnější žár. Mělť Řehoř svou vlastní starost, i když byla stejná jako Sibylina, a při svém štěstí vladaře a šťastného manžela zůstával Tesknílkem. Cožpak se nevydal na bludnou pouť proto, aby nalezl své hříšné rodiče, padl jim k nohám a odpustil jim své bytí, tak aby všem třem mohl odpustit Bůh? Místo toho se stal vévodou v první zemi, která se mu namanula a do které ho zahnala plavba v mlze, získav, pravda, ženu sladce zralou, ve které okamžitě vytušil něco sobě blízkého a příbuzného, Sibylu, obraz nebeské Královny a přitom stvořenou pro pozemskou slast, takže v jejím náručí se u něho dětská bázeň podivuhodně mísila s mužským okouzlením. V jejím náručí, na jejích hebkých ňadrech prožíval dokonalou blaženost, sladkou jistotu kojence i mužsky prudkou rozkoš.

Takto, jak mě napadá při mém mnišském rozvažování, může z hrůzy vykvést něco dokonalého. Opravdu,

159$

do Řehořových manželských radostí se mé mnišství vciťuje jen z duchovní odvahy a kvůli hoři, které v nich přebývalo, u něho stejně jako u ní, jako červ v růži. Ach, vždyť on ji klamal, tu čistou vznešenou ženu, k níž byl povýšen, a tajil jí, kdo je, on, jenž si ji vybojoval a jemuž se ona důvěrně oddala: pouhý rovně rostlý zmetek. Podvodník, který jí zamlčel, že je nalezenec, vlnami z moře vyvržený a z křesťanské útrpnosti vychovaný, syn hříchu, jehož zdánlivě urostlé tělo by neměla laskat, protože je ve skutečnosti celé složeno z hříchu. Dal je sice v sázku v boji s drakem, to hříšné tělo; ale věděl přece hned, že zvítězí skrze svoji vrozenou vlohu, jež ho činila schopným soustředit v boji kromobyčejně své síly, a vyhrál v souboji ženu, která mu nyní rodila malé Herrady, nemajíc tušení, že jsou to z otcovy strany plůdky hříchu, semena hříchu dědičného, vnoučata zla. Jak se směl opovážit plodit svým tělem malé Herrady a vpašovávat je do vévodského rodu, jehož mladou hlavou nyní byl – ubohá bastarďata, utvořená z čistoty a zla! To bylo to, co ho trápilo až k slzám.

Skrýval je přede všemi, hlavně před svou chotí, která se domnívala, že Řehoř je šťastnější než ona, skrýval svůj zármutek, jako skrýval tabulku, kterou měl stále u sebe a ve které znovu a znovu čítal: vždyť jsem už přece řekl, že žádná tabulka nebyla nikdy tolik čtena.

V soukromé komnatě, kde prodléval sám, byl její tajný úkryt, vysoko ve zdi, v otvoru ve stěně, z něhož se dala odsunout dřevěná destička: Řehoř k ní taktak dosáhl, když vystoupil na špičky, a natáhl ruku k té téměř neviditelné zásuvce, aby ji otevřel a vyňal z ní onen smutný poklad, výbavu uloženou v soudku, onu vyšperkovanou věc, na které byly zapsány nepřístojné okolnosti jeho zrodu. Sedl nebo poklekl s ní na lavičku, tabulku položil před sebe na pult a přemýšlel o své existenci, že je sice z rodu vznešeného, leč potupně odporný, že jeho strýc mu je otcem a matka tudíž tetou, četl

160$

to znova a znova, bil se v prsa a naříkal nad bídným původem svého těla. Modlil se za rodiče, které si představoval dojímavé a jedinečně krásné, protože spolu tak zhřešili, a které nevypátral, naopak využil svých vloh jen k tomu, aby osvobodil tuto zemi a dobyl ji pro sebe, spolu s úchvatnou ženou – ne: spíše ženu spolu se zemí. I za sebe se modlil, zvedaje oči chvílemi kajícně k nebesům, prosil Boha, aby mu odpustil, že žije, že zatajuje své tajemství, že spává s tou cudnou ženou a dělá v zemi vévodu – výtečného, jak kdekdo tvrdí, jistě však jen proto tak dobrého, že toho má tak tuze zapotřebí. Modlil se i za malou Herrad, kterou se téměř neodvažoval políbit, modlil se za ni, protože jí odkázal svou hříšnou krev, a neméně zkroušeně přimlouval se u Boha i za onen nový plůdek v Sibylině úrodném lůně.

Skoro každého rána, v časných hodinách, kdy odcházel od své choti a kdy si směl být zcela jist, že ho nikdo nevyruší, oddával se ve svém pokoji této četbě a kajícným myšlenkám. Do komnaty vcházel vzpřímený – hrdý, urostlý jinoch, jímž byl, a opouštěl ji pokaždé jako kajícník vycházející z mrskačské komory. To nezůstalo bez povšimnutí.

Slyšte jen: mezi hradní čeledí byla služka jménem Ješute, dobrá leda k tomu, aby stlala, zametala a rozhazovala písek, ale s očima jako ostříž a hubou jako šlejfírna, nade všechno pomyšlení zvědavá, chci říci chtivá a od přírody nadaná vyslídit všechno, co bylo nějak nápadné a čeho si nikdo jiný nevšiml, nad čím se však při odhalení dalo zvolat: „A vida!“ a „Jak to?!“ a „Tomu se musím tajně dostat na kloub, jistě objevím něco nepřístojného a lechtivého, co mé srdéčko vzruší a co s rozkoší odhalí.“ Uměla svým doutnavým pohledem takové věci vyslídit, a jazyk se jí přitom zmítal mezi pootevřenými rty.

Někdy, když stlala manželské lože nebo zatápěla, bylo jí dopřáno popovídat si s vévodkyní, a tu pak,

161$

sklízejíc smích, švadronila a repetila o různých zcela všedních, sprostých věcech, jistě i žalovala a donášela a všechno, co kde vyšpehovala, vybreptala, aniž se jí zato dostávalo díků, spíš jen pro vyražení a snad ještě pro rozkoš, kterou jí působilo to, že mohla ušlechtilou nevinnost zasvěcovat do nízkosti a tím ji tak trochu pošpinit. Když panovnice, potřásajíc hlavou, se zpola se smíchem a se zakaboněným obočím pýřila, cítila Ješute příjemné lechtání u srdce, protože když vznešená paní jí nepřikázala držet hubu, jistě svou nelibost jen předstírala a neměla nic proti tomu, dát se trochu pošpinit.

Ješute se svou doutnavou zvědavostí by byla jistě měla důvod slídit tak trochu i kolem kněžny samé a kolem jejího tajnějšího života, po stopách pláče, zármutku, který u ní tu a tam zpozorovala. Ale tím si ta chlípná osoba hlavu nelámala, leda snad v souvislosti se spanilým pánem, Řehořem, mladistvým vladařem, když i na něm leccos vypozorovala: kolem něho se její zvědavost a mlsný sklon slídit po všem, co není obvyklé a co je třeba odhalit, točily docela jinak. Kolem pána obcházela v širokém oblouku jako kočka, s oprašovátkem v ruce, a pokradmu po něm úkosem pošilhávala, nebo ho sledovala zpod sklopených očí, pohroužena tak hluboce do svého tajného pozorování, že jazyk se jí vpředu, v ústech, už ani nezmítal, ale nehybně trčel, tuhý a toporný. Byla ráda, když ona viděla pána, on však neviděl ji. Netoužila, aby k ní obrátil zraky, a nedoufala v to, ona, šlompna spíš ošklivá než hezká, jejíž neúhlednost navíc velice zjitřovala a zdůrazňovala pichlavá číhavá zvědavost – kdežto on byl pán opatřený na noc nejkrásnější ženou. A přece jí pokaždé nasládle zatrnulo u srdce a připadala si jako v nějakém lásky snu, když ho, nepozorována, doutnavým pohledem sledovala; bylo jí totiž jasné, že v duši sličného pána a chotě s tou mužnou jinošskou tváří není všechno, jak by mělo být, že všechno není tak docela čisté

162$

a schopné snést bílé světlo denní, že je tu jakési tajemství, hoře, jež poodhalit a odkrýt by muselo být učiněnou slastí.

Proč tolik slov! Ješute mu přišla na jeho kajícné modlení. Svým doutnavým zrakem vyslídila, napřed jenom náhodou, potom při špehování opět a zas, jak vchází zrána jako pán do své komnaty a za hodinu ji opouští s očima zarudlýma a s takovým vzezřením, jako by se byl bičoval. A tak jednou, když zašel do pokoje, přiskočila potichu ke dveřím a přitiskla dychtivě oko na skulinu ve dřevě, kterou tam už dávno objevila a potají malounko rozšířila: nebylo skrze ni vidět příliš jasně, ale trochu vidět bylo – a Ješute zahlédla, jak Řehoř vyňal ze zdi nějaký předmět a před ním se kál a bil v prsa a z toho tajného předmětu něco tajného četl v klamném domnění, že ho nikdo nevidí.

: O, jaký milostně sladký objev! Odskočila od stěny, pádila síněmi a chodbami, přemohla se a zpomalila krok, aby nebyla udýchaná, a vešla do vznešené manželské ložnice, kde seděla kněžna, splétala si vlasy, broukala si nějakou písničku a služky si nevšímala. Ale Ješute se dala do stlaní, natřásala horlivě podušky a přitom si pro sebe promlouvala:

„Ach ano, mé poduštičky, hedvábné cuissins, hebké, panské poduštičky! Já vás tu natřásám a svědomitě načechrávám, abych vás, pomačkané, narovnala, ale vy Ješutou pohrdáte a nic nevyzradíte z toho, o čem byste mohly vyprávět: nic nepovíte o tajných slzách, které se do vás vpily, o vzdeších, které vypouštěla ušlechtilá hruď a které jste vy vzápětí udusily, aby je milovaná paní nezaslechla.“

Potom pokradmu loupla očima po kněžně, zdali slyšela. Ale kněžna neslyšela, česala a upravovala si vlasy a nevěnovala služce pozornost. Ješute tedy spustila nanovo polohlasně k poduškám:

„Aj ano, ach ne! S ničím se nesvěříte služce, vy ušlechtilé polštářky, které tu natřásám a načechrávám,

163$

nic nevyzradíte ze svého tajemství, nic o hořké vláze slz, které jste, jak tuším, za tiché noci pily, nic o vzdeších z hloubi prsou, které do vás potají vydechovala opojná jinošská ústa, když milovaná paní spala, nepozorovaně, tajně, tiše …

Teď ji Sibylo přece jen zaslechla a otázala se:

„Co to tam blábolíš, osobo, při své práci?“

Ale Ješute škubla rameny, jako by se náhle ulekla, a začala koktat:

„Nic, nic, sladká paní! Probůh, nechtěla jsem nic říci. S poduštičkami jsem si rozprávěla, s těmihle něžnými panskými polštářky, ne s vámi. Bůh uchovej, jak bych si směla troufat? Děsí mě, že jste poslouchala, jsem z toho celá pryč. Nedopatřením jste mě vyslechla, když jsem myslela, že tu jsem sama se svým povídáním. Nikdy nemáme poslouchat cizí tajnosti, to přináší leda zármutek. Ale ovšem, když Bůh to schválně tak narafičí, abychom tajnosti vyposlechli, pak asi chce, abychom ten zármutek poznali.“

„O jakém zármutku žvaníš, osobo?“

„O skrytém zármutku, paní, před celým světem utajovaném – dobře mu tak, tomu sprostému světu. Ale tajit jej před vámi? Ne, to není dobré, to Bůh určitě nechce.“

„Poslyš, Ješute, já tě sice znám, užvaněné stvoření, ale v tuto chvíli mi připadá, že ti tak trochu přeskočilo.“

„To je možné, vznešená spanilá paní. Jsem jenom ubohý slabý tvor, a z toho, že řízením Božím odhalí nějaký zármutek, může takovému chudáku docela dobře přeskočit.“

„Ale kdo má ten zármutek? „

„Ach Bože, vy se ptáte, přešťastná paní, protože jste si mě nečekaně všimla! Co bych já, služka, dala za to, abyste si mě nebyla všimla! A přesto se to dere tady z prsou ven, k vám, jako výkřik: dávejte pozor !“

„Na co?“

„Na co? Ptejte se raději: na koho! Ne, neptejte se!“

164$

„Na kohopak, blázne?“

„Ach, teď se skutečně ptáte: Na koho? A já vám to mám říci! Ne, nikdy to neřeknu. Nikdy! A přece to musí ven, pro vaše štěstí. Na spanilého pana vévodu, vašeho chotě.“

„Na vévodu Řehoře! Což snad mu věnuji málo pozornosti a manželské lásky a nečtu mu, dle tvého rozumu, z očí každé přání?“

„Ó paní, právem se vysmíváte hloupé služce. Posmívejte se mi a zpolíčkujte mě, až mě tváře budou pálit, jestliže jsem se kdy opovážila si něco takového myslet! Je to tedy jasné: vy sdílíte jeho tajemství, vy víte o neštěstí, kvůli kterému se, když ho nikdo nevidí, s takovým smutkem kaje, vy všechno víte a jen to nedáváte znát.“

Sibyla malounko zkřivila rty a zbledla, když zvolala:

„O jakém tajemství to blábolíš, nešťastnice, o jakém neštěstí, a co mám vědět! Mluvíš z cesty!“

„Želbohu nemluvím, předrahá paní. Na tyhle vlastní oči jsem ho ještě před malou chvílí viděla zahaleného do takového zármutku, že mě to, namouduši, sevřelo srdce.“

„Jak by to bylo možné?“ řekla Sibyla a v tváři jí to podivně zacukalo. „Jaké neštěstí mohlo postihnout pána od chvíle, co ode mne odešel? Před pouhou hodinkou mě opouštěl jako veselý hrdina.“

„To je právě to, má rozmilá, sladká paní. Jako hrdina vchází do svého pokoje, a jako hříšník zlomený lítostí odtamtud vychází.“

„Poslyš, Ješute, teď už dost, mlč! Znám tě, ženštino, takhle ty to děláš a dělalas vždycky, zavlékáš mě do špíny tou svou nectnou hubou, kolikrát jsi mě tím už rozzlobila, i když jsem se třeba smála. Nikdy, vráno krákoravá, nepřijdeš s ničím dobrým, ale donášet zvěsti neblahé a nemilé, to ti dělá radost! Raději mlč, než abys mi říkala lži, které mi mohou být na škodu! Mlč, poroučím!“

165$

„Ano, vysoce urozená paní,“ odpověděla Ješute. „Jak si přejete. Mlčím.“

Uplynula chvilka, Sibyla si upravovala vlasy, ač je už měla upravené, a služka konala svou práci v pokoji. Potom se ozvala Sibyla:

„Máš ty ale nevychovaný způsob mlčet, Ješute. Poručila jsem ti: Mlč! a tys uposlechla. Ale způsob, jakým vyhovuješ mému rozkazu, je drzý. Když už jsi něco nakousla, dopověz! Co jsi viděla a odposlouchala?“

„Má sladká paní, já namouduši už dávno vím, že se pán trudí. Paní, úpěnlivě vás prosím, co to jen může být, že to tají i před vámi, když jinak přece žijete v tak láskyplném a důvěrném společenství? Přemilá, dobrá paní, ať je to co je, musí to být nějaké velké soužení. Pozorovala jsem to nejednou a došla jsem k přesvědčení, že pán má tak nesmírný žal, že se s ním nesvěřil ještě nikomu. Dnes tomu Bůh chtěl, že jsem byla ještě uvnitř v jeho pokoji, zametala tam a uklízela, když on vešel, a mne ani nic jiného neviděl. To je řízení Boží, povídám si, skrčím se a schoulím a vidím všechno, co dělá. Položil si před sebe jakousi věc a padl před ní na kolena: a jako by z ní to své trápení přímo četl, bil se do prsou a chvílemi zvedal oči k nebi, modlil se a hořce plakal. Nikdy jsem neviděla člověka tak plakat. Z toho jsem ve své přikrčené poloze nad vší pochybnost poznala, že má srdce přeplněné tajným trápením. Protože, povídám si, když takový neohrožený pán takhle pláče, musí mít veliký zármutek!“

„Běda!“ řekla třesoucími se ústy vévodkyně. „Mluvíš pravdu? Ano, ano, zdá se, že ano. 0 běda, můj milý pán a choť! Co ho asi souží? Přiznám se ti totiž, Ješute, já o ničem nevím. Neznám a nechápu jeho zármutek! Pán je mladý, zdravý a bohatý, jak se sluší a patří – co mu může chybět? Neboť že se já snažím, aby mu nic nechybělo, a že dělám, co mu vidím na očích, jak jest mou povinností, to ví věčný Bůh.“

A dala se do pláče.

166$

„Jsem o něco starší než on,“ vzlykala, „trochu stará pro něho. Ale miluje mě vášnivě, mám o tom tisíce důkazů a nosím podruhé pod srdcem jeho zástavu. On však má přede mnou tajemství a vylučuje mě ze svého trápení. Běda, běda mně, ubohé ženě! Nikdy v životě se mi nevedlo tak dobře a nikdy se mi tak dobře již nepovede jako skrze jeho mladost a ctnost. Pravím ti: lepší muž než on se ještě na světě nenarodil! Ale co se mohlo jemu, tak mladému, přihodit a čím mu asi kdo ublížil, že musí potají tak plakat a tolik se kát, jak jsi mi o tom vyprávěla? Poraď mi, vždyť nemám nikoho, kdo by mi poradil, jak bych se dopátrala, v čem spočívá to jeho trápení a tajemství, aby to nezničilo naše štěstí!“

„Co kdybyste se ho zeptala?“

„Ne, ne!“ zvolala Sibyla zděšeně. „To ne! Tuším, že ve ptaní číhá nebezpečí a smrt. Jeho utrpení je asi toho druhu, že se nedá vyslovit, neboť kdyby se vyslovit dalo, byl by se mi s ním už jistě dávno svěřil. Je to zřejmě tajemství, které my oba vědomě znát nesmíme, a třebaže neskonale toužím, abych je s ním směla sdílet – jemu nesmí být známo, že o něm vím. Snad mu pak má vědoucí láska bude moci pomáhat a být mu andělem v tom trápení.“

„To by se dalo zařídit,“ odpověděla Ješute. „Vím přesně, odkud vzal tu věc, ze které četl to své trápení a před kterou se tolik kál. Je nahoře ve zdi. Jakmile vykoná pokání, zas ji tam uloží. Místo jsem si přesně zapamatovala. Chcete-li, zavedu vás tam, až pán bude pryč, až odjede konat soud nebo lovit zvěř, a ukážu vám ten otvor i přihrádku, abyste místo ptaní viděla a bez jeho vědomí věděla, oč jde.“

Sibyla uvažovala.

„Ješute, děvče,“ řekla potom. Děsím se té věci ve zdi – nevýslovně se jí děsím! A přesto máš pravdu: chci-li s ním jeho trápení sdílet, aniž o tom zví, a stát se možná jeho andělem, musím vidět, před čím tolik truchlí a na čem je patrně zaznamenáno, co ho trudí. Ode dneška

167$

za pět dní prý se odebere na lov se sokoly. Až lovci odjedou, aby pobyli jistě několik dní v lese, povedeš mě a ukážeš mi tu skrýš. Myslíš, že mě sžírá netrpělivost? Ano, sžírá. A přesto – co je lidské srdce? – Chvalořečím Bohu, že zbývá ještě pět dní do chvíle, kdy odjedou.“

ROZLOUČENÍ

Ale dny a noci míjely a přišlo ráno, kdy houf rytířů se sokoly vyjel z hradu, aby v lese u rybníka a v bažinaté mokřině okolo něho uspořádali lov na volavky a chřástaly, tabony, křepelky a dropy – v čele vévoda Řehoř s velmi dobrým sokolíkem na ruce, kterého vycvičila sama Sibyla. Řehoř se divil, že se jeho žena při loučení k němu tak úzkostně vine a naléhá, aby raději přece jen tu výpravu na lov ještě odložil anebo se aspoň brzy, ach brzičko vrátil, než snad jeho nebo ji potká nějaké neštěstí. „Jaképak neštěstí, má rozmilá?“ ptal se Řehoř s úsměvem a slíbil, že. nejpozději třetí den bude zpátky. Její lásce se to zdálo dlouho.

Sotva sjel houf jezdců do údolí, vplížila se k vévodkyni Ješute a řekla:

„Je-li vám libo, urozená paní, vzduch je čistý, povedu vás.“

„Kam, vráno krákoravá?“

„K té díře ve zdi a k věci, která je v ní.“

„Fuj, ještě stále na to myslíš a nedovedeš tu neplechu pustit z hlavy? – Není na to kdy. Vévoda se může každou chvíli vrátit.“

„Ale kdež, do pozítřka se jistě nevrátí. Dvakrát hodlají přespat v chatě na kraji lesa. Jste v naprostém bezpečí.“

„V bezpečí před svým chotěm? Co se to, ženská, opovažuješ? Mám s tebou za ním tajně slídit?“

„Říkala jste přece, že se to musíte dovědět, aby o tom pán nevěděl a mohla jste být jeho andělem.“

168$

„To jsem řekla,“ ustupovala Sibyla. „A má-li to už být, jdi napřed – pěkný kus napřed, ať to nevypadá, že jdu za tebou.“

Přišly do vévodovy privátní komnatky a Ješute ukázala prstem na dotyčné místo.

„Tamhle to je,“ řekla. „Nahoře. Škvíru v obkládání, kde se to otvírá, není skoro ani vidět. Nedosáhnete tam. Mám vylézt na židli a vyndat to?“

„Neopovažuj se!“ okřikla ji Sibyla. „Přistrč mi židli! Vytáhnu to sama.“

A podpírána služkou vystoupila na židli, odsunula desku, zahlédla skrýš, vytáhla odtud věc v ní ukrytou, zabalenou do hedvábné roušky, odhodila roušku, která spadla na židli, a měla před sebou tabulku ze slonoviny, zlatem rámovanou, drahými kamínky vykládanou, jako dopis psanou její vlastní rukou.

Jen tichý výkřik jí splynul ze rtů, jen co by vyjádřil údiv, překvapení, pohnutí, připomínku starého žalu. Bolně se na tabulku zadívala. Ale najednou ji ve vlasech zamrazilo a z vlasů se jí počal řinout mráz po celých zádech. Její rty, z nichž vymizela poslední kapka krve, tiše zamumlaly: „Jak to?“, opakovaly podruhé, ze samého nepochopení hlasitě, výhružně, rozhořčeně: „Jak to?“ Potom zmlkla, zahleděla se na tu věc v ruce, četla, znovu od ní zvedla oči a vytřeštila je do prázdna.

V hlavě jí vířilo. Odkud to má? Je to zde a má to on. Tabulka neleží tedy na dně mořském, přistála. Soudek a člun přistály. Dítě přistálo. Žije. Vyrostlo a je krásné jako Řehoř. Dalo mu tabulku, jeden druhému ji dal. Proč? Pravděpodobně ji Řehoř nemá od dítěte, svého přítele a bližního, nýbrž od lidí, kteří dítě našli, mrtvé je našli, nebo je usmrtili a soudek vyloupili. Dítě s tabulkou přistálo, je mrtvé, a Řehoř žije, to je ten rozdíl mezi nimi. Nesmírný je rozdíl mezi nimi, a tabulku má Řehoř, nemá ji dítě. Jenomže Řehoř se před ní kaje a bije v prsa, jako by byl on v tom hříšném postavení, které tabulka líčí, a nikoli onen spolubližní, ono dítě.

169$

To nezdravě umenšuje rozdíl mezi oběma, mezi těmi dvěma. U téhle tabulky ležely látky. Ani látky neleží na dně mořském. Už se skoro nepamatuji, je to příliš dávno, není možné, abych se upamatovala, a rozhodně popírám, že Řehoř měl přede mnou na sobě šaty z takovéhle, z téže látky, a že je dosud má. Nezdravě, nezdravě, až k planoucímu výsměšnému šílenství zmenšuje i tato okolnost onen rozumný rozdíl mezi Řehořem a dítětem. Kam jsem dala rozum? Dítě se nejmenovalo Řehoř – to jest nejmenovalo se vůbec nijak. Jmenuje se teď Řehoř? Je Řehoř ono dítě? Mám za muže vlastní dítě hříchu? Šílenství, planoucí, smějící se, řvoucí šílenství – a tma, tma.

V mdlobách se Sibyla skácela ze židle. Ješute ji, stěží, zachytila, a proto se Sibyla příliš neuhodila. Ješute se úprkem rozběhla: „Pomoc! Pomoc! Naše paní leží jako mrtvá!“ Přišli, odnesli ji do ložnice. Dali jí vdechnout čpavou sůl. Vyslali jízdního posla do lesa za vévodou. Po něm se Sibyla ptala, jakmile otevřela oči, jeho si žádala, a slyšela, že už je na cestě k ní. Svírala tabulku, ani v bezvědomí jí ji z ruky nevyrvali.

Posel dojel k lesní chatě. Lovci byli rozmrzelí. Jejich nejlepší sokol byl pryč. Uletěl s přecpaným voletem do lesa, aniž zvětřil kořist, a zůstal tam. Bylo jim však vyslechnout horší zvěst: „Pane vévodo, chcete-li vaši choť zastihnout ještě naživu, pospěšte, nebo přijdete pozdě, paní je na smrt zle.“ – „Jak je to možné? Když jsme odjížděli, byla úplně zdravá.“ – „Pane, nemohu, želbohu, než znovu opakovat, co říkám.“

Nemeškali. Vsedli na koně a ujížděli domů. Nedopřáli si, věřte, odpočinku, dokud nedojeli, a kněžně došla zvěst, že její choť přijel. Vešel k ní v zeleném loveckém šatu – a co nespatřil! Ženu vrávorající, nadobro zežloutlou, rozvrácenou, s rozšířenýma, zděšenýma hárajícíma očima ve strhané tváři. „Řehoři!“ vykřikla a klesla mu do náruče, skryla tvář na jeho hrudi a tam znovu zasténala: „Řehoři! Nazývám tě tak, ať jsi kdo-170$

koli, neboť, Bože na nebesích, jménem nazýváme jednoho jako druhého, v tom není nic hrozného. Můj Řehoři – neboť můj jsi buď jak buď – rci, odkdy se tak jmenuješ? Kdo ti dal to jméno? Řehoři, miláčku – neboť mým miláčkem jsi tak nebo tak – Řehoři, kdo jsi? Nebe a peklo visí na tvých rtech! Kdo tě porodil?“

Sklonil se nad ni: „Proboha, paní, co je vám? Drahá čistá ženo, co ti udělali? Tuším to, vím to. Tvá otázka mi to vyzrazuje. Řekl vám nějaký nepřítel, nějaký plíživý nepřítel, že jsem člověk z nízkého rodu, z chatrče? Nuže, ať vám to nakukal nevímkterý sýček a padouch a tím vás vás rozlítostnil: lže. Ať se přede mnou dobře ukryje, zvím-li, kdo je, bude po něm veta. Pravím ti: ten ničema v hrdlo lže. Nepozvedl jsem k vám zrak podvodně, ani jsem podvodně za vás nebojoval. Pocházím ze vznešeného rodu, mám to písemně, z rodu, který je zcela roven tvému, má nejdražší, buď zcela klidná: i já jsem dítě vévody.“

„Z rodu, který je roven mému?“ opáčila Sibyla s hrůzou a pohlédla na něho jako šílená. Potom zvedla tabulku do výše: „Kdo ti to dal?“

Řehoř uzřel tabulku a zbledl tak strašlivě, že vyhlížel jako ona. Oči se mu propadly. Sklopil hluboko hlavu.

„Dobře,“ řekl konečně, „víš to. Tabulka, kterou mi odkázali věnem, když mě vydali napospas větru a vlnám, se ti dostala do rukou. Sbohem, naše štěstí! Bylo vystavěno na lži. Lživě jsem vám zatajil, že jsem dítětem hříchu a z hříchu ž je utvořen každičký můj úd. A teď právě jsem vám znovu lhal říkaje, že jsem k vám, ženě čisté, nepozvedl zrak podvodně. Ano, podváděl jsem vás. Poskvrňoval jsem vás svou láskou, plod vašeho těla je nečistý skrze mé tělo. Mnoho jsem se modlil k Bohu, aby nepřihlížel k mé vině. Byla to modlitba falešná. Bůh podvod odhalil, a já půjdu. Kdybych neodešel sám, musila byste mě vyhnat. Už mě, zavržence, nespatříte. Půjdu hledat své rodiče.“

„Řehoři,“ zaúpěla Sibyla, „ať tak či onak tě nazývám

171$

Řehoř, ty však mě nejmenuj! – Řehoři, milovaný Řehoři, tak mi přece řekni, že jste dvě různé osoby, onen muž s tabulkou a ty! Někdo jiný, viď, ti dal tu tabulku, nebyla napsána pro tebe! A kdyby to i byla lež, řekni to!“

„Ne, paní, dosti lhaní! Je to mé dědictví. Jeden zbožný muž, jenž mě vychoval, mi tu tabulku schovával, dokud jsem nevyrostl. Dítě, jemuž byla dána, jsem já.“ „Pak jsme, Řehoři, ztraceni! Pak patříme do nejhlubších pekel, tam je naše místo. Řehoři, mluvíš-li pravdu, místo abys mi milosrdně lhal, pak není rozdílu mezi mým chotěm a oním dítětem, leda ten, že dítě je nyní mužem. Řehoři, tu tabulku dítěti jsem psala já.“ Pohlédli na sebe propadlýma očima. Aby tohle mohli společně pochopit, k tomu bylo třeba času. Potom poodešli k protilehlým stěnám, přitiskli na ně čela a horké vlny, jedna za druhou, proudily do jejich smrtelně bledých tváří, opadávaly k srdci a znovu jim žhavě stoupaly do lící. Dlouho nebylo v komnatě slyšet nic než steny.

Potom se od stěn odtrhli, mladík první. Padl před Sibylou na kolena, sklonil se nad jejíma nohama. „Matko,“ promluvil, „odpusť zločinci!“

Chtěla ho rukou pohladit po vlasech, ale ucukla jako před rozžhaveným železem.

„Synu a pane,“ pravila, „ty mi odpusť! Viděla jsem tvůj šat z oněch látek.“

„Kde je můj otec?“ zeptal se Řehoř.

„Umřel na kajícné pouti,“ odpověděla Sibyla zmtrvělými rty. „Tvůj rozmilý otec. V tobě jsem ho znovu nalezla.“

„Jsem mu asi podobný.“

Přikývla. Potom chtěli zase jít každý ke své stěně, ale rozmysleli si to a zůstali, kde byli. Sibyla pravila: „Proč jen jsem se vůbec narodila? Boží ústa proklela chvíli, v níž jsem přišla na svět. Nebesa, pomozte, proto tedy jsem snila o tom, že jsem porodila draka, který

172$

ulétl, ale znovu se vrátil a dral se zpátky do roztrženého mateřského lůna. Tos byl ty, Řehoři! Neštěstí přísahalo, že si mě osedlá, a přísahu dodrželo, neboť mému srdci se dostalo tisíceré bolesti oproti jediné radosti. Prahla jsem po štěstí v čistotě. A peklo mi přivádí dítě mého hříchu, abych s ním manželsky spala. „

Řehoř se zhrozil a pozvedl ruce.

„Matko, znesvěcená, nevyjadřuj se tak doslova! Leč ano, vyjadřuj se tak! Chápu, proč tak činíš. Musíme mluvit jasně a nazývat věci pravým jménem, pro své pokání. Říkat pravdu, to je pokání. Slyšíš, Bože, jak se kajeme a do jak děsných slov odíváme svůj hřích? To je tedy to, zač jsem se modlil, abys mě dovedl na místo, kde ky se mi dostalo dobra a kde bych s radostí uzřel svou drahou matku? Splnil jsi mně, ty bohatý, předobrý Bože, mé prosby jinak, než jak jsem tě o to prosil. Dej mi sílu, velikou sílu, abych potlačil hněv, jež se mě vůči tobě zmocňuje! Lépe by bylo bývalo, nemyslíš? kdybych ji nikdy nebyl spatřil, než abych s ní po tři roky tělesně obcoval jako otcův nástupce a v loži s ní plodil děti, pro které není na světě místa, ani tolik ne co pro mne, a s kterými si žádný rozum neví rady, kam by je zařadil a co by si měl o nich myslit. To je konec všeho myšlení, to je zánik světa! Vy, paní, mi sice můžete říkat Řehoř, ale já vás nesmím nazývat ani jménem, ani slovem matka, jedno i druhé je šílenství a mně je především líto slova ,matka’, o něž jsem se hříchem připravil! Šetrnější by bylo říkat ,milá teto’, protože spát s tetou je méně zlé. Kterak však jsem spřízněn se svými dětmi, s Herrad a s tím maličkým, které přijde, to ještě nevím, to jsem dosud nevyzkoumal. Neučiním-li to co Jidáš, jenž se z lítosti a hnusu nad svým činem oběsil, budu mít pokdy o tom přemýšlet.“

„Řehoři, dítě mé a pane můj, musím želet toho, že jsem vám dala příklad pro kajícné nazývání věcí, neboť

173$

vy se vyjadřujete ještě drsněji. Má hrůza se každou vteřinu zvyšuje a s ní i úžas nad tím, že se na mne, prokletou ženu, už dávno nesnesl planoucí hněv, že země si mě ještě troufá nosit po tom, co mé tělo spáchalo. Já, já jsem hlavní vinicí, dobře to vím, a jímá mě nevýslovný strach před pekelným ohněm, který mi hrozí a který mě nemůže minout za zločin ze všech nejhorší. Pane a dítě milované, můžete mi říci – když přece jste přečetl spousty knih – zda si lze vůbec představit nějaké pokání za tolik nahromaděné neřesti a svatokrádeže? Není žádné rady – ach ne, jistě není – aby, když už já, ubohá žena, musím přebývat v pekle, by to peklo pro mne mohlo být přece jen snad o něco mírnější než pro jiné zatracence?“

Sibyla se neodvážila dotknout jeho vlasů, avšak Řehoř ji laskavě pohladil po hlavě, která mu tak uboze ležela v náručí, neboť měla vlasy zahalené rouškou.

„Paní,“ řekl, „nemluvte takto a neoddávejte se zoufalství – je to proti Božímu přikázání. Pokud jde o nás, smíme si zoufat, ale není dovoleno zoufat člověku, pokud jde o Boha a míru jeho odpuštění. Vězíme oba v bahně hříchu až po krk. A domníváte-li se, že vy v něm vězíte hlouběji, je to domýšlivost. Nepřidávejte tento hřích ke hříchům ostatním, nebo vám bahno vystoupí až nad ústa a k očím. Boží ruka je vztažena, aby se tak nestalo: tu útěchu jsem načerpal z knih. Ne nadarmo jsem v klášteře ,Agonia Dei‘ studoval s veškerou vážností divinitatem. Poučil jsem se, že Bůh bere upřímnou lítost jako pokání za všechny hříchy. Ať je vaše duše nevím jak chorá, jestliže vaše oko zvlhne byť jen na vteřinu upřímnou lítostí, pak, věřte to dítěti, svému hrůznému choti, budete spasena.“

„Vím,“ pokračoval, „co se musí stát, a rozhodnu o tom. Neboť hleďte, z dítěte se stal muž, kdežto vy jste zůstala ženou. Já jsem tady muž a jsem váš choť, i když způsobem nesmyslným, proto rozhoduji já. Valnou část pokání vykonám já. Nikoli z pýchy, ale proto, že jsem

174$

muž. Leč i na vás se ho dostane dost, až teď odejdu. Až teď odejdu, nebude možné, abyste nadále vládla zemi jako vévodkyně. Svoláte své barony a přední muže a dáte zvolit nového vévodu, Witticha, vašeho ujce, nebo Werimbalda, vašeho vzdáleného bratrance. Na tom nezáleží. Potom se zřekněte vladařského trůnu a cvičte se v pokoře, víc než jste se v ní cvičila, když jste truchlila za svým bratrem, mým mileným otcem. Stejně jako z vladařského stolce sestupte i z hradu. U jeho paty dejte z vašeho vdovského jmění postavit u silnice azyl pro lidi bez přístřeší, pro lidi staré, neduživé, nemocné a mrzáky. Tam v šedivých šatech konejte milosrdenství, občerstvujte nemocné, omývejte jejich rány, koupejte je, přikrývejte, putujícím žebrákům rozdávejte almužny a umývejte jim nohy. Nic nemám proti tomu, abyste přijímala i malomocné, ba pokládám to za správné. Herrad, naše dcera, o níž jsem dosud nevyzkoumal, jak je s námi příbuzná, až na to, že je vaší vnučkou, jelikož já jsem vaším synem – Herrad ať vám, až vyroste, pomáhá pít vodu pokory. Byla pokřtěna nedopatřením. Dítěti, které přijde a které, drahá, nosíš pod srdcem, nechť je křest odepřen, tak jest mi rozhodnout. Nazvěte je nějakým pokorným jménem, Stultitia nebo Humilitas nebo malá Miserabilis; rozhodněte vy. Tak žijte, dokud vás Bůh neodvolá!

Já však půjdu a nabídnu Mu pokání zcela mimořádné. Neboť nebylo ještě, anebo jen zřídka, výjimečně, na světě člověka natolik ponořeného do hříchu – to tvrdím, aniž se nějak holedbám. Půjdu cestou svého ubohého otce. Nevydám se na bludnou pouť za rytířskými činy, jak jsem já, floutek, měl za svou povinnost kdysi, když jsem se dozvěděl, za jakých okolností jsem přišel na svět, nýbrž na pouť kajícníka, jako žebrák, jako ti, kterým vy budete mýt nohy. Tak naleznu své místo, jako jsem v mlze nalezl toto! Místo, jaké přísluší žebráku a stačí žebráku. To jsou má poslední slova, která k vám mluvím na tomto světě. Žijte blaze!“

175$

„Řehoři,“ zaúpěla Sibyla s hasnoucíma očima a její rty se pokusily sladce usmát, což dopadlo děsivě. „Řehoři, dítě milované, nemohli bychom to před světem ponechat při starém, aniž se ještě kdy k sobě přiblížíme, a společně nést své tajemství? Moje láska k tobě je nyní láskou skrznaskrz mateřskou, vše manželské z ní spadlo jako z tvé. A přesto by bylo možná horším pokáním, kdybychom, majíce na paměti svůj hřích, zůstali spolu, než když budeme daleko ve světě od sebe odloučeni. Azyl bych mohla přesto postavit a občerstvovat nemocné.“

„Mluvíte žensky,“ namítl Řehoř, „protože jste zůstala ženou, kdežto ze mne se stal muž. K vaší hanbě se ze mne stal. Nyní jím chci být pro vaši záchranu. Jak manžel rozhodl, tak bude. Ještě jednou sbohem! – Ne, žádné políbení na rozloučenou, ani na čelo – ani na ruku. Rukou to začalo. Bůh vás opatruj!“

A šel. Sibyla za ním bolestně vztáhla ruce.

„Willigisi!“ vykřikla z nejhlubšího srdce, a vzpamatovala se.

„Setři se, dítě!“ volala za ním. „Dej na sebe pozor a s pokáním to nepřepínej!“

Ale Řehoř už neslyšel.

SKÁLA

Oblékl žebrácký šat, žíněnou košili, přepásanou provazem, a nevzal s sebou nic než sukovitou hůl, ani mošnu na chleba, ba ani žebráckou misku. Tabulku ovšem, kterou popsala jeho matka a matka jeho dětí, tu si s sebou vzal a měl ji na holém těle. Takto sešel z hradu svého bolestného štěstí a ubíral se odtud, odhodlán nedopřát si jiné milosti než té, že bude se svolným srdcem snášet své útrapy. Toužil po tom, aby ho Bůh poslal do nějaké pustiny, kde by se mohl až do smrti kát.

176$

Noc strávil pod stromem, z kterého počalo na poutníka opadávat listí – spal tam jako kdysi na ostrově, když se dověděl o okolnostech svého zrození a kdy mu chýše ani klášter nesměly být útočištěm a přístřeší mu mohla poskytnout jen nebesa. Druhého dne putoval dál, vyhýbaje se lidem a jejich silnicím. Narudlou stepí, hvozdy a divokou pustinou, v níž nebylo cest, kráčel o holi, vedle mostů se brodil vodami a bosýma nohama přecházel strniště. První den nejedl nic, druhý den mu uhlíř v lese dal zbytky svého jídla. Třetího dne kvečeru, to už byl daleko a nevěděl, kde vlastně je: přeháňka zatemnila oblohu a v sinavém světle se zjevila lesní stezka vedoucí z kopců, jimiž prošel, k údolí, křivolaká, travou zarostlá a o nic širší než napříč položené kopí, do kraje jakéhosi velikého jezera. Kajícník se tou pěšinou dal a zahlédl dole nedaleko rákosovitého břehu osamělou chatrč, chýši, ke které ho to neskonale táhlo, neboť jeho duše zatoužila po odpočinku a po přístřeší; zamířil k ní.

Sítě, rozprostřené k vyspravení před stavením, ho poučily, že tam přebývá rybář. Rybář stál se svou ženou na zápraží a hleděl zbloudilému poutníkovi, kterému se kolem tváří a brady už dávno zatmíval vous a jehož vlasy byly už u hlavy zcuchané a slepené, podezíravě vstříc. Gregorius mu skromně popřál dobrý večer a s rukama zkříženýma na prsou ho pro milost Boží poprosil o nocleh; v duchu nicméně doufal, že jeho prosba bude potupně zamítnuta a že muž mu nocleh surově a pokud možno s výsměchem odepře. To se mu totiž dosud nepřihodilo, a silněji než touha po odpočinku promlouvala v něm touha po pokání a hlubokém ponížení.

Toho se mu zde dostalo. Rybář se rozláteřil, spílaje mu několik minut, třebaže jeho žena za ním se ho snažila šeptem uchlácholit.

„Eh, ty pobudo jeden, povaleči, podvodníku vykutálenej,“ soptil rybář. „Přišels právě vhod sem k mému

177$

domu, ty lumpe, košiláči vypasenej, lajdáku a darmošlape, chtěl bys týt z poctivejch lidí, kteří si s Boží pomocí vydělají stěží na chleba! Ženo, přestaň za mnou syčet, nemusíš mě chlácholit, co říkám, je poctivá pravda! Jak jsi to rostlej, ty halamo, a jaký ruce ti to visí z ramenou, že je zakládáš za zadek a nedovedeš jima hejbat a poctivě pracovat? Postavit tě tak před široké pole a vrazit ti do ruky klacek na voly, místo abys špacíroval po zahálce, hadrníku! Co je to za zkaženej svět, že trpí takovýho obejdu a ještě i jinak leckterýho budižkničemu, kerej nikdy Bohu nedělal čest a jen se na druhejch přiživoval! Přestaň tak pitomě syčet, ženo! Vodkuď víš, že tenhleten darebák, když ho tu nechám, nás v noci, až budeme spát, nezabije a neupláchne s tím, co je naše? Styď se, lotře, za tu svoji sílu, kterou ti jiní mají vykrmovat a která ti má bejt dobrá leda k ňáký nepravosti. Kliď se mi odsud a hned, nebo tě popoženu!“

„Přesně tak, příteli,“ odvětil mu mírně Gregorius, „přesně tak jsem si přál, abyste se mnou mluvil. Tak to musím vyslechnout, tak vám to napověděl Bůh. I kdybyste mi dal políček, ještě víc by mi to posloužilo a snad aspoň o něco umenšilo tíhu mých hříchů. Máte pravdu: nesmím prosit o žádný nocleh, nebesa jsou mou ochranou. Sbohem!“ A obrátiv se, vzdaloval se do deště, který se spustil z oblohy.

Ale v jizbě, kam se manželé uchýlili před deštěm, při světle blikavé svíčky rybářova žena prohodila:

„Muži, muži, mám nedobrý pocit a moc mě mrzí, jak ses zachoval k tomu poutníkovi! Zle jsi s ním jednal a tak jsi mu spílal, že tě to může stát duši. Cožpak nemáme takového prosebníka přijmout, ať je křesťan, Turek nebo pohan? Byl to jistě dobrý, počestný člověk, poznala jsem mu to na očích, ale tys pro něho měl jen potupná slova a výčitky, a teď čekej, jak ti Bůh za to splatí! Když se někdo živí ze dne na den tak, jak to musíš dělat nazdařbůh při rybolovu ty, má pamatovat na Boha a moc se před ním nekasat, protože když Bůh

178$

se nad tebou nesmiluje, nenechá tě nalovit ryb a nebudeš mít, co bys odnesl do vesnice na trh. Lepší by bylo, kdybychom toho chudáka zavolali zpátky. „

„Žvásty,“ řekl rybář, „zhlídla ses v něm, v těch jeho statnejch oudech pod žebráckou kytlicí, v tom povaleči, švarným a mlaďoučkým, a chtěla by ses s ním vyspat, ty jedna smilnice, cizoložnice!“

„Ne, muži,“ odpověděla žena. „Bylo mi sice divně u srdce při pohledu na něho, ale nemyslím, že mi při tom zvlhly oči z chlípnosti. Je pravda, ta jeho žebrácká halena vypadala jako nějaké přestrojení, a mně připadá strašné a na pováženou, že jsme ho vyhnali. V chudém prý sytíme Krista Pána, a říká se, že k chudému máme mít úctu tím spíš, když nevíme, koho před sebou máme a kdo se skrývá v chudé haleně, aby nás vyzkoušel. Když se zmínil o tom políčku, to už mi bylo docela, docela jinak u srdce. Opravdu, měl bys dovolit, abych ho zavolala zpátky!“

„Tak běž a přiveď ho, ať u nás přespí,“ řekl muž, který teď začínal mít taky trochu strach. „Aby ho v lese sežrali vlci, to bych viděl stejně nerad jako ty.“

I rozběhla se žena, vyhrnuvši si sukni přes hlavu, do deště, a dohonila cizince, uklonila se mu a pravila:

„Žebráku, můj muž rybář si to rozmyslel a lituje, že s vámi tak nevlídně mluvil! Myslí, že tohle počasí pro vás dobré není, a taky si myslí, že v lese jsou vlci, a chce, abyste pro dnešní noc přijal přístřeší v našem domě.“

„Jak se má stát, stane se,“ odpověděl Gregorius. „Nevracím se s vámi proto, abych si něco usnadnil, nýbrž proto, že mi váš muž možná poskytne radu.“

Když se vrátili do světnice, rybář se k nim nevrle otočil zády, protože mu dojem ze ženiných varovných slov mezitím vyprchal z mysli. Ale žena rozdělala oheň, aby se při něm promáčený poutník usušil, a řekla, že upeče omeletu dost velkou, aby se najedli všichni tři, a k ní že se napijí mléka. Řehoř jí v tom zabránil.

179$

„Tohle tělo,“ řekl, „si takřka nezaslouží jíst. Nehodlám je živit z pánve, skýva ovesného chleba a doušek vody ze studně budiž celým mým pohoštěním.“

Na tom zůstalo, ač žena tuze Řehoře nutila, aby pojedl něčeho lepšího. A když potom zasedli za stůl, manželé ze samoty se svou omeletou a cizinec s krajícem tvrdého chleba a vodou, tu se rybář znovu tak strašně dopálil, že zase nedokázal zdržet se zlých slov a řekl:

„Eh, že se na to musím koukat, jak se tu před náma naparuješ, žebráku, s tou svou zdrženlivostí, a všechno je beztak jen pro smích. Já jsem tu tvou opičárnu prohlíd. Dodneška ses neživil takovouhle bídnou krmí, na to bych vzal svátost! K smíchu, žádnej člověk, ani muž, ani žena nikdy neviděli líp rostlý tělo, vyvinutý a souměrný, z chleba a vody je nemáš. Rovný stehna, klenutý chodidla, přece jsem to viděl, prsty pravidelný a čistý, musel bys mít nohy plochý a samej mozol, kdybys byl pravej poběhlík, a ty tvoje jsou jen docela málo ušpiněný na povrchu. Tydle paže a nohy nejsou moc dlouho holý, to mi nepovídej, ty byly dobře chráněný před větrem a nepohodou, a jejich kůže – já ti řeknu, kdo má takovou kůži: vypasenej žrout. Heleme se, jakej má světlej pruh na prstu. Tam seděl prsten. Mám přece oči v hlavě a spíš vím, než že bych tě z toho jen podezíral, žes jich, těch svejch fajnovejch pacinek, používal jinak, seš-li zdaleka, než jak nám to tady chceš teď nabulíkovat. Najdeš si snadno lepší přístřeší a nemám vo tě strach, už zejtra si budeš z týhle skývy chleba, z týhle studniční vody a z nás chudáků dělat ouchcapky!“

„Snad bude lépe,“ řekl Řehoř ženě, „když se vydám do noci.“

„Ne,“ zvolal rybář, „líp bys udělal, kdybys mi dal odpověď a pověděl svýmu dobrosrdečnýmu hostiteli, kdo a co jsi zač.“

„To ti povím,“ odpověděl Řehoř, „a jen tak mimochodem podotýkám, že mi dělá dobře a že to pokládám za

180$

správné a spravedlivé, když vy mi v řeči tykáte, kdežto já vám vykám. Jsem člověk nejen hříšný jako všichni lidé, jsem člověk, jehož maso a kosti jsou složeny jen a jen ze hříchu a který se ještě navíc znovu pohroužil do takového hříchu, že nad ním zůstává i svět stát. Chci najít svým putováním nějaké místo k pobývání, místo ze všech nejtvrdší, kde bych se mohl bídou svého těla kát až do smrti, abych dosáhl milosrdenství Božího. Dnes je to třetí den, co jsem se odřekl světa a vydal se na kajícnou pouť. V lese jsem kromě uhlířů a pasáků vepřů viděl ovšem i poustevníky, ale zdálo se mi, že jejich život by byl pro mne příliš příjemný. A ježto mě dnes cesta zavedla k vám, dovolte, pane, abych vás požádal o milost a radu. Znáte-li tu nějaké místo, které by se pro mne hodilo, nějakou pustou skálu nebo osamělou jeskyni, krajně nepohodlnou, snažně vás prosím, ukažte mi ji! Uděláte dobrý skutek.“

Tu se rybář nasupeně zamyslel a dostav nápad, v duchu se mu zasmál. Já mu ukážu, pomyslel si. Přivedu ho tak do ouzkejch, že na něho při mým návrhu padne hrůza a děs, sebere se a uteče. Pak se ten celej švindl odhalí. A řekl:

„Jestli ti jde o něco takovýho, kamaráde, buď rád, může ti bejt pomoženo, a pomůžu ti já. Znám tam venku na jezeře skálu, úplně osamocenou vprostřed vody, moc hezkej příbyteček, strměj dost, tam si můžeš dřepět a oplakávat svůj zármutek, nakolik se ti bude ráčit. Jestli chceš, tak tě tam dopravím a pomůžu ti nahoru. Nahoru to ještě jakžtakž s bídou jde, dolů je to horší. Takovej má ta skála tvar. Ale my si hezky bezpečně zajistíme, aby snad se tej tvej kajícnej mysli nenapadlo obrátit, i kdybys toho začal litovat. Už rok tu schovávám maličký železný okovy, spolehlivý, na zámek. Ty vezmeme s sebou a já ti je tam nahoře nasadím. Až tě pak ta legrace omrzí a příde na tě pokušení slízt dolů, musíš tam, nic naplat, vytrvat, ať rád nebo nerad,

181$

a strávit tam svůj život, dokaváď neskončí. Co ty na to?“

„Výtečný návrh,“ odpověděl Gregorius. „Vnukl vám ho Bůh. Děkuji vám a prosím vás: pomozte mi dostat se na tu skálu.“

Rybář se hřímavě zasmál a zvolal: „Nu, žebráku, to je od tebe chytrý! Jestli to myslíš vážně, tak jdi teď spát, protože před úsvitem vyjedu lovit, a jestli o to stojíš, buď zavčas vzhůru! Jen kvůli tobě nebudu dbát ztráty času, zajedu k tomu místečku, pomůžu ti nahoru a vsadím tě tam pěkně do želízek, který vytáhnu z týhle bedny. Pak tam nahoře můžeš hnízdit jako skalní sokol na svým skalním útesu, můžeš tam zestárnout, nakolik dokážeš, a nebudeš už opravdu žádnýmu člověku na světě na obtíž! Tak teda ráno!“

„Kde chcete, abych spal?“ zeptal se Gregorius.

„Tady ne,“ řekl rybář. „Já ti prostě v ničem nevěřím. Lehni si třeba venku do přístavku. Ta kůlnička už není zrovna v nejlepším stavu, ale proti tej tvej skále si v ní budeš připadat jako král.“

Kůlna byla rozpadlá a špinavá, a nebýt rybářova žena zbožná a opatrná natolik, že tam zapuzenému poutníkovi rozprostřela trochu rákosu, byl by musel ten, jenž byl kdysi vévodou Řehořem, spát přímo v prachu. Jeho poslední popelář doma to měl lepší. Ale Řehoř si pomyslel: Takhle je to dobré, ještě až příliš královské. Ta skála zítra, to bude to pravé. Natáhl se na rákosí a vedle sebe položil svoji tabulku. Dlouho nemohl usnout a modlil se. Ale potom jeho mládí přemohl spánek, spánek velmi tvrdý, a když krátce před rozbřeskem se chystal rybář vyplout za živobytím, spánek Řehoře dosud pevně svíral, takže neslyšel, jak jeho hostitel volá: „Hej, žebráku!“ Dvakrát rybář zavolal, potřetí už ne, nýbrž řekl:

„Nebudu ze sebe dělat blázna a nevykřičím si hlasivky kvůli tomu šejdíři. Však jsem věděl, že to nemyslí vážně a že se pěkně zdejchne před nabízeným sídlem. Pudu po svejch.“

182$

A vydal se jako každého rána dolů k jezeru. Ale jeho žena, vidouc to, rozběhla se do staré kůlny, zatřásla spáčem a plna dobré vůle mu připomněla:

„Dobrý muži, chceš-li jet s rybářem, pospěš si! Rybář už je na cestě k jezeru!“

Řehoř procitl, zmateně se rozhlédl, nejsa s to se vzpamatovat z tak hlubokého spaní.

„Jen nerada tě budím, když jsi tak znavený,“ pravila žena, „ty jemný muži s tváří obrostlou několikadenním vousem, a nerada tě posílám k té skále. Ale něco mi našeptávalo, že to mám udělat, abys o to své místo nepřišel. Zdálo se mi totiž, že po něm doopravdy toužíš, kdoví, nejsi-li nějaký světec.“

Řehoře při těch slovech obešla hrůza. Vyskočil a zvolal: „Jak jsem já, bídný, mohl spát! Proboha, pryč a za ním!“ A vyběhl z kůlny.

„Nezapomeň své okovy!“ zvolala žena a vtiskla mu je do ruky. „Možná že jsou k tvé spáse nutné, i když rybář si na ně vzpomněl jen ve zlém úmyslu. A vezmi si i tenhle žebřík, budete ho potřebovat, muž si s sebou nevzal nic. Nes ho jako Kristus Pán svůj kříž. – Sbohem!“ zavolala za ním. „Zůstávám tu, dohaduji se, co jsi zač, a nevím, co si mám myslet.“ Potom se otočila a rozplakala.

Ale Gregorius, obtížen okovy a žebříkem, běžel zpocený za rybářem, nepřestávaje volat: „Příteli rybáři, můj anděli, počkej na mne a neopouštěj mě, já jdu, já jdu!“ Svoji tabulku však ve spěchu na rákosovém loži zapomněl, a to ho nevýslovně rmoutilo.

Teprve dole na zpuchřelé lávce, u které kotvil člun, Řehoř celý udýchaný dohonil rybáře, který jen pokrčil rameny. A když je oba i s nářadím pojal člun, rybář mlčky vezl Řehoře mezi drobnými vlnami širým jezerem, dobrou hodinu nebo dvě: tam strměla z vod pustá skála, narudle šedá a kuželovitá, Bohem opuštěná, nebylo z ní dohlédnout na kterýkoli břeh; u ní přistáli, rybář zaklesl žebřík o skalní výčnělek a řekl:

183$

„Lez první! Nechci tě mít za zády!“

Šplhali jeden za druhým, napřed po žebříku, potom namáhavě ještě kousek po holé skále, zachycujíce se rozsedlin a okrajů, a když vylezli nahoru na malou rovinku kuželovité skály, rybář s chmurným smíchem udělal, co sliboval: nasadil Řehořovi okovy, uzamkl je na zámek a přitom pravil:

„Teď máš skálu jistou. Musíš tady dožít, protože už se nikdy dolů nedostaneš, jestli tě odsud s vynaložením veškerý svý lsti nevodvede sám ďas.“

To řka zahodil klíč od okovů velkým obloukem do jezera a dodal:

„Jestli ten klíč ještě někdy z tý hluboký vody vylovím a spatřím, pak tě, světče, odprosím. Mnoho zdaru při sténání a skřípění zubů!“

To byl jeho pozdrav na rozloučenou. Slezl zpátky do člunu, stáhl žebřík a odplul.

POKÁNÍ

Křesťanský čtenáři! Slyš a uvěř mi! Veliké věci jest mi tobě zvěstovati, vyprávět o nich vyžaduje odvahy. Najdu-li však já odvahu o nich vypovídat, pak by ses ty měl stydět, že v sobě nenalézáš tolik odvahy, abys jim uvěřil. Nechci tě ukvapeně plísnit za to, že jsi skeptik, spoléhám raději na tvou víru, tak jako spoléhám na svou schopnost, že to, co mi bylo sděleno, dokáži věrohodně vypovědět. Na tuto schopnost spoléhám však skálopevně a tudíž i na tvou víru.

Po pravdě sdělit jest mi toto: na úzké čtverhranné rovince oné pusté kuželovité skály strávil Gregorius, Willigisův a Sibylin syn a Sibylin manžel, sám a sám, zbaven vší milosti, tolik let, kolik mu bylo, když pokáráníhodným způsobem opustil svůj ostrov v dálném moři a klášter „Agonia Dei“ – plných sedmnáct roků tam strávil, nemaje žádného jiného pohodlí než nebes-184$

kou střechu nad hlavou, nejsa chráněn ani před jinovatkou, ani před sněhem, ani před deštěm, ani před větrem, ani před slunce úpalem, oděn pouze – leč jak dlouho vydržela! – svou žíněnou košilí, s rukama a nohama nahýma.

Vy tomu nevěříte? Přesvědčím vás o tom a ne tím, abych se prostě uchýlil k trumfu, že u Boha není nic nemožného a žádný zázrak přílišný. To by bylo sice tvrzení porážející, ale příliš laciné. Navenek by před ním vaše pochyby musely umlknout, tajně by však možná hlodaly dál. To se nesmí stát, a proto se nebudu dovolávat Boží všemohoucnosti. Bez jakéhokoliv kázání, rozumově a klidně, ač sám hluboce dojat svojí zvěstí, chci odpovědět na otázky, které mi vy, spínajíce ruce, za častého „Ano, řekni nám to, proboha“ a „Mnichu, rozvaž přece, jak ale“, budete klást, a z nichž první bude samozřejmě otázka, jak se kajícník na té holé skále, byť jen krátký čas, neřkuli pak sedmnáct roků, živil. Přilétali havrani a krmili ho? Padala z nebe mana, jenom kvůli němu? Ne, jinak to bylo.

První den, když ho rybář s výsměchem opustil a Řehoř tam zůstal, nadobro opuštěn, setrvávaje na jednom místě vsedě, objímaje rukama kolena, nebo zase kleče s rukama sepjatýma před Bohem, modlil se za své ubohé, rozmilé rodiče, za zmizelého Willigise, za Sibylu, svoji ženu, která už asi koupe ubožáky ochrnuté revmatismem nebo se k tomu chystá, a též za sebe, odevzdávaje se zcela a bez výhrad Jeho řízení a do Jeho vůle, jíž skutečně byl také vydán. Příští den trval však teprv jen několik málo hodin, když Řehořovi už hlad a žízeň nedávaly pokoje a on, takřka nevědomky hledaje, počal popolézat po planince po čtyřech, ježto okovy na nohách mu nedovolovaly učinit jediný krok.

Skoro přesně uprostřed rovinky byl ve skále malý důlek, až po okraj naplněný bělavě kalnou tekutinou, pravděpodobně po včerejším dešti, jak měl Řehoř za to, jenže nápadně kalnou a mléčně bílou – jemu však

185$

rozhodně jako nápoj vítanou, byť i sebevíc a od čehokoliv znečištěnou – on byl poslední, kdo by směl vznášet nějaké nároky.

I nahnul se nad tu malou jamku a vysrkl rty a jazykem, co v ní bylo, vylízal ten krapet, který tam nalezl, jen pouhých pár lžic, a když už byla jamka prázdná, vylízal ještě i její dno. Tekutina chutnala cukernatě a klihovatě, trochu jako škrob, slabě kořeněně jako fenykl a měla železitou příchuť. Jakmile se jí Gregorius napil, rázem měl dojem, že zahnal nejen žízeň, ale že zapudil i hlad, a to proti všemu nadání měrou vydatnou. Byl syt. Trochu ho to nutilo říhat, něco z té vypité tekutiny mu zase vyšlo z úst, jako by té trochy bylo už příliš. Cítil, že má poněkud naduřelý obličej, rozpalující teplo mu stoupalo do tváří, a když se doplazil zpátky na své původní místo u kraje skály a položil hlavu na jakýsi skalnatý schůdek, usnul jako dítě.

Po několika hodinách ho probudilo lehké hryzení v břiše, jež ho přimělo, aby mrzutě rozhýbal spoutané nohy, a pro které by se byl málem rozplakal. Ale hryzení záhy přešlo a hlad necítil. Jen z pouhé zvědavosti se k večeru znovu doplazil k jamce uprostřed rovinky. Na jejím dně se opět nashromáždilo trochu tekutiny: ne víc než tolik, že jen slabounce pokryla dno. Nicméně si bylo možno lehce představit, že se důlek zase naplní, bude-li voda takto stejnoměrně skálou prosakovat.

Tak se i stalo, a nazítří se Řehoř znovu posilnil onou dávkou špinavé tekutiny, vylízal všechno, až se ho zmocnila teplá ospalost, neboť strádal-li v noci krutě zimou nevěda, jak by si svou ubohou žebráckou košili stáhl přes tělo a schoulil se do ní, šťáva ze skály tomu na několik hodin odpomohla, prostě jen tím, že se nasytil; proto se osamělý kajícník ještě i večer, když opět do jamky vprýštilo trochu tekutiny, najedl, aby jím v noci zima tolik nelomcovala.

Mohu vám říci, čím to bylo, neboť jsem četl dávné autory, u nichž si země získala plným právem jméno

186$

veliká matka a magna parens, která všechno živé ze sebe vysílá a jakoby nabízí Bohu, z jejíhož mateřského těla se zkrátka všechno zrodilo. Tak i člověk, který se jmenuje jen pouhou náhodou homo a humanus, na znamení, že vyšel na světlo z mateřského základu humusu. Ale všechno, co rodí, má i potřebnou potravu pro svůj plod, právě podle toho se přece pozná, zda žena skutečně porodila a nevydává za své snad jen nějaké cizí dítě; pozná se to podle toho, že buď vládne, nebo nevládne zdrojem potravy. Proto se oni autoři, které mám v úctě, domnívají, že země zpočátku své děti po narození živila vlastním mlékem. Její uteri sahaly jako hadice svými kořeny hluboko do nitra a odtamtud příroda sama vedla kanály a nechávala ze svých žilných otvorů vytékat šťávu podobnou mléku, jako se i nyní přece všem porodivším ženám nalévají prsa nasládlým mlékem proto, že do jejich prsou je z mateřského těla vysílán celý proud mízy či spíše jejich výživná tresť.

Malý, nehotový a nedospělý, tvrdí tito autoři, nepovolaný doposud k svěcení vyšší potravy, pěstování obilí, visel prý tehdy člověk na prsou matky země, požívaje potravy dětské. Do jaké až míry mají však moje autority, starověcí autoři, s touto svou teorií pravdu, ukazuje nám příběh Řehořův. Na několika málo místech země, celkem už jen asi na dvou či třech a k tomu ještě skrytých a neobydlených, zbyla, takříkajíc ze starého zvyku, taková zřídla pravěkých výživných šťáv, byť i s činností sníženou, zasahující hluboko do mateřského organismu, a jedno z nich, kde prosakující raná potrava vždy ještě po čtyřiadvaceti hodinách zaplňovala malou jamku, nalezl na své skále náš kajícník.

To byla veliká milost, a já ponechávám nerozhodnuto, zda tu vládla milosrdná náhoda a zda ono mateřské zřídlo pracovalo po všechen čas předtím, nebo zda ona milost sahala až tak daleko, že Bůh schválně činnost zřídla znovu podnítil kvůli hříšníku Gregoriovi. Ať

187$

tak nebo tak, nálezem zřídla se Řehoře přes všechnu jeho neskonalou opuštěnost poprvé zmocnila nadějná, ba blaživá předtucha, že Bůh jeho pokání nejen přijímá, ale že ani nechce, aby Řehoř na své pokání zašel, naopak, že až Řehoř nejtvrdším pokáním usmíří vinu svých rodičů i vinu vlastní, Bůh s ním ještě milostivě něco zamýšlí.

Této předtuchy, jež ho tiše pronikala, měl ovšem Řehoř zapotřebí stejnou měrou jako onoho zahřívajícího mateřského nápoje, a jedno i druhé muselo spolupůsobit, aby přestál, čeho se podjal a co se, jako každá obtíž, přečkávalo nejhůř zpočátku, než se do toho příroda s povolnou houževnatostí vpravila. Vždyť jen pomyslete a dobře si představte, jaké to bylo, když nastala zima s tmou, sněhem, deštěm, bouřemi, vánicemi, a jak tam ten člověk na holé skále, jen v žíněné košili, byl bez milosti vydán všanc jejím krutým nepohodám – je-li toto slovo tak zcela na místě při existujícím zemském mléce a zahřívající předtuše omilostnění. To slovo je buď jak buď až příliš na místě, zejména když uvážíme, že sníh a déšť velmi škodily oné živné žláze, protože ji zřeďovaly. A přesto i ve zředěném stavu měla šťáva ještě sdostatek sytící síly. Lehce říhaje a trochu uslintán ležel kajícník v sebe schoulený, s koleny u úst, pod dujícími větry, a také jeho pokožka, jak se ve stavu obrany neustále stahovala v takzvanou husí kůži, byla svraštělá a velice se tím změnila. Když vysvitlo teplé slunce, muž se asi pařil a tím osýchal i se svou kajícnickou košilí, která však brzy shnila a z velké části se rozpadla jako troud: ale to, co z ní ještě zbylo, mu přikrývalo tělo víc, než bychom se nadáli, protože se tělo ve svém zkřiveném stavu obrany vůčihledně zmenšovalo.

Mimochodem musíme či smíme připodotknout, že mu zima utekla podivně rychle a že mu její trvání připadalo velice krátké, z toho prostého důvodu, že většinou spal a přeskakoval a promeškával čas. Času si začal zase víc všímat, až když počalo přibývat světla, když

188$

větry zlahodněly a jaro, které ovšem na jeho skalním bydlišti, holém, beze stromů a bez trávy, nic nezměnilo a dokázalo jen skálu mírně rozehřát, přechylovalo se v dlouhodenní čas letní, kdy slunce opisovalo na obloze svůj nejvyšší oblouk, a pokud je nezastírala bouřková mračna, svítilo silně na člověka i skálu, kterou někdy tak rozpálilo, že by kajícník na ní byl sotva vydržel, nebýt toho, že jeho bránící se kůže byla už nadobro ztvrdlá a zrohovatělá. I jeho hlava byla proti palčivým paprskům zahalena přehustými spečenými vlasy a zakuklujícími vousy; takto snášel, co mu bylo usouzeno snášet, dokud hvězdná noc s neduživě ubývajícím nebo srpovitě vyříznutým měsícem, nebo zářivým, ve vodě se odrážejícím úplňkem nepřinesla ochlazení přírodě i tomu scvrklému človíčkovi, který s ní stále víc a víc splýval vjedno.

Pak se dny zase počaly krátit, podzimní mlhy kouřily, a ode dne, kdy sem byl kajícník vysazen, dovršil se rok. Jeden rok! řeknete vy. Ale sedmnáct roků, říkáš ty, prý tam prožil kajícník. Ano, říkám to. Leč tak veliký, jak si myslíte vy, onen rozdíl zas není, a jestliže uběhne jednou rok, běží ty další za ním, aniž to jim samým, jakož i onomu mužskému tvoru, který v nich bez přístřeší žil, nějak přespříliš vadí. Za prvé musíme z této masy let odečíst dobrou čtvrtinu jako čas neprožívaný, neboť zimy trávil ten pykající tvor jako dudek v tvrdém, bezčasém spánku a nemusel se po tu dobu ani plazit za svou potravou, protože jeho tělesný život se téměř zastavil, a teprve když slunce začalo znovu opisovat větší kruh, opět ožil ve své střídě. Za druhé však čas, není-li ničím jiným než časem a nevztahuje-li se k žádnému jinému předmětu než k střídání ročních počasí a proměnám povětrnostním, nemá-li žádnou náplň událostí, které z něho teprve čas dělají, čas, jářku, znamená pramálo, ztrácí na dimenzi a scvrkává se, jako se scvrkával onen znetvořený kojenec země tam na jezerní skále, jehož objem se časem tak trpaslíkovitě

189$

zmenšil, že se až podobal onomu – dle dávnověkých autorů – nehotovému a nečistému pračlověku, nepožívajícímu ještě potravy důstojné člověka.

Konečně, asi po patnácti letech, nebyl o mnoho objemnější než ježek, byla to jakási plstnatá, štětinatá, mechem obrostlá přírodnina, které už žádné počasí neublížilo a na které by se jen stěží rozeznaly zakrnělé údy, ručičky a nožičky, očka a ústní otvor. Času neznala. Luny přibývalo a ubývalo. Souhvězdí se přesunovala, mizela z oblohy a znovu na ní vyvstávala. Noci, měsíčně jasné nebo temné a mokvavé, provívané mrazivou vichřicí či plné dusna, se krátily nebo prodlužovaly. Den vzcházel časně nebo pozdě, nachověl, vzněcoval se a opět zapadal a loučil se karmazínovými červánky, odrážejícími se na východě. Modročerné, sirné bouřky, v nichž se chvílemi rozjasňovalo, přibližovaly se s děsivou váhavostí, s rachotem se vybíjely nad ozvučnými vodami, kropíce je krupobitím, a jejich blesky sjížděly do rozrušených vln vystřikujících a bijících do pevného úpatí skály. Potom se všechno udobřilo, mír stejně vznešený a nepochopitelný, jako byla předchozí zuřivost, rozhostil se vesmírem, a v sladkém, shůry prosluněném dešti se ve vlahé kráse rozklenul od jedné nekonečnosti ke druhé sedmibarevný oblouk.

Ale pod vším tím se onen mechovitý tvor, jestliže nespal, vydával na svou plazivou pouť k mateřským prsům a vracel se nasycen, maličko uslintán, na okraj skály, kde kajícníka kdysi vysadili. Kdyby se byla náhodou přiblížila po jezeře loď do blízkosti oné odlehlé skály, lodníci by tam nahoře nezpozorovali nic nápadného. Kdyby se bylo rybáři z pustiny zachtělo připlout ke skále a poohlédnout se po onom obtížném člověku, kterého tam před lety ubytoval – byl by se na vlastní oči přesvědčil, že člověk už vzal dávno za své, že zahynul, shnil a že to, co z něho zbylo, seschlo, vypařilo se a bylo dávno ze skály spláchnuto. V nejhorším by se byl mohl nadít, že tam nahoře zahlédne nepatrnou sto-190$

pu jeho kostí, a byl by se i v tomto očekávání zklamal. Ale rybář vůbec nepřišel.

ZJEVENÍ

Po tak drahných letech zemřel, jak jsem se dočetl, v slavném a na trosky bohatém Římě ten, jenž tam působil jako nástupce knížete apoštolů a vikář Kristův, nesl trojnásobnou korunu a pastýřskou berlou pásl národy. Z jeho smrti však a z palčivé otázky, kdo po něm má zdědit posvátný stolec i moc rozvazovat a svazovat, vzešly veliké a krvavé sváry, které Bůh podle všeho urovnávat nemínil. Neboť jeho duch se nesnesl sjednotivě na kúrii duchovních, šlechtu a měšťanstvo, schisma rozdělilo národ, a dvě nepřátelské strany, z nichž každá vyhlašovala svého kandidáta za jediného důstojného nástupce na trůn světa, stály prudce rozkacené proti sobě. Jedna chtěla za papeže jistého presbytera ze vznešeného rodu jménem Symmachus, druhá neobyčejně tělnatého arcidiákona Eulalia, který se právě tak jako Symmachus ctižádostivostí jen třásl.

Duch svatý neměl na ustanovení jednoho nebo druhého žádnou účast, ustanovení bylo pouhým dílem lidským, a já musím zahanbeně přiznat, že rozhodující a hnací silou tu byly úplatky zlatem a stranické usilování o moc. Proto také se duch Boží nesnesl osvěcujícím a rozhodujícím způsobem na voličstvo, voličstvo se naopak v svárlivé zlobě rozešlo, strany se ozbrojily, a vypukla lítá městská válka, jež se vedla na náměstích, v ulicích a bohužel i v kostelích a při níž mostní věže, jakož i vyvýšené a přestavené pomníky antiky sloužily za pevnosti a náspy. Byla to, jak pravím, veliká hanba. Z jednoho konkláve vznikla dvě a každé z nich zvolilo svého vlastního muže a dosadilo ho za římského biskupa a papeže. Symmachus byl ustanoven v Lateránu, Eulalius u Svatého Petra, a tak seděli, jeden

191$

v onom paláci, druhý v kulaté pevnosti náhrobku císaře Hadriána, zpívali mše, vyhotovovali buly a dekrety a zatracovali jeden druhého, a v ulicích řinčely zbraně. Všelijakými a četnými jmény se častovali navzájem a neustále vymýšleli nová. „Pustošitel církve“, „Kořen hříchu“, „Hlasatel ďáblův“, „Apoštol Antikristův“, „Šíp z luku Satanova“, „Prut Assurův“, „Ztroskotání cudnosti“, „Bahno století“, „Odporný a zkřivený červ“, tak nazýval s pěnou u úst jeden druhého. Eulalius, který byl, jak jsme řekli, nadmíru tlustý a krevnatý, to s proklínáním přehnal, ranila ho při něm mrtvice a zemřel. Ale i Symmacha dostihl osud, neboť eulalovci, chtějíce pomstít svého papeže, rozpoutali proti Symmachovým vojínům velikou bitvu, ve které je porazili na hlavu a dobyli útokem palác Lateranus, takže Symmachus byl nucen prchat zadním vchodem, při pronásledování skočil do Tibery a utonul.

A tak místo dvou papežů nemělo křesťanstvo ani jednoho, což vyvolalo mezi Římany veliké vystřízlivění. Uznávali, že vzali věc za nepravý a bezbožný konec, a mezi měšťany se pojednou rozšířila kajícná nálada. Podle jejich rozhodnutí, na němž se ustanovili ve všeobecném shromáždění, chtěli nyní zůstavit volbu jedině a zcela Bohu, a ve všech kostelích byly vyhlašovány týdenní půsty, dny almužen a četné modlitby za to, aby Bůh milostivě zjevil, koho uznává za hodna být Jeho zástupcem a nositelem koruny světa.

V Římě žil tehdy zbožný muž ze starého rodu, který přijal křesťanství mnohem dřív než většina Římanů: Sextus Anicius Probus, již letitý, přes padesát, a bohatý stejně na statky světské jako na veřejné pocty. Spolu s manželkou Faltonií Probovou obýval palác svých předků, kteří byli vesměs konzulové, prefekti a senátoři: obrovskou usedlost rozkládající se na několika mílích v páté městské čtvrti na Via Lata, obsahující tři sta šedesát pokojů a síní, koňskou dostihovou dráhu, jakož i mramorové lázně, a obklopenou širými zahra-192$

dami. Lázně už nebyly zásobovány vodou, hippodromu se už také dávno nepoužívalo a většina oněch tří set šedesáti místností byla prázdná a zchátralá – ne proto, že by majiteli chyběly prostředky a služebné ruce na dokonalé udržování, nýbrž proto, že pokládal za nutné, včasné a od Boha schvalované, aby všechno příliš veliké pod tíhou vlastní velikosti propadalo rozvratu, rozpadu a zkáze. Těm několika málo místnostem, které se ženou obýval, nechybělo sice na krásné útulnosti, na odpočívadlech přikrytých vzácnými východními látkami ani na vyřezávaném nábytku zdobeném zlatem, židlích antických tvarů, na bronzových kandelábrech a skříních, v nichž stály ušlechtilé vázy, zlaté poháry a růžové mušle na pití. Avšak tato skupina pokojů byla ostrovem útulnosti obklopeným široširou pustotou a dvory se sloupořadím a kašnami částečně zřícenými, jejichž figurální okrasa ležela na zemi rozbitá, a zpustlými sály s poškozenou mozaikovou podlahou, kde roztrhané zlaté tapety visely ze stěn a obkládání z jemného stříbrného plechu boulovitě odstávalo. Tak tomu byli Probus s Probou zvyklí a shledávali to přiměřeným.

I zahrady, do nichž byl palác zasazen, byly až neproniknutelně zpustlé a zarostlé, tím víc však se v nich našlo skrytých zákoutí, ke kterým se bylo nutno prodírat rozbujelým houštím a rostlinstvem pnoucím se po zcela udušených stromech; Aniciovec si zejména oblíbil mramorovou lavičku s hlavami Pana, kolem které se hustě tísnily keře vavřínu a z které bylo přes sochu bezhlavého Amora, jehož hlava se skácela z podstavce, Amora s rozkošným tělem, šípem a lukem, vidět na malé luční prostranství, plné strakatého býlí. Tam jednoho už letně teplého dubnového dne seděl po obědě důstojný ten muž, rmoutící se nad osiřelostí církve a všeobecnou bezradností. Ráno se v bazilice apoštola Filipa a Jakuba poblíž svého paláce vroucně účastnil obecných modliteb. Nyní patrně ve vůni vyhřátého

193$

vavřínu usnul, neboť měl jakési snové mámení, které ho však nepřeneslo někam jinam, nýbrž na místě, kde seděl, viděl a slyšel něco, co ho do hloubi srdce dojalo, takže spíše než snem to musíme nazvat jakýmsi viděním a zjevením.

Před ním na louce v jeteli stál krvácející beránek a mluvil k němu. Krvácel z boku, otvíral svou dojímavou beránčí tlamičku a říkal chvějícím se, avšak nevýslovně srdceryvným hlasem: „Probe, Probe, poslouchej! Veliké věci ti chci zvěstovat!“

Při beránkově hlasu vhrkly Probovi slzy do očí a srdce mu překypovalo láskou.

„Boží beránku,“ řekl, „poslouchám! Poslouchám celou duší, ale ty krvácíš, tvá krev zbarvuje tvé hebké rouno a stéká do jetele. Mohu pro tebe něco udělat, vymýt tvou ránu, natřít ji balzámem? Horoucně prahnu po takové službě lásky.“

„Na to nehleď,“ řekl beránek. „Je velmi třeba, abych krvácel. Slyš, co ti mám zvěstovat! Habetis papam: Jest vám zvolen papež.“

„Beránku drahý,“ odpověděl Probus ve snu či v okouzlení, „kterak to? Symmachus a Eulalius jsou oba mrtvi, církev je bez hlavy, lidstvo postrádá soudce a trůn světa je prázdný. Jak mám rozumět tvým milým slovům?“

„Doslova,“ řekl beránek. „Vaše modlitba je vyslyšena a volba vykonána. Ty však jsi vyvolen, abys o tom zvěděl první, a zařídil se dle toho. Věř, věř jen! I onen vyvolenec musí uvěřit, ač to bude pro něho tuze nesnadné. Každé vyvolení je těžko pochopitelné a rozumu nepřístupné.“

„Kořím se,“ řekl Probus a zavzlykal nad dojímavou sladkostí beránkova hlasu, padaje před lavičkou na kolena. „Pověz mi: Jak se jmenuje?“

„Gregorius,“ odpověděl beránek.

„Gregorius,“ opakoval stařec uchvácen. „Když to slyším, připadá mi, že se jinak ani jmenovat nemůže,

194$

milovaný beránku: Povíš mi ve své dobrotě také, na kterém místě prodlévá?“

„Daleko odsud,“ odpověděl beránek. „A tys byl vyhlédnut, abys ho přivedl. Vzhůru, Probe! Hledej po křesťanstvu od země k zemi a nelituj žádné namáhavé cesty, ať už povede vysoko přes pusté horské průsmyky nebo přes dravé řeky. Na jedné pusté skále sedí ten vyvolený muž, nadobro sám, už po sedmnáct roků. Hledej a přiveď ho, neboť jemu patří trůn.“

„Budu hledat ze všech sil,“ ujišťoval Probus. „Ale křesťanstvo je tak široširé, dojímavý beránku. Musím je propátrat celé, až narazím na tu skálu, kde se nachází onen vyvolený člověk? Ve své lidské slabosti trnu úzkostí před takovým posláním.“

„Kdo hledá, najde,“ řekl beránek hlasem, který nadobyčej mocně zasáhl Probovo srdce, a najednou se do hořké vůně vavřínu, v níž Říman seděl, přimísila vůně růží, tak pronikavá a líbezná, že už mohl vnímat pouze ji. Každá kapka krve, která se z beránkovy rány a z jeho kudrnaté srsti vyřinula na zem, se proměnila v rudou plně rozvitou růži a brzy tam bylo růží jako naseto.

„Překroč zmužile Alpy,“ pokračoval beránek, stojící uprostřed růží. „Projdi zemí alemanskou, aniž se dáš snad zlákat k delšímu zdržení v proslulém klášteře Sankt Gallen, a zamiř dál v stranu večerní a půlnoční, tam, kde se prostírá Severní moře. Přijdeš-li do země, jež s ním hraničí a byla po dobu pěti let rozryta válkou, od níž ji vysvobodila neochvějně pevná ruka, jsi na pravé cestě. Dej se k jejím vrškům a horám, lesům, pustinám a samotám. V jedné takové samotě při ostrůvku jezera zavítej do rybářovy chatrče. Rybář ti poví, co máš učinit. Slyšel jsi. Věř a uposlechni!“

To řka, beránek i s růžemi své krve zmizel: ale Probus stále ještě klečel před lavičkou ozdobenou hlavami Pana s rukama sepjatýma, tváře zvlhlé slzami, které vyvolal beránkův sladký hlas a dojemné pohyby jeho

195$

tlamičky, když mluvil. Probus pátral ve vzduchu po zbylé vůni růží a zdálo se mu, že skutečně ještě chvíli čichá její stopu, přehlušovanou ovšem a brzy nadobro zatlačenou vůní vavřínu.

„Co se mi to přihodilo?“ ptal se sám sebe. „To bylo vidění – první, jehož se mi kdy dostalo, neboť jinak takového něco zdaleka neodpovídá mé povaze. Faltonia tvrdí, že jsem člověk suchý a střízlivý, a má pravdu: Faltonia má mnohem víc ducha než já a studuje s filosofickou odvahou Origina, ač jeho teorie byly zatraceny. Leč něco takového, jako se právě nyní stalo mně, nepřihodilo se jí nikdy. Vůně růží nadobro vyprchala, ale srdce moje přetéká ještě láskou k tomu beránkovi, a nemohu být na pochybách, že mi zvěstoval pravdu a že nám byl skutečně zvolen papež, kterého mám jít hledat.“

Povstal a tak rychle, jak ještě dovede běžet padesátník, spěchal k paláci, kde v jedné z deseti či dvanácti obyvatelných komnat zastihl svou choť při činnosti svědčící o síle ducha, to jest jak excerpuje Origina. Matróna si s údivem povšimla jeho pohnutí a pozorně vyslechla jeho překotné vyprávění, prokládané hojným „Jen pomysli!“, „Představ si!“ a „Dej dobrý pozor!“

„Sexte,“ řekla posléze, „tohle je, zdá se, věc vskutku pozoruhodná. Jsi člověk spíše střízlivý; jestliže tě zčistajasna postihlo takové vidění, má to pravděpodobně svůj vážný význam. Ty růže a krev jsou poetické, a tebe samotného nikdy nic poetického nenapadne, původ této poezie musí být mimo tvou osobnost. Na druhé straně bych považovala za troufalost, kdybys jen tak beze všeho uposlechl toho, co ti vnukla tvá osamělost, a vrhl se ve svých letech do dobrodružství cesty ke Kimmeriům, kteří ve dne v noci stále tápají v tmách. Dostalo se ti napomenutí, abys věřil, ale bylo by opovážlivostí, abys věřil jen sám, a počiny, k nimž člověk na základě veskrze osamělé a osobní víry dochází, se snadno zvrhají v bláznovství. Kromě toho by ses bez

196$

souhlasu veřejnosti vůbec ani nemohl vydat onoho vyvoleného muže hledat a přivést ho sem, i kdybys ho nakrásně našel. Budou však tvoji spoluobčané ochotni přikládat tomu, co lze nazvat výplodem odpolední siesty, takový význam, aby tě výpravou pověřili ?“

„Sám o tom pochybuji, Faltonie. Přiznávám se však, že jsem od tebe doufal a čekal víc než jakýsi kritický rozbor mého postavení, to jest čekal jsem radu.“

„Nemůžeš ji ode mne čekat, Probe. Tady jde o záležitost církevní, dokonce o jednu z nejvyšších, a ty víš, že v církvi má žena mlčet. Ponechávám přitom ovšem nerozhodnuto, zda by církvi neprospělo, kdyby v ní směly přispět svým slovem i rozumné ženy.“

„Tvoje roztrpčení mě rmoutí, Faltonie. Nicméně tvůj zvyk zastavit se u teoretického rozboru věci ti patrně nedovoluje, aby ses na něčem rozhodla, proto se schováváš za příkaz mlčení pro ženy v otázkách církevních.“

„Velmi bystré. Tak se mi, milý Sexte, zdá, že dnes celý den žiješ nad poměry. A přitom zapomínáš na to nejjednodušší a nejbližší, k čemuž já se už hezkou chvíli chystám dát popud tím, že spojím zdrženlivost příslušející ženě s dobrou radou. Promluv si o svém zážitku s přítelem Liberiem. Liberius jako vysoce postavená duchovní osoba, jejíž charakter a inteligenci uznávám, přestože zavrhuje Originovy nauky a nepovažuje křesťanskou filosofii za křesťanství, je buď jak buď muž, který se dovede vmyslet do tvého postavení a může ti říci, jak by se v něm zachoval on sám.“

Tento návrh Probus okamžitě uznal za dobrý a správný. Muž, o němž se Faltonia zmínila, Liberius, byl kardinál-presbyter od Sancta Anastasia sub Palatio, velmi vážený prelát, přináležející dokonce ke grémiu, jemuž bývala za sedisvakance svěřována správa církve, a s Probem ho pojilo vpravdě oddané staré přátelství. Pomyšlení na to, že se mu svěří, se Probovi obdařenému viděním zdálo vhodné a vítané.

197$

„Faltonie,“ řekl, „promluvila jsi znamenitě. Odpusť, že jsem se, přerušiv tě ve tvých studiích, obrátil nejprve na tebe! Vůbec toho nelituji, neboť i když jsi mi odepřela vlastní radu, přece jen jsi mi ukázala nejlepší cestu, kterak jí dosáhnout. Ihned se dám odnést k Liberiovi.“

Udeřil paličkou na bronzový gong a udělil vstoupivšímu sluhovi příkaz, aby dal rychle připravit nosítka. Nasedl do nich v jednom ze dvorů se zbořeným sloupořadím napomenuv nosiče, aby kráčeli co nejrychleji. Poklusem v podřepu, aby se nosítka pokud možno neotřásala, ho nosiči nesli slavným Římem, jehož ulice se proplétaly mezi obrovskými troskami nádherných staveb z jiných časů, ležícími napůl v suti, v níž se všude válely mramorové sochy císařů, bohů a slavných občanů a čekaly, až budou vhozeny do jámy na vápno a udělají z nich maltu. Před zahalenými nosítky a jejich čtyřmi nosiči běželi ještě dva sluhové, jejichž povinností bylo voláním a posuňky zjednávat mezi chodci v ulicích volné místo pro patriciova nosítka. Měli však nařízeno nepočínat si přitom pánovitě, ale spíše prosebně, zapřísahavě.

Liberiův dům stál vedle kostela Svaté Anastázie pod palatinským pahorkem. Byla to nově postavená stavba z cihel, zdobená starými konzolami a vlysy, s obloukovými okny prolamovanými malými sloupky. Schody před domem vedly k předsíni, jejíž nosné sloupy byly vzaty odjinud, a u paty schodiště na prostranství čekala presbyterova osobní nosítka. Ano, jakmile Probus vystoupil z těch svých, zahlédl i přítele, jak se právě ještě zahaluje přehozem, vychází z domu a sestupuje po schodech. Když uviděl Proba, zaraženě se v půli cesty zastavil – vysoký a krásný zešedivělý muž s římanským klenutým horním rtem, tmavýma přemýšlivýma očima a ústy, jejichž charakteristický, bolestně zbožný výraz pocházel od svěšeného – pouze jednoho– ústního koutku. Faltoniin manžel byl mnohem menší než

198$

jeho přítel a kněz a také poněkud obtloustlý, jak mi při této příležitosti napadá, s kulatýma, kaštanově hnědýma očima a s obočím, jehož čerň se ostře odrážela od bílých hustých vlasů.

„Ty zde, Probe? „ řekl prelát s údivem, kráčeje s nataženou rukou dál a v ústrety příteli, jenž vystupoval po schodech. „Věz, že se právě chystám jet k tobě, a to z důležité příčiny!”

„To je zvláštní, milý Liberie,“ odpověděl Probus. „Ujišťuji tě však, že důvody, které vedou mne k tobě, si přinejmenším s těmi tvými nezadají.“

„Tomu bych skoro ani nevěřil,“ namítl Liberius a jeho oči potemněly a pokleslý ústní koutek mu poklesl ještě víc. „Ale pojďme dovnitř, sedněme si do mé cetas estivalis, kde se nám v chládku a tichu bude dobře hovořit.“

Tato vzdušná a příjemná komnata byla v prvním patře domu poblíž jídelny, a přátelé do ní vstoupili, když domácí pán byl předtím přikázal sluhům, aby je za žádných okolností nikdo nevyrušoval.

„Hořím sice netrpělivostí, -abych se ti svěřil, milý Probe,“ spustil Liberius, když usedli vedle sebe na kamennou truhlu obloženou polštáři, kterou při zevrubnějším přihlédnutí pokládám za vznosnou rakev s dávnějších dob – „nicméně bych tě, čině zadost povinnosti hostitele, přece jen rád vybídl, abys promluvil první ty a sdělil mi, co máš na srdci.“

„Dík, příteli,“ odpověděl Probus. „Právní důvody mi však přikazují tě upozornit, že nebude snad už ani možné mluvit o ničem jiném, až já ti povím, co ti povědět chci. Proto mluv, prosím, první ty!“

„To po právu nemohu,“ namítl Liberius, „neboť jsem naopak přesvědčen, že už k žádné diskusi o tvé záležitosti nedojde, jakmile svou věc přednesu.“

„Ne, řekni napřed ty, oč ti jde,“ trval na svém optimát, „ať tvoji záležitost v krátkosti probereme.“

„Mýlíš se o jejím dosahu,“ řekl Liberius, „jestliže

199$

říkáš ,v krátkosti’ a ,probereme’. Ale budiž, ustoupím tvému naléhání. Věz, milý starý příteli, že jsem byl uznán hodným zjevení.“

„Zjevení?!“ zvolal Probus tlumeně a položil ruku na ruku přítelovu. „Poslyš, Liberie, odvolávám svůj návrh a přece jen ti teď napřed řeknu, co …

„Pozdě,“ odpověděl presbyter. „Nyní už svoji touhu svěřit se ti nepotlačím. Příliš mocně ze mne tryská to, čím mé srdce překypuje a čím bych, ježto mě to neodolatelně pudí, naplnil rád i tvoje srdce. Ještě jednou tedy: bylo mi, tak jak mě tu vidíš, před necelými dvěma hodinami cosi zvěstováno.“

„Zjevení a zvěstování,“ pravil Probus tiskna přítelovu ruku. „Zapřísahám tě, mluv, jak se ti jich dostalo?“

„Takhle,“ odpověděl Liberius. „Znáš přece dobře onen balkónek před mou jídelnou, s balustrádou obrostlou břečťanem, odkud se lze kochat vyhlídkou na pahorek Palatin a na naše nejstarší svatyně. Tam jsem si dal po obědě přistrčit židli a v ní jsem odpočíval, přemýšleje o osudu církve, který jsme ve své bezmocnosti a zmatku zůstavili Bohu. Ty řekneš, že jsem při tom usnul, protože jsem měl vidění jako ve snu. Spíše bych však řekl vidění v bdění, i když připouštím, že stav, v němž míváme vidění, není stav obvyklého bdění. Na balustrádě přede mnou stál najednou nesmírně dojemný beránek, který k mému nevýslovnému pohnutí krvácel z boku, otvíral tlamičku a hlasem vzbuzujícím lásku pravil – „

„Habetis papam!“ zvolal Probus.

„Obdivuji tvoji divinaci,“ řekl Liberius. „Ano, tak to řekl. ,Jest vám zvolen papež,’ pravil. ,Jeho jméno je Gregorius, přebývá daleko odsud sedmnáct roků na pusté skále, a jemu náleží stolec. Ty však jsi vyvolen, abys to první zvěděl.“

„I tobě to řekl?“ zeptal se Probus, nikoliv bez tichého zármutku. „Domníval jsem se, přiznávám, že to řekl jen mně.“

200$

„Sexte, ty mluvíš, jako by– !“

„Ano, můj Liberie, i mně se zjevil onen dojímavý beránek a pronesl ke mně svá zvěstující slova zřejmě v touž chvíli jako k tobě. Nedosti na tom, i mně oznámil, že jsem byl vyhlédnut, abych onoho vyvoleného muže třeba i za veliké námahy našel a přivedl do Říma.“

„Ale o tom ti chci právě vyprávět,“ zvolal Liberius, „že mně – že také mně udělil tento svatý příkaz!“

„Tedy i tobě,“ řekl Probus. „Oběma tedy, každému zvlášť a zároveň současně. Příteli, jaký zázrak! Beránek byl na tvém balkónu a byl zároveň u mne v zahradě, a ke každému promlouval tak, jako by promlouval pouze k němu. ,Překroč Alpy,’ řekl. .

„Dej se v stranu večerní a půlnoční – „ vpadl mu do řeči Liberius. A opakovali, skákajíce si navzájem do řeči, všechno, co jim beránek řekl a jak je poučoval o tom, kde asi pobývá onen vyvolený muž.

„Ach, ten beránek!“ volali znovu a znovu, každý sám i dvojhlasně. Nemohli se odpoutat od společné vzpomínky na obraz beránka, obraz srdce dojímající, na jeho neskonale mírné oči s dlouhými řasami, jímavé pohyby úst, když mluvil, na chvějně sladký hlas, na krev řinoucí se po jeho kadeřavém rounu. Povstali ze sarkofágu, padli si do náruče a s pláčem se políbili na tváře navzdory tomu, že byli tak rozdílně velcí. Probova hlava ležela na prsou Liberiových a smáčela slzami jeho dalmatiku, a Liberius, s hlavou nachýlenou ke straně, s ústním koutkem zbožně svěšeným zíral kamsi vysoko nad něho.

„Ach, a ty růže,“ vzpomněl si na Liberiově hrudi Probus, „ve které se proměnila jeho milá krev, když jsem chtěl nad svým posláním zmalomyslnět!“

„Růže?“ zeptal se Liberius a uvolnil své objetí. „O růžích mi není nic známo.“

„U mne byla spousta růží!“ tvrdil Probus. „Jejich vůně nadobro přehlušila vůni vůkolních vavřínových keřů.“

201$

„Mohu jen opakovat,“ namítl Liberius a vyvinul se z jeho objetí, „že mně se žádné růže neukázaly. Nicméně nezneuctívejme tuto tak překrásnou událost tím, že bychom při ní jeden na druhého pohlíželi se závistí, milý příteli! Dle mého mínění je možné, že beránek vzhledem k tomu, že jsem synem a knížetem církve, nepovažoval za nutné podpírat mou víru nějakým zázrakem s růžemi.“

„Jistě, můj drahý, tak tomu asi bude,“ přisvědčoval Probus, „i když mi nesmíš zazlívat, že obdivuji poezii tohoto mně vyhrazeného jevu a že tě vyzývám, abys ji obdivoval se mnou. Především však budeme obdivovat beránkovu moudrost, která uskutečnění volby nezvěstovala pouze jednomu a nevyslala jen jednoho z nás hledat vyvoleného muže, buď tebe, nebo mne, nýbrž oba dva. S důvěrou oč větší se vydáme na cestu společně, než kdyby se toho pokynu dostalo pouze jednomu z nás! Bez společnosti druhých se těžko věří, a nelze popřít, že skutky vyplývající z víry veskrze soukromé a osamocené se snadno zvrhají v cosi bláznivého. A naši spoluobčané? Uvaž, příteli, že k tomu, abychom mohli jednat, potřebujeme jejich víry. Jsme sice muži, jejichž slovo u Římanů platí tolik co přísaha. A přesto, mohl by se jedinec divit, kdyby mu toto zjevení připadalo jako bezvýznamný výplod odpoledního spánečku?

V tom právě spočívá beránkova moudrost, že navštívení zdvojil a postaral se, aby je dosvědčovala ústa dvou svědků, jejichž výpověď shodující se až na jedinou výjimku růží musí všechny pochybnosti porazit. Řekl jsem to dobře?“

„Výtečně, příteli,“ odpověděl Liberius. „Každé tvé slovo dokazuje, že za své úřady a hodnosti jen zčásti vděčíš svému starému jménu. Ano, ruku v ruce předstoupíme před shromáždění, které musíme spěšně svolat, majíce srdce plná vzpomínky na beránka, a jako jedněmi ústy vydáme svědectví o zázraku, který se nám stal!“

202$

DRUHÁ NÁVŠTĚVA

K rybáři a jeho ženě už po sedmnáct roků nezavítala návštěva do jejich ostrovní samoty a stejně dlouho předtím asi také ne. Tím živěji, ač o tom nikdy nemluvili, utkvěl jim v paměti muž, kterého kdysi přijali pod střechu, rybář s hněvem a nadávkami, žena se zbožnými dohady. Rád bych dodal, že rybář se této vzpomínce spíše vyhýbal a zapuzoval ji z mysli. Měl totiž dodatečně neustále pocit, že tenkrát, ač jednal zcela podle cizincova přání a jeho vůle, spáchal nějaký zločin, stručně řečeno vraždu; a takové pomyšlení raději zaháníme. Rybáři se to i docela dobře dařilo, pokud šlo o horní sféry jeho paměti, protože se vždycky ještě vídával s lidmi, když nosil do nejbližší, dvě hodiny vzdálené vesnice své podoustve, líny a karasy, a to ho rozptylovalo. Ale jeho žena nespatřila živou duši, žila a vadla nadobro sama v pustině po boku svého hrubiánského muže, a protože neměla jako on žádného důvodu onu tehdejší událost ze svých vzpomínek zaplašovat, uchovávala ji tajně v mysli po všechna ta léta a vzpomínala přečasto, ba denodenně na sličného pokorného žebráka, kterého přivedla zpátky z deště a kterému prostřela ke spaní rákos, a při tom jí do očí vstupovaly slzy.

Že jí při té vzpomínce vstupovaly slzy do očí, je celkem bezvýznamné, protože mívala vůbec pláč na krajíčku. To jest: ne že by přímo plakala, ale bez jakéhokoliv zřejmého podnětu, který by znala třebas jen ona sama, se jí oči, aniž přitom změnila výraz tváře, ve vší tichosti zalily slzami a několik z nich steklo po vyhublých tvářích, pročež ji její muž nazýval plačkou ubrečenou. Rybář se totiž stykem s lidmi, obchodováním a zápasem o živobytí utužoval v tvrdosti, ráznosti a sprostotě, kdežto žena, nemajíc žádného takového osvěžení, byla duše křehká a citlivá jako mimóza.

Oběma jim nyní nadešel den – byl to po nejedné

203$

stránce den zázraku, tento den dnešní a příští! Započal velmi příznivě, neboť rybář časně zrána ulovil v jezeře do sítě nádhernou rybu, štiku, jakou tak hned nevidíte, vzorný kus štiky, spíše už žraloka, přes pět stop dlouhou, krásně černě skvrnitou, hltavou tlamu napěchovanou ostrými dravčími zuby. Pro menší rybky v jezeře bylo jistě učiněným dobrodiním, že se toho tyrana zbavily. Rybář musel s divokým tělem své kořisti podstoupit hotový boj, než jí o hranu člunu roztříštil hlavu. Byl to úlovek tak šťastný, jakého se mu při jeho řemesle zřídkakdy dostalo. Rybář hodlal chutnou pečeni odnést nazítří ráno na trh a výhodně ji prodat.

Takové bylo jeho předsevzetí, a mělo se mu opravdu dostat dobré úplaty, ne však až teprve zítra, nýbrž ještě téhož dne, a nikoli ve vzdálené vesnici, ale u něho doma. K rybáři a jeho ženě měla ještě dnes zase zavítat návštěva.

Kvečeru stáli rybář a jeho žena před chatrčí jako kdysi a jako tolikrát a vyhlíželi do kraje: rybář, který měl teď vousy nadobro šedivé, myslel s chmurnou pýchou na svoji skvostnou rybu jako člověk, který spíš roztrpčeně než radostně drží vzácné štěstí za pačesy, žena s hlavou trochu nakloněnou na stranu, tichou tvář malounko uslzenou. Nemluvili. Jako kdysi a jako tolikrát nadcházel podzim; byl zářijový čas a nad kopci dnes utkvívala bledá záře a odtamtud se snášela na jejich ostrůvek. Způsobila to přeháňka, která od chvíle, kdy zapadalo slunce, zatemnila kus oblohy a užuž se chystala vylít své vody.

Vtom manželé zahlédli, jak po křivolaké lesní stezce sjíždějí do údolí jeden za druhým jezdci. Drahnou chvíli manželé mlčeli. Potom ucedil muž chraplavým hlasem:

„Jezdci.“

„Všemohoucí Bože!“ řekla žena, sepjala ruce a po tvářích jí stekly dvě čiré slzy.

Nato zas oba umlkli a jen se upřeně a bez hnutí dívali, jak se cizí jezdci přibližují.

204$

„Tři jezdci a prázdný mezek, „ prohodil po chvíli muž chraptivě.

„A volný, bez jezdce!“ opakovala žena a sepjala ruce pevněji. Zvedla je trochu výš před obličej a dodala:

„Volný a bílý.“

Ano, bylo tomu tak: dva jezdci jeli, když bylo dosti místa, vedle sebe, třetího nechávali za sebou. Byl to sluha, jeho mezek nesl náklad, od boků mu odstávaly nadité pytle. Sluha však vedl za uzdu čtvrtého mezka, volného, bez nákladu, a ten byl bílý, stejně jako jeho sedlo a uzda. I páni před sluhou jeli na vysokonohých zvířatech, dobře osedlaných, s pěknými uzdami. Byli to starší pánové, velmi odlišných postav, jeden krátký, druhý dlouhý. Halily je cestovní pláště s kapucí. Zastavili se těsně před manžely, kteří na ně zírali s ústy dokořán, zapomínajíce se uklonit. Menší z pánů popřál dobrý večer a obrátiv se na muže otázal se:

„Příteli, je toto zde samota?“

„K službám, pane, ano, samota,“ ožil muž.

„Úplná samota?“ zeptal se dlouhán a pohlédl na rybáře hlubokým pohledem, jeden koutek úst přitom těžce a odevzdaně svěšený.

„To se, pane, nedá popřít. Naše chatrč stojí tady u jezera tak osamocená, jak jen možno.“

„Jaké je vaše řemeslo?“ zeptal se pán malé postavy.

„Jsem rybář,“ zněla odpověď.

Tu ti dva pánové na sebe pohlédli a pokývli hlavami. Jeden z nich při tom vyhrnul své husté černé obočí, druhému ústní koutek poklesl ještě zbožněji.

„Poslyš, šedivče,“ řekl znovu ten maličký pán, „nic nám nezatajuj: je snad tady v okruhu tvé samoty nějaká skála, nějaké pusté, odlehlé, od světa odloučené skalní bydliště, či jak bys ono místo nazval?“

„Ne, pane, nic takového neznám,“ odpověděl tázaný a zavrtěl na dotvrzení svých slov rozhodně hlavou.

„Žádné takové místo v celém okolí? Jsi rybář, jistě lovíváš v rozlehlém jezeře, které se tam prostírá.“

205$

„Ano, pane, tam nacházím svou obživu.“

„A jsou v tom jezeře skaliska, útesy, chceš-li, které vyčnívají z vody, pusté ostrovy tedy, z nichž by se ten či onen dal případně nazvat pustou skálou?“

„Ne, pane, namouduši, to jezero bych měl přeci znát, ale o žádným ostrovním skalisku v jeho vodách nevím.“

„Proč pláče tvoje žena?“ otázal se zničehonic dlouhán a ukázal prstem, na němž se leskl vznešený pečetní prsten, na rybářovu ženu.

„Ta pláče skoro pořád,“ odpověděl muž drsně. „Má plačtivou náturu.“

„Blahoslavení mírní,“ řekl muž s prstenem. Potom slezl, stejně jako ten menší, ze svého mezka, předstoupil před rybáře, položil mu ruku na rameno a řekl:

„Arnice, věz, máme v úmyslu být vám pro tuto noc na obtíž, tobě a tvé plačtivé ženě. My pánové jedeme z daleka, už dnes jsme urazili nevídaný kus cesty, nemluvě o veškeré rozlehlosti, která předcházela dnešnímu dni; jedeme totiž už dlouho. Cesta a jízda nás unavily. Nastává večer a hrozí déšť, ba dokonce už trochu prší. Poskytneš nám do zítřejšího rána nocleh ve své osamělé chatrči? Škodu z toho mít nebudeš.“ A jak tohle řekl, ten zavalitý pán na něho důvěrně zamrkal, jako někdo, kdo se obrací ke sprostotě a ziskuchtivosti.

Rybářovi bylo všelijak. To, že se cizinci vyptávali na jakousi skálu, mu bylo z duše nemilé a vyvolávalo v něm nedůvěru v jejich příchod. Ale pánovo zamrkání, z kterého koukal zisk, ho přimělo, že se zakaboněně a stydlivě usmál do vousů. Byl to dnes už jiný člověk, poddajnější než kdysi, když před jeho chatrč přišel onen nahý prosící vandrák. Zdá se, že se k jednomu úlovku dnes přidruží další dobrý lov, a oba se jistě dají výhodně spojit. Držel své štěstí za pačesy přímo zavile.

„Poníženě prosím Vaše Milosti,“ řekl, „aby jen v každé případnosti vešly pod mou střechu, i když tahle osamělá chatrč není na návštěvu vůbec a tím spíše na takovouhle návštěvu připravena a zařízena. Jsme chudáci.

206$

Kdybychom aspoň měli ještě přístavek, kůlničku na harampádí, která stávala dřív tady vedle, mohli bychom do ní ustájit vaše zvířata, to šedivé a tady toho bílýho mezka. Ale kolna spadla už před lety. Váš sluha si proto musí poradit, jak se dá, a už se k tomu, jak vidím, taky chystá, musí mezky přivázat a přikrýt před deštěm, který, jestliže se vyznám trochu v počasí, nebude nijak zlý. Ale že byste se do něho mohli vydat, na to není pomyšlení, ani na to, že byste v noci jeli dál, protože se tu potloukají i vlci. Já jsem ještě nikoho, ať to byl pán či žebrák, za takových okolností od prahu neodehnal. Jen kdyby nebylo naší převeliký chudoby a týhle nuzný jizby, po který se rozpačitě rozhlížíte. To hlavně my musíme být v rozpacích a plni obavy, protože jak vás uložíme a jak vás předtím uhostíme? Co se týče pohoštění, to bych už věděl radu, ulovil jsem dnes rybu – kdybych ji prodal, fůru peněz bych za ni stržil – je to ta pravá panská ryba a bude z ní chutná večeře, až vám ji moje žena uvaří nebo upeče. Ale co se týče noclehu, je dobrá rada drahá – ačkoliv ryba taky není zrovna laciná – a toho se bojím.“

„Muži,“ řekl nato onen menší cizinec a odhrnul kapuci, pod níž se objevily husté, sněhobílé vlasy, které se velmi hezky odrážely od smolně černého obočí, „muži, nedělej si starosti s námi ani s tím, jak nás uložíš, na tom vůbec nezáleží. To se zdá jen tobě, že na tom záleží. Věz! Jsme sice páni, ale jsme jimi za takových okolností, že si s ničím hlavy nelámeme a nic nás nesklíčí ani neurazí, žádné podezřívání, i sebevíce se příčící našim zvyklostem, protože nic, pranic, i kdyby šlo o nevímco, nestojí vůbec za řeč ve srovnání s onou vlastní a velikou věcí, kvůli které jsme byli vysláni a pro kterou jsme se ve svém stáří ještě této cesty podjali. Kdybys znal obtíže, které byly naším údělem celou řadu měsíců od chvíle, kdy jsme se vydali na cestu, nelámal by sis hlavu tím, jak nás uložíš. Troška slámy sem na zem a na ni prostěradlo nám bude připadat jako pře-207$

pych, jestliže nám něco takového tvoje žena přichystá. Ale přinejhorším můžeme strávit noc i vsedě, tady na židlích u jedlového stolu, protože nám o nic jiného nejde než o tu jednu, jedinou věc.“

Tak promluvil stařec s bílými vlasy. Ale protože mezitím odložil i jeho průvodce cestovní plášť, pod nímž se objevil kněžský šat, a protože měl na šedivých přistřižených vlasech fialovou čepičku, rybář a jeho žena před ním rázem poklekli prosíce, aby jim požehnal.

„Požehnej nám, Svatý otče,“ prosila žena s vlhkýma očima. Ale dlouhán se při tomto oslovení ulekl a velkorysým posuňkem je odmítl.

„Setři toho slova, ženo,“ zvolal, „a mne jím nenazývej, protože náleží pouze jedinému člověku, který nemůže být daleko! – In nomine suo benedico vos.“ A dvěma prsty nakreslil nad hostiteli znamení kříže. Když ti se pak, požehnáni, zvedli, muž začal hned zas o tom, jak by je opatřil, a za řeči se znovu vrátil ke svému úlovku, té chutné rybě, a nabízel ji pánům na prodej a k večeři. Avšak ten světský pán odpověděl: „Pusť přece tohle všechno z hlavy, příteli, a neměj o nás starost! Co potřebujeme, vezeme s sebou. Máme víno a chléb, a náš sluha nám přinese jistě i kousek studeného kuřecího křidélka nebo něco podobného, jakmile opatří a nakrmí zvířata pící, na kterou rovněž předem pamatoval.“

„Dobře, dobře,“ řekl rybář. „Ale přece jen bych rád viděl, jestli se pánům nezachce jako hlavního chodu té ryby, až ji ukážu.“

A přinesl v putně rybu, k nemalému údivu cizinců, kteří náramně vychvalovali její velikost a krásu.

„Na trhu,“ prohodil rybář, „bych za ni jistě snadno dostal pět florinů.“

„Dostaneš dvakrát tolik,“ sliboval pán s bílými vlasy, „a ještě z ní ty i tvoje žena s námi pojíte, když nám ji bude umět chutně připravit: pečenou, prošpikovanou, s dobrou kaparovou omáčkou. Uvolíš se k tomu, ženo?“

208$

„Ach, urozený pane,“ odpověděla žena, „o kaparech jsem jakživa neslyšela, ale kousek slaniny do špikovačky se najde, a udělám i kořeněnou omáčku, kterou jistě pochválíte.“

Slibovala víc, než si troufala dokázat; ale bála se muže, který se třásl nedočkavostí, aby rybu prodal nad cenu, a který by jí nabil, kdyby dala najevo, že si neví rady.

„Deset florinů,“ zvolal ten hamižník, „a koupě je uzavřena! Vaše cestující Milosti však dostanou k večeři panskou krmi, jakou vám cestou sotvakdo podruhý nabídne. Hned rybu opláchnu a vykuchám, ať se kuchařka může pustit do práce.“

Zatímco se její muž zabýval u ohniště rybou, žena stála vedle hostů s rukama zkříženýma na prsou. Sluha předložil pánům chléb a víno, cizinci se občerstvovali a nalili do cestovního pohárku červeného vína na ochutnání i ženě. Žena byla tak smělá, s dovolením se napila, a ohnivé víno povzbuzovalo patrně její zvědavost, neboť řekla:

„Dojista něco velikého a významného přimělo vás, důstojní pánové, vydat se na cestu a snášet lhostejně všechny nezvyklé útrapy. Dobře jsem porozuměla, že přicházíte z daleka a že jste projeli pořádně velký kus světa.“

„To jsme projeli,“ potvrdil pán s bílými vlasy a černým obočím. „Jedeme z dálky, z Itálie, kde stojí nový Jeruzalém. Nevydali jsme se však na cestu a nepropátrávali jsme křesťanský svět ze svévole, která by našemu věku neslušela, nýbrž na vyšší pokyn.“

„Zbožně tomu naslouchám,“ odpověděla žena. „A jen ze zbožnosti, ne ze všetečnosti se ptám, po čem asi můžete v křesťanstvu pátrat.“

„Dovíš se to,“ řekl ten maličký pán, „spolu s celým světem se to dovíš, až se na nás naplní slova: ,Hledejte a naleznete!’ K jejich naplnění nemůže mnoho chybět a podle daného pokynu již nemůžeme být daleko od na—

209$

šeho cíle. Proputovali jsme města a panství Itálie, koňmo, v kočáře i v nosítkách, přibližujíce se děsivým Alpám, v jejichž roklích vře a klokotá voda řítící se ze šerých skal a kde jsme se strmě šplhali vlhkými mračny po dávno vyzkoušených průsmykových stezkách k výšinám a srázům, z jejichž pustoty tuhne člověku srdce. Neroste tam žádný strom ani keř, ve skelném světle rozprostírá se jen pusté kamení, na které zdáli hrozivě shlížejí vysoko strmící horské vrcholy, a čistota oblohy, klenoucí se nad ní, ti připadá rovněž jako poušť. Dýchali jsme zrychleně, srdce nám tlouklo až v hrdle a z jakéhosi opojení, jež se nás zmocnilo a špatně ladilo s hrůzou našeho okolí, začal můj průvodce, tamhleten kněz, zcela proti své povaze a svému vzezření pronášet žertovné řeči, což jsem mu se zřetelem na blízkost Boží vytkl. „

„Nemůžeš říci,“ ohrazoval se dlouhán, „že jsem vedl nějaké nevázané řeči.“

„Tak by se to dalo nazvat, jen pokud šlo o jejich tryskající hojnost,“ namítl druhý pán, „a já se o tom zmiňuji jedině proto, abych vštípil této dobré ženě jakousi představu o nesmírnosti oblastí, kterými nás vedla cesta. Leč odtamtud šla cesta zase dolů a dostali jsme se, jak jsme čekali, sem, do země alemanské, která miluje užitek, kde zdatní lidé mýtí hvozdy, přeměňujíce je v pastviska a pole, kde přeslice a tkalcovský člunek živí ctihodná města a v pokojných domech klášterních kvete věda. Nikde jsme se nepozdrželi déle, než vyžadoval’ nejnutnější oddech. Ani slavný Sankt Gallen nás nedovedl zlákat k pobytu. Naše poslání nestrpělo odklad. Kvečeru i o půlnoci nás to táhlo dál přes četná biskupství, falcká města a království, až jsme dojeli do této země, která hraničí se Severním mořem a o které se říká, že ji po dobu pěti let hubila pustošivá válka, až ji od ní osvobodila čísi neochvějně pevná ruka. Je ti známo, co to bylo za neochvějně pevnou ruku?“

„Ne,“ odpověděla žena. „O tom všem my nic nevíme.

210$

Naše chatrč stojí příliš o samotě, než aby k ní dolehla válka a válečný ryk.“

„Ale je tomu tak,“ řekl bělovlasý cizinec, „a odpovídá to pokynu, který jsme obdrželi. Podle něho jsme nechali burácející moře za zády a zamířili jsme k pahorkům té země, k pustinám a samotám. Houštiny nás vedly od niv k lesu a odtamtud jsme bloudili dál, jak nám srdce radilo, až do třetího dne. Dali jsme se stezkou, na kterou ještě nikdy nevkročilo kopyto mezka, a ta křivolaká, travnatá stezka nás zavedla až k tomuto poloostrovu v jezeře a před vaši chýši. Viz, tu jsme a sedíme. A teď se, ženo, znovu napij z mého poháru! Důkladně se napij na zdraví hostů! Důkladně a dlouze – tak. A teď nám po pravdě pověz: Skutečně nevíte o žádné pusté skále nebo osamělém skalním bydlišti někde zde v okolí vaší samoty?“

Ale žena se bála muže a odpověděla:

„Vždyť jste se přece, pánové, ptali na to rybáře, a on vám to řekl. Což by se vám to opovážil zatajit, kdyby o takovém místě věděl?“

„Ale proč se chvěješ a pláčeš?“ zeptal se dlouhán hlubokým hlasem. Rybářova žena nebyla totiž s to poručit slzám, a zkřížené ruce na prsou se jí třásly.

„To jenom proto, Otče,“ řekla, „že mě to tolik, tolik pudí položit vám, pánům, s dovolením také jednu otázku – už od okamžiku, co jste přijeli k chatrči, ba už od chvíle, co jsem vás zdálky viděla se blížit, mě to, chuděru, nevýslovně pudí.“

„Ptej se!“ řekl pán kněz.

„Pro koho, ach, pro koho,“ zeptala se žena, „je asi ten bílý volný mezek, kterého s sebou vedete?“

„Ten,“ odpověděl cizinec a snížil ještě hlouběji hlas, „je určen pro toho, koho jsme byli dle vyššího pokynu z nového Jeruzaléma vysláni hledat. Pro onoho vyvolence, kvůli kterému propátráváme křesťanskou říši a jehož bydliště podle všech známek nemůže být daleko odsud.“

211$

„Ach, Bože všemohoucí, „ řekla žena, „pak vám tedy řeknu – „

V okamžiku, kdy takto spustila, se však z místa, kde měl rybář v práci rybu, ozval chraptivý výkřik, výkřik úděsu a vrcholného úžasu, který přiměl pány, aby vyskočili a pohlédli v tu stranu, kde byl muž, jenž jej ze sebe vyrazil; ale žena se prudce ohlédla a vztaženou rukou ukázala tam, odkud výkřik zazněl, a jako by věděla, co se tam odhalilo, zvolala téměř vítězoslavně: „Vidíte, vidíte! Tu to máte, tu to máte!“

Tak zůstala stát s napřaženou rukou. Páni však popošli na druhou stranu k ohništi, kde rybář zděšeně volal:

„Je to on! Znovu ho vidím a držím, ze dna vytažený, stůj při mně Bůh!“

Na oslizlém prkně ležela oškrabaná a vykuchaná ryba, muž však držel cosi v zašpiněných rukou, klíč, a vytřeštěně na něj zíral: „Běda mi! Je to on a žádný jiný! Vytažený z hlubin vod! V žaludku ryby! Ten žaludek – mně se na něm hned něco nezdálo – vyřízl jsem to, a on to byl tenhle klíč, jak ho tu držím, pomoz mě hříšnému Bůh!“

A vrávoral ke stolu, dopadl na něj lokty a zabořil znečištěné ruce i se svým nálezem do vlasů. Páni k němu přistoupili, kdežto žena stála pořád ještě jako v extázi a napřahovala ruku tam, odkud její muž již odešel.

„Příteli,“ řekl hlubokým a mírným hlasem Liberius – neboť on to byl, on a Sextus Anicius Probus byli oni cizinci, abych konečně nazval ty staré známé jmény – „příteli,“ řekl presbyter, „mluv a ulehči před námi svému srdci, v němž tímto nálezem v rybím žaludku podle všeho procitlo poznání dávného pochybení: pokládej mě za svého zpovědníka! Co je s tou věcí, s tímhle klíčem, který držíš v rukou?“

Tu se onen sinalý člověk vzpřímil a vykonal zpověď, přičemž jeho žena s rukama sepjatýma klečela vedle

212$

něho. Vyprávěl o muži v žebrácké kytlici, o muži neznalém cesty, jenž před mnohý lety přišel k chatrči a kterého on zahrnul jen výsměchem a záštím, a nebýt ženiny přímluvy, byl by mu i nocleh odepřel. Bičoval ho urážlivými slovy, protože ho považoval za podvodníka, a muž všechno přijímal s pokorou, s kajícnou pokorou a nakonec se ho i zeptal, neví-li o nějakém pustém místě, kde by mohl konat pokání, jaké odpovídá jeho hříchům. K pusté skále venku v jezeře ho rybář ráno vyvezl a tam ho vysadil, podle žebrákova přání sice, ale s myslí zlovolnou, aby mu osladil to jeho pokrytectví, a navíc mu ještě nasadil okovy, které uzamkl, klíč od nich vhodil do jezera a při tom se zaklínal: jestli ho ještě kdy zahlédne a vyloví z hluboké vody, uvěří, že ten muž je svatý kajícník, a odprosí ho. „Zaklínal, zaklínal jsem se,“ sténal. „Bůh mě potrestal a zázrakem zdrtil po tak dlouhé době. Tuhle, vidíte, je ten klíč, spolkla ho ryba, v rybím žaludku jsem ho našel, to Boží znamení, které tamtoho člověka oslavuje a mne zatracuje, mne, kterej jsem se tomu světci vysmíval a odsoudil se k pekelnému ohni, protože na odprošení je pozdě!“ A znovu padl rybář lokty na stůl a zabořil ruce do vlasů.

Ach, jak byli přátelé dojati!

„Anima mea laudabit te,“ promluvil Liberius k nebi, „et indicia tua me adjuvabunt! – Rybáři,“ obrátil se pak k rozrušenému muži, „buď dobré mysli, neboť tento klíč ti byl seslán na znamení, že jsi poskytl přístřeší tomu, komu má být svěřena moc klíčů a moc svazovat a rozvazovat. On tě zprostí hříchu a odpustí ti, žes ho nepoznal a žes mu, jak se to kdysi stalo, učinil sice po vůli, ale s nenávistí. Na to, abys odprosil, pozdě není. Zítra, dřív než svitne den, nás dovezeš ke skále, ad petram, abychom odtud snesli a přivedli toho, jehož jsme byli vysláni hledat, a tvoje druhá plavba budiž vykoupením té první.“

„Ach, ctění a ubozí páni!“ vzdychl rybář. „Co nám

213$

bude platný, když vykonáme tu cestu? Toť se ví, že ji vykonám, a kdoví jestli ji nebudu muset ve svém zatracení konat věčně, věčně sem a tam. Ale jak můžete doufat, že tam najdete světce, když jsem ho tam zlomyslně vysadil před dvaceti lety – ?“

„Sedmnácti,“ opravil ho Probus, „sedmnáct roků je tomu, příteli rybáři.“

„Sedmnáct nebo dvacet,“ naříkal rybář, „jakej je v tom rozdíl? Nechtějte, aby z nich byl přestál třeba jen rok, ba třebas jen dvanáctinu z toho jedinýho roku! Zanechal jsem ho na holý skále ve stonásobné nouzi; jediná z nich stačila zabít každičkou naději. Jestli ho takřka hned nezabil vichr a bouře, odpravil ho hlad, a ten jistě ještě dřív než nahota. Pár pozůstatků z jeho kostí, to snad najdeme na vrcholu skály, a to si můžou pánové odvézt jako relikvie do novýho Jeruzaléma. Ale já je nemůžu odprosit, ani od nich dosáhnout rozhřešení, věčně se budu musit plavit mezi skálou a lávkou z trestu za svý hříchy.“

Tu pánové na sebe s úsměvem pohlédli, i hlavami potřásli a rameny jako by se trochu zasmáli.

„Mluvíš, jak dovedeš, rybáři,“ řekl potom kněz, a jeho světský přítel dodal:

„Ty bojácný, pohleď na svou ženu!“

Ženě, která klečela, ruce sepjaté pod bradou, se vzdouvalo srdce tolikerou vírou a štěstím, že kolem její hlavy bylo zřetelně o něco více světla než v ostatní blikavé temnotě jizby.

NALEZEN

Rybu nepřipravili a nesnědli: Schvaluji, že všichni pokládali za nevhodné protáhnout nositele klíče slaninou a sníst ho, a že se pánové spokojili chlebem a vínem. V rybářově ubohé mysli by nebývalo bylo vůbec místa pro zármutek nad tím, že přišel o dojednanou

214$

kupní cenu, tak tuze toho muže svíral strach, že se bude muset věčně plavit sem a tam mezi lávkou a skálou za to, že zneuznal světce. Nicméně své peníze dostal, protože hosté byli toho velkodušného názoru, že se za objednanou věc musí zaplatit cena tak či tak, a rybář, ač jinak obtížen nesmírnou starostí, byl tedy v tomto podružnějším bodě uklidněn.

Zář víry kolem ženiny hlavy považoval za její soukromou záležitost, za pouhopouhý výplod její blouznivosti, který nedokazoval pranic ve srovnání s jeho přesvědčením, že na skále ze žebráka nenajdou už vůbec nic, anebo jen pouhé pozůstatky, z nichž měl hrůzu. Zastrašen, zahanben a ztrestán nálezem klíče, bál se plavit podruhé k místu svého zlovolného zločinu, bál se i zklamání pánů, které je čeká po těch velkých útrapách; vytáhnout totiž ty letité, vznešené pány na skálu, to nebude žádná maličkost, a nakonec po dlouhém cestování stanou u cíle, který jim už rozhodně nic neposkytne.

Svým způsobem sdílím starost toho drsného muže. Vím totiž, a se mnou to víte i vy, jimž jsem všechno vyprávěl, jaké zkoušce šli vstříc ti dva, jimž se dostalo zjevení a příkazu! Jsa jakožto pán příběhu předzíravý, mohl bych se sice utěšovat tím, že zkouška byla takříkajíc pouhý žert a že všechno dobře dopadne. A přece všecek stísněný čekám na nesmírné rozpaky a zmatek, jež byly zprvu uchystány důvěře octnuvší se u cíle.

Rybářova zbožná žena prostřela poslům v kuchyni širokou matraci z manželského lože a na ní pánové vždy hodinku po hodince netrpělivě podřimovali, chvílemi oba, chvílemi také na ní odpočíval asi jen jeden, zatímco druhý klímal na židli. Sotva však vzešel úsvit, byli na nohou, požádali rybáře o vodu, aby se osvěžili, pojedli několik lžic zapražené polévky, kterou jim žena nabídla, a potom už nechtěli otálet. Na svých mezcích projeli krátký kus cesty k lávce, vedeni rybářem, který s myslí zachmuřenou nesl žebřík i krumpáč a mimoto

215$

několik provazů. Ale římský sluha musel s sebou vést za uzdu bílého mezka, nad čímž rybář vrtěl hlavou, a čekat s ním na ně u můstku. I trochu potravin s sebou sluha nesl, chléb a víno, a důstojné šaty pro někoho, kdo je bude potřebovat, ležely na hřbetě mezka. Šaty, jakož i víno a chléb uložili s nářadím do člunu. Liberius však, s koutkem zbožně svěšeným, nesl klíč.

Takto rybář, chvílemi těžce povzdychávaje, vesloval s nimi tichými vodami – hodinu? Či dokonce dvě? Nestarali se o to. Vyhlíželi skálu, kterou jim beránek předpověděl, a ta se pak konečně zjevila v prázdné dáli, šedorudá a holá, kuželovitý útes, velmi vysoký – „kepha“, jak zbožně zamumlal pán-kněz, „petra“, jak se sepjatýma rukama doložil. Ale když přijeli blíž, řekl Probus:

„Dosud tam nahoře na skále nic a nikoho nevidím.“

Zdůraznil ono „dosud“, a přesto ho jeho přítel přísně pokáral: „Čekej!“

„Čekám,“ odpověděl Aniciovec. „Ale zatím se mi tam nahoře ještě nerýsuje žádná chatrč nebo nějaké jiné přístřeší či lidská postava.“

„Čím a z čeho,“ mumlal si rybář zoufale do vousů, „by si tam byl asi nějaké přístřeší postavil.“

Liberius jeho slova přeslechl. „Veslujte rázněji!“ poručil. „Přirazte ke skále, ať se na ni neprodleně vyšplháme!“

„Ano, vyšplháme!“ opakoval s důrazem jeho přítel, ačkoliv jemu, člověku tělnatějšímu, působil nastávající výstup veliké starosti. Bylo to skutečně něco, co se u lidí přes padesát mnohem lehčeji řekne než vykoná. Rybář mohl sice s člunem přistát a uvázat jej; mohl také v namáhavých, selhávajících a nakonec jakžtakž zdařivších se pokusech zavěsit záchytný žebřík na dva skalní výčnělky nahoře, kam až žebřík dosáhl, takže tvořil, i když plně nepřiléhal k ne zcela kolmé skalní stěně, jakési vratké, ale celkem bezpečné schodiště. Víme však, že toto schodiště nevedlo až nahoru na plo-216$

šinu, a úkol dopravit hosty nejen přes jeho příčle, nýbrž i přes další holý kus skály nebyl, jak se ukazovalo, ve skutečnosti pro beztak zoufalého rybáře lehčí, naopak ještě svízelnější, než si představoval.

Rybář, přivázav je všechny tři lanem k sobě, uspořádal výstup po žebříku tak, že lezl napřed, za ním Liberius a nakonec Aniciovec. Namáhavě a s vynaložením všech sil musel ten hříšný člověk, jehož neposilovala víra, tahat lano již na žebříku a ještě více později, když žebřík skončil a když na posledním kusu skály až k vrcholu se nohám už nenabízel žádný předem daný krok. Chvílemi se pokoušel vysekat svým Špičákem tomu, kdo lezl za ním, do skály jakýsi ubohoučký, spíše jen naznačený opěrný schod. Sotva dechu popadajíce využívali pánové těchto schůdků rukama i nohama, jak se dalo. Udýchaní a navzdory chladu zalití potem dolezli jeden za druhým nahoru, doplazili se na kuželovitou plošinku, vzpřímili se, přinutili své oči, aby se rozhlédly – rybář, nic nečekaje, jen chabě, pánové však dychtivě, s očima rozšířenýma.

Na skalní plošině nebylo nic víc, než se dalo zjistit zdálky, zdola – prázdnota na holém čtverečku, k němuž se s tolikerou námahou dovlékli. Zmocnilo se jich zmatené zklamání, hluboké zahanbené zkormoucení. Cožpak zjevení a příkaz, jehož se jim oběma stejně dostalo, je oba oklamalo a mělo za blázna? Je možné, aby se řeč beránka, až do této chvíle se osvědčující, ukázala nakonec u samého cíle lží? Probus a Liberius se bezděky vzali za ruce a navzájem si je stiskli.

Udělali to dřív než zároveň s rybářem ze středu plošiny zahlédli, že se k jejímu kraji cosi pohybuje, nějaký tvor, živá kreatura, o málo objemnější než ježek, která v té chvíli právě lezla po čtyřech a hned nato se vzpřímila, aby se pak znovu spustila na přední končetiny. Její běh byl útěk, ale úkrytu nebylo, nechť se obrátila kamkoliv. Na okraji skály arci něco leželo, nějaká zarezivělá, porozpadlá věc, a na tu se rybář bystřeji zahleděl.

217$

„Okovy!“ vykřikl. Ale ze rtů římských přátel sjelo stísněně: „Tvor!“

Ruce, za které se drželi, se roztřásly. Druhými se pokřižovali.

„Znáte,“ otázal se Liberius rybáře, „onoho prchajícího tvora?“

„Ne, pane,“ odpověděl rybář. „Vidím něco takovýho poprvé. Když jsem sem světce dopravil, nic takovýho na skále nebylo.“

„A co znamenal,“ chtěl vědět Probus, „ten tvůj výkřik při pohledu na tamhleto nářadí?“

„Jsou to ty okovy,“ vyrazil ze sebe rybář, „rozežrané povětřím, tenkrát jsem je světci nasadil a klíč od nich s kletbami hodil do jezera – kde ho spolkla ryba. Tuhle ho, pánové, držíte, a tamhle leží ty okovy, zamčené okovy, které ale už nemůžou nikoho spoutat. Světec je shodil. Možná že vstoupil na nebesa.“

„V tom smyslu jsme nebyli poučeni,“ odpověděl smutně presbyter. „Na nebesa vstoupil Ten, jenž na skále postavil církev svoji. Je dosti trpké, že navzdory nejsladšímu pokynu nacházíme zdejší skálu prázdnou. Co nám bude platné ohlušovat bolest, která nás z toho jímá, nepřístojnými domněnkami?“

„Ty říkáš prázdnou,“ namítl Probus, „ale to slovo pravdě plně neodpovídá. Docela prázdná a bez jakékoliv stopy toho, jehož jsme byli vysláni hledat, tato skála není. Tamhle leží okovy, které nosil. Jeho samého vidět není. Máme však jako křesťané ztotožňovat neviditelnost s nebytím? Máme zakolísat ve víře a nebýt naopak spíš přesvědčeni, že za tou prázdnotou, za tím zdánlivým nic se musí skrývat potvrzení? Pravda: pouze oním prchajícím Božím tvorem tam u okovů je oživeno místo, na něž nám beránek ukázal. Ten tvor tu nebyl, když se vyvolený muž zde usídlil, ale nyní tu je. Pojďme k němu blíž.“

„Je strašně rozezlený,“ řekl s nechutí Liberius.

„Ano, je,“ potvrdil Probus. „Ale z jeho chování lze

218$

usuzovat spíš na plachost než na povahový rys. Nemáme se od něho čeho bát – co kdybychom od něho měli v co doufat? Pojďme k němu!“

A protože dosud držel přítele za ruku, táhl vzpírajícího se Liberia s sebou ke kraji skalní plošiny, k zrezivělým okovům a k bytosti sedící u nich. Jak veliký však byl údiv jich obou i rybáře, jak jim to vyrazilo dech a přimrazilo je k zemi, když tvor, jak se k němu přibližovali, proti nim vztáhl jednu ze svých krátkých předních končetin a když k jejich sluchu dolehl lidský hlas, který zcela nepochybně vycházel z jeho rtů zarostlých rozježeným vousem:

„Pryč ode mne! Pryč odsud! Nerušte pokání největšího hříšníka před Bohem!“

Pánové na sebe pohlédli jako bez ducha. Jejich ruce se semkly pevněji. Prelát udělal klíčem kříž. Řekl:

„Ty mluvíš, tvore. Dá se z toho soudit, že patříš k člověčenstvu?“

„Jsem mimo člověčenstvo,“ zazněla odpověď. „Pryč z místa, jež mi bylo vykázáno, abych skrze nejtvrdší pokání přece jen snad došel k Bohu!“

„Milý tvore,“ vložil se nyní do díla Probus, „nechceme ti tvé místo upírat. Ale věz, že i my jsme na ně byli odkázáni v přesladkém dvojzjevení, když nám bylo přislíbeno, že tu najdeme toho, kterého vyvolil Bůh.“

„Zde najdete jen toho, kterého si Bůh vyvolil za nejposlednějšího, nejstrašnějšího hříšníka.“

„I to,“ odpověděl Aniciovec městsky zdvořile, „je. zajímavé setkání. Ale ten, kterého jsme byli vysláni hledat a přivést, toho Bůh vyvolil za svého vikáře, za biskupa všech biskupů, za pastýře národů, za papeže v Římě. Slyš, jsme Římané, synové nového Jeruzaléma, v němž trůn světa stojí prázdný, protože při pokusu jej obsadit se mysl lidí pomátla. Leč my, tento posvěcený muž a já, jsme byli poučeni v dvojím zjevení nevýslovně dojímavého beránka, že sám Bůh rozhodl, komu má být svěřena moc svazovat a rozvazovat, a že onen

219$

vyvolený muž je k nalezení v daleké zemi na skále, kterou, tak řekl beránek Boží, již sedmnáct let obývá. Nenacházíme ho, nacházíme jen tyto okovy, jejichž klíč jezero skrze rybu vrátilo, a místo vyvoleného muže nalézáme tebe. Zapřísaháme tě: můžeš nám o něm něco říci?“

„Nemluv dál!“ zvolal Liberius se strachem, který v něm náhle vyvstal, a uchopil mluvčího za paži. Přitom však pojednou zahlédli, jak se z očí stvoření přes zarostlou, zlořečenou tvář skutálely dvě slzy.

„Ty pláčeš, milý tvore,“ řekl Probus, který se při tom pohledu sám neubránil slzám. „Ještě víc než dar řeči svědčí tvůj pláč o tom, že náležíš k člověčenstvu. Při krvi beránkově, býval jsi člověkem, dřív než se ti dostalo této tělesné podoby?!“

„Člověkem, byť i z člověčenstva vyvrženým,“ přišla odpověď.

„A přijal jsi křest?“

„Jeden zbožný opat mi jej udělil a pokřtil mě svým jménem.“

„Jakým?“

„Neptej se!“ zvolal Liberius v nejvyšším strachu a snažil se svou vysokou postavu vtlačit mezi přítele a onu bytost. Ta však odpověděla:

„Gregorius.“

„Hrůza!“ vykřikl kněz, padl na kolena a zakryl si oběma rukama tvář. Jeho druh se nad ním sklonil, a třebaže byl postavou o tolik kratší, nyní ho převyšoval:

„Vzchopme se, amice!“ pravil. „Tohle je veliký, připouštím, že matoucí, leč uchvacující zázrak, před kterým zbývá dát naší lidské moudrosti výhost.“

„Syn ďáblův je to a pekelné mámení!“ vyrazil Liberius zpod dlaní. „Fugamus! Ďábel si z nás tropí blázny! Bůh nevyvolil za svého biskupa žádného zdivočelého štětináče, i kdyby si stokrát přisvojoval jméno vyvoleného! Pryč odsud, pryč z toho místa ďábelského šibalství!“

220$

Vyskočil a chtěl utéci. Probus ho zadržel za šat. Za zády však uslyšeli hlas, který skromně řekl:

„Studoval jsem kdysi grammaticam, divinitatem a legem.“

„Slyšíš?“ řekl Probus. „Nejenže mluví a pláče, ale je i vědecky dokonale připraven svazovat a rozvazovat. Udělal bys dobře, kdybys mu podal klíč.“

„Numquam!“ zvolal Liberius všecek bez sebe.

„Liberie,“ naléhal na něho jeho druh laskavě, „vzpomeň na ženu v chatrči, která poznala světce v haleně žebráka a kolem jejíž hlavy jsme viděli utkanou zář víry! Máme se od ní dát zahanbit, zatvrdit se a nepoznat v nízké podobě člověka vyvoleného? Máme se pomást, pokud jde o přesný příslib beránkův?“

„Něco se v našem vidění od začátku neshodovalo,“ namítl Liberius, „ty jsi tvrdil, žes viděl, jak se beránkova krev proměňovala v růže, kdežto mně byl onen úkaz odepřen.“

„Vysvětloval jsi to tak,“ odpověděl Probus, „že tobě jako synovi a knížeti církve nebylo takové podpory víry třeba.“

„Ano,“ zvolal Liberius, „jsem sluhou církve, strážcem její posvátné důstojnosti. Ty však jsi laik, a jako laik nejsi schopen sdílet moje pocity. Pro tebe je snadné vychutnávat víru, kdežto můj smysl pro reprezentaci trne studem. Byl jsem vyslán s tebou, abych přivedl biskupa biskupů, otce knížat a králů, správce světa, kterého vyvolil Bůh. Mám se vrátit, drže na prsou obludu o málo objemnější než ježek, mám ji korunovat tiárou, posadit do sedia gestatoria a předpokládat, že ji Řím a svět budou uctívat jako papeže? Turci a pohané se církvi budou vysmívat Církev.

„Nepohoršujte se nad mým zevnějškem! Primitivní strava a zápas s počasím mě tak vysály. Dospělá podoba se mi vrátí.“

„Slyšíš? Slyšíš?“ triumfoval Probus. „Jeho zjev se může zlepšit. Ty však, příteli, zdůrazňuješ příliš jedno—

221$

stranně aristokratický charakter církve a zapomínáš na její populárnost, pro kterou Bůh, jak se zdá, tu dává významný příklad. Při volbě její hlavy neplatí nic, co nás zde na světě rozlišuje, ani krev, ani původ, ba ani to, zda už někdo byl vysvěcen na kněze. I člověk ze všech poslední a nejnepatrnější, jen když je křesťansky pokřtěn a není podezřelý z kacířství, rozkolnictví nebo simonie, může se stát papežem, ty to víš. – A ty, kajícná postavo, znáš tamhletoho muže s těmi prošedivělými vousy?“

„Dopravil mě na toto místo.“

„A nosils tyto okovy?“

„Nosil jsem je, dokud ze mne nespadly, protože jsem se tak scvrkl. Žádné okovy mě však nemusely přidržovat k pokání, sám jsem se ho držel pevně rukou neochvějně svírající. Mně, hříšnému, bylo dáno, abych se uměl v každém boji mimořádně soustředit.“

„Zdá se, že jsi ochoten volbě vyhovět?“

„Nebylo pro mne místa mezi lidmi. Jestliže mi nezbadatelná milost Boží vykazuje místo nad nimi všemi, zaujmu je pln vděčnosti, že smím svazovat a rozvazovat.“

„Kardinále presbystere ze Sancta Anastasia sub Palatio,“ řekl s úctou Probus a napřímil se vedle značně vyššího přítele, „odevzdej tomuto Božímu tvoru klíč!“

Liberius se už déle nezpěčoval.

„Et tibi dabo claves regni coelorum,“ zašeptal, poklekaje a nabízeje kajícníkovi to, co do chatrče přinesla ryba. Zakrnělými pažičkami přitiskl tvor klíč na svou kosmatou hruť. „Drazí rodičové,“ řekl, „rozvážu vás.“

PROMĚNA

Rozhodli, že ten, kdo světce dopravil nahoru, rybář, ho v náručí zas snese dolů, k člunu. Sestupování bylo velice těžké, skoro ještě těžší než výstup, ale všichni

222$

čtyři dolezli přes holou skálu šťastně k žebříku a po jeho příčlích dolů do člunu, na jehož lavičku, táhnoucí se po celém jeho obvodu, opatrně světce posadili, načež rybář, rozradostněn nadějí, že nebude muset navěky bloudit sem a tam mezi skálou a lávkou, se ze všech sil opřel do vesel a plul zpátky k domovu.

S mučivou starostí pozoroval Liberius kajícníka ze skály, a pochybuji, že Probovy pochybnosti při pohledu na papeže sedícího na lavičce byly o mnoho menší než u jeho duchovního přítele. I jeho duše byla tajně plná strachu kvůli reprezentaci, tím víc, že na sebe vzal velikou odpovědnost a musel se v křesťanském sebezpytování sám sebe tázat, zdali jeho smělé chování neurčovala pýcha, to jest hrdost na zázrak s růžemi, jehož se dostalo pouze jemu. Ostatně vidím dobře, že stísněnost plavících se mužů se zračí i na tváři těch, kdož tomuto příběhu naslouchají. Jen já jako vyprávěč, který všechno předvídá, jsem naprosto veselý a bezstarostný, protože vím, jak snadným a přirozeným způsobem se toto dilema, onen rozpor mezi Řehořovou zakrnělou, nestvůrnou podobou a vznešeností úřadu, k němuž byl povolán, cestou rozřešilo, a jak za necelé dvě hodiny k nejvyšší spokojenosti a uklidnění římských pánů neseděl už s nimi v člunu žádný zrohovatělý a huňatý živočich, nýbrž statný muž, kolem čtyřiceti, pěkně rostlého těla, jehož černé vlasy byly sice strašně dlouhé a tvář ověšena černým vousiskem, které však nedovedlo docela zastřít jeho příjemné rysy.

Jak došlo k této obnově? Nemůže být věru nic prostšího a snazšího k pochopení. Po sedmnáctiletém sání ze starých mateřských prsou země stačilo, když se rty opět dotkl hodnotnější potravy, aby se kojenec skály octl znovu v předešlém stavu dospělého člověka. Je velmi pravděpodobné, že si toho jeho přirozenost byla vědoma. „Mám hlad a žízeň,“ řekl, jakmile převozník několikrát zabral vesly, a pánové, zahanbeni tím, že jim pro samou skleslost nenapadlo jej pohostit, mu nabídli

223$

víno a pšeničný chléb, uložený v člunu. Pojedl chleba, napil se vína, a od té chvíle započala v tichosti, nepřetržitě, nepřekotně, řekl bych: bez hluku a velkého pozdvižení a – jak tvrdím – aniž se ti, kdož toho byli očitými svědky, tomu divili či dokonce se toho děsili, ona proměna, která nám vrací Řehoře, chovance opata z „Agonia Dei“, vítěze v boji s drakem, Řehoře, jenž od té doby vyzrál v muže, takže nám zbývalo si pouze přát, aby nůžky a břitva odstranily brzy houšť vlasů, do které byla jeho hlava zahalena a my opět zřetelně viděli jeho dobře známou tvář, ono vážné opakování Willigisových a Sibyliných půvabných rysů.

Protože byl nahý, podali mu jemnocitně šat, jejž s sebou přivezli, roucho s krátkým límcem přes ramena z bílé vlněné látky, jakož i kněžskou čepičku. Takto byl oděn, když dopluli k břehu, k lávce, tak i vsedl na bílého mezka s bílou uzdou, který spolu s mezky pánů pod dozorem římského sluhy čekal na břehu. Tak i ujížděl s těmi, kdož ho nalezli, k rybářově chatrči, kde rybářova vadnoucí žena ho vkleče vítala, a když slezl, smáčela mu nohy slzami.

„Byla jste na mne hodná, paní,“ řekl Řehoř shýbaje se k ní, „když jsem minule navštívil tuto chatrč. Nezapomněl jsem, jak jste mě přivedla z deště zpátky a jak jste mě ráno vzbudila, abych nezmeškal cestu k místu svého pokání.“

„Ach, svatý pane,“ vzlykala žena. „Nezasluhuju si vašeho pochvalného vzpomínání, protože Bůh zná můj hřích. Když jsem se vás toho dne ujímala proti nadávkám rybářovým, obvinil mě muž, že jsem do vás chlípně zamilovaná, a já to podezření popřela, licoměrné, jak dnes přiznávám. Moje oči se totiž skutečně shlédly ve vašich údech zahalených v žebrácké kytlici a ve vaší ušlechtilé tváři, a mlsnost byla podkladem toho, co jsem vám, já ničemnice, prokázala dobrého!“

„Toť nicotnost,“ odpověděl Gregorius, „která nestojí za řeč. Zřídkakdy mívá ten, kdo dokazuje, že v dobru

224$

sídlí hříšnost, zcela nepravdu, a Bůh pohlíží na dobrý skutek milostivě i tehdy, když jeho kořeny tkví v smyslnosti. Absolvo te.“ To byla jeho slova. Byl to první příklad mimořádné, pro lidi tak útěšlivé a pouze pro stoupence rigorismu pohoršlivě shovívavosti, kterou měl osvědčovat jako papež.

Rybářova žena byla blažená. Myslím, že z jeho odpuštění vyvodila dovolení, aby ho i nyní směla ještě trochu smyslně milovat. Leč Řehoře tížila jen jedna starost, která ho po sedmnáct bouřných roků na skále opouštěla jen ve spaní a kterou kladl na první místo přede vším, i před nastávající cestou do Říma, se kterou pánové nechtěli otálet, ba i před tím, aby si dal ostříhat vlasy a vousy, k čemuž se mu nabídl panský sluha. A to byl zármutek pro jeho tabulku, kterou onoho rána, kdy pospíchal za rybářem, zapomněl na rákosovém loži v kůlně, kde nocoval; a naléhavě se ptal, kde je. Kdo by ho byl asi v tomhle mohl utěšit?

„Ach, svatý pane,“ pravil rybář, „stejně hrubě, jak jsem tehdá mluvil, jsem vás taky tu noc uložil. Kůlna, kterou jsem vám vykázal ve svý zaslepenosti, nebyla než stará veteš. Ode dne, kdy jste se se mnou plavil, stála už jen dvanáct týdnů, potom ji vítr porazil a spadla. Střechu a stěny jsem spotřeboval na otop, a tam, kde chajda stála – podívejte se sám – je pusto a prázdno, jen kopřivy a bejlí bují v těch místech. Jak bychom tam po tolika letech našli i jen tříštičku z tý věci, kterou jste tam kdysi zapomněl? Ó, běda, co by nám bylo platné hledat ji? Už dávno shnila a zem ji strávila, každou jinou naději pusťte z hlavy!“

„Vzpomeň si, muži,“ namítl mu přísně Liberius, „že jsi takhle podobně mluvil, když jsme tě nabádali, abys nás dovezl ke skále! Prý nesmíme doufat, tvrdil jsi plačtivě, že bychom tam ještě něco nebo někoho nalezli. A jak velice tě Bůh usvědčil z malověrnosti!“

„Svatý Otec,“ dodal Probus, „pohřešuje jistý klenot. Sem s rýčem a lopatou! Dejme se do kopání.“

225$

Ale tomu se Řehoř vzepřel.

„Jen mně dejte nářadí!“ poručil. „Potom jděte do chalupy! Chci kopat sám a nepřeji si mít při práci žádného svědka!“

„Smím Vaši Svatost upozornit,“ namítl Liberius, „že by neslušelo důstojnosti církve, aby se Vaše Svatost oháněla rýčem a kopala v potu tváře zemi? To není věcí ani nás, vyslanců, nýbrž věcí rybáře a našeho sluhy.“

„Řekl jsem,“ odpověděl Řehoř, a stalo se po jeho vůli. S vyhrnutými rukávy zarážel rýč hned tu, hned zas tam do země, kde se kdysi uložil ke spaní, a kleče na kolenou vlastnoručně prohrabával také písek, takže lze říci, že nikdy žádný člověk s tak dychtivou horlivostí nehledal doklad a diplom o své hříšnosti. Kopřivy ho žehly do rukou, ale on toho nedbal, a Bůh odměnil jeho námahu, popálení a znoj, neboť hle, z mrvy a rostlinné práchně něco k němu zasvítilo, a Řehoř vytáhl výbavu dítěte, tak hezkou i čistou, dokonce i s nevybledlým inkoustem, jako by byla právě vyšla z ruky umělce řemeslníka, onen bolestný dopis, to přiznání viny, které mu země opatrovala stejně dlouho jako předtím věrný opat, roků sedmnáct.

Teď je držel v jedné ruce a v druhé klíče a pro sebe si odříkával průpověď:

{Kéž tvá pochodeň se vznítí

i v mém hrůzném živobytí –

déle v sobě neskryji

obdiv pro alchymii,

s níž vždy v ducha přetavíš

lidskou hanbu, lidský kříž.

Že i neřestný choť hříchu

směl se povznést na tvou líchu,

nuže, přijmi do své brány

celý svět i jeho rány!}

226$

VELEVÝZNAMNÝ PAPEŽ

Zvonů halasení, zvonů hlaholení, Supra Urbem, nad celým městem, v jeho povětří přeplněném zvoněním! Kdo zvoní těmi zvony? Nikdo – než duch vyprávění, tím, že praví, že již tři dny před vjezdem vyvoleného muže se všechny zvony samy od sebe rozezvučely a nepřestaly zvonit, dokud před Svatým Petrem nebyla vykonána korunovace. To je historický fakt – při veškeré své zázračné kráse pro populationem urbis ne právě jenom příjemný. Tři dny a tři noci nebyly zvony Říma k udržení, zvonily jednomyslně a ze všech sil a na všech místech, a mít po celý ten čas v uších to hrozné dunění a klinkání nebyla pro obyvatele žádná maličkost, tohle duch vyprávění dobře ví. Byla to jakási svatá pohroma a kalamita a z duší méně silných stoupala k nebesům nejedna modlitba za to, aby se jí učinila přítrž. Leč nebesa, což dobře chápu, byla příliš slavnostně naladěna, aby popřála sluchu tak nepatrné prosbičce; vždyť uváděla dítě hanby, muže své matky, svého zetě děda, švakra svého otce, svých dětí hrůzného sourozence na Petrův stolec a byla, což chápu, svou nepochopitelností tak pohnuta, že se toto pohnutí proměnilo v ono samostatné a mohutné kývání a dunění všech zvonů sedmi farností. Ale z té vznešené pohromy, která přivodila velikou poptávku po bavlně, a jak už to bývá, i zadržování zboží ze strany obchodníků a předražování, mohla populatio poznat, že přichází papež kromobyčejně svatý.

Projížděl křesťanstvem na bílém, purpurem přikrytém koni, jasnou tvář zbavenou vousů, v mužné kráse, a denně vzrůstal počet těch, kdož ho cestou obklopovali; mnoho církevních velmožů, hrabat a vůbec lidí, jimž se zachtělo putovat a účastnit se korunovace a holdu, se totiž cestou přidávalo k jeho průvodu. Předbíhala ho sláva velikého kajícníka, jenž strávil sedmnáct roků na skále a nyní byl vyvýšen od Boha na trůn

227$

trůnů, a všude podél silnice ležely houfy nemocných a neduživců, kteří si od jeho doteku či jen od jeho slova nebo pohledu slibovali uzdravení. Historie ví, že mnoho z nich bylo takto od své strážné vysvobozeno – někteří, možná, skrze blaženou smrt, když se totiž při chorobě příliš pokročilé dovlékli z postele na silnici a tam si lehli. Jiní však, kteří se dotkli lemu jeho roucha nebo přijali, byť jen zdálky, jeho žehnající pozdrav, odhodili berly a obvazy a s chvalořečením zvěstovali, že jim nikdy nebylo tak dobře.

Slavný Řím ho uvítal s jásotem – zčásti i proto, což je lidsky přirozené, že teď, když přijel, se ty nezkrotné zvony pravděpodobně brzy zklidní. Blížil se, tak jsem byl zpraven, se svým doprovodem po nomentumské silnici, u jejíhož čtrnáctého milníku leží město Nomentum, biskupské sídlo. Až tam mu přinesli v ústrety kříže a prapory římských bazilik, a všechny stavy národa, klérus, šlechta, cechy i společenstva měšťanského stavu se svými korouhvemi, houfy milice, školní dítky s palmovými a olivovými ratolestmi v rukou stály seřazeny k uvítání. Do jejich laudes se mísilo vzdálené kovové dunění, s kterým bez lidského přičinění harmonicky souzvučel místní zvon z Nomentumu. Zpravili o tomto zázraku papeže a on se z té pocty srdečně radoval. Protože se už stmívalo, strávil noc v domě biskupově a teprve ráno vjel s dlouhým, vlnícím se a hojně prozpěvujícím procesím do města. Nevtáhl tam, jak čteme, bránou nomentumskou, nýbrž ujížděl podél zdí a potom přes milvijský most, aby se takto dostal k chrámu apoštolů. Tam vzlétl vzhůru k nebesům z tisíců a tisíců široce rozevřených úst chvalozpěv:

{Jásejte, všichni národové,

Judea, Řím i Graecia,

Egypťané, Thráci, Peršané, Skythové,

jeden král vládne všem!}

228$

To byl on, opatův nalezenec, kojenec skály, jenž byl dosazen za krále nad touto celou pestrou bídou světa a jemuž, zatímco vystupoval po táhlých mramorových stupních k atriu Chrámu Božího hrobu, přičemž prostranství s kašnou před svatostánkem pokrýval nesčetný zástup lidu, hlaholil vstříc zpěv kněží: „Benedictus qui venit in nomine Domini.“ Před veškerým lidem na plošině před vchodem do Paradisa, obklopeného sloupy, přijal z rukou arcidiákona na hlavu trojnásobnou korunu tiáry, přes ramena pallium, do ruky pastýřskou berlu a na prst rybářský prsten. Říká se, že mezitím nebo už tehdy, když vjížděl do města, kovové sochy apoštolů Petra a Pavla na svých podstavcích radostně vyzdvihly své insignie, jeden světský meč, druhý klíče nebeské. Nevím, je-li to pravda. Ani to nepopírám, ani nikoho nenutím, aby tomu věřil. Gregoriovi pak navlékali mnoho rouch: faldu z bílého hedvábí, lněnou a krajkovou albu se zlatou bederní šňůrou, humerály zlatotkané a rudě tkané, k tomu tři mešní roucha, jedno na druhé, nepočítáme-li štolu, manipel a cingulum, všechno z bílého hedvábí a zlatem vyšívané. Navlékli mu papežské punčochy z velmi tlusté látky, celé rovněž zlatě vyšívané, těžké jako boty, na krk mu zavěsili třpytivý pontifikální kříž na zlaté šňůře, přes hedvábnou rukavici navlékli rybářský prsten a na všechna ta devatera roucha nakonec vložili ještě roucho nejtěžší, plášť s vlečkou, napohled jako ranní zoře a večerní červánky, který pro samé vzácné vyšívání nemohl ani splývat. Tak ho posadili na zlatá nosítka a jinoši v šarlatovém hedvábí ho nesli kolem dokola bazilikou, naplněnou až do poslední mramorové dlaždice podlahy zbožnými věřícími; ať už v místech, kde se pod vysokým stropem hlavní lodi široce a dlouze rozprostírá a z dáli apsidy oslňuje zraky mozaikovým leskem, nebo tam, kde pod touž tíhou střech rozpřahuje dvojitými sloupovými síněmi paže do dvou stran.

K hlavnímu oltáři nad hrobem ho nesli, tam sloužil

229$

svou korunovační mši, čehož byl dobře schopen, protože všechny úkony odkoukal už dříve svému nálezci, pěstounu v klášteře „Agonia Dei“. Spousta biskupů a arcibiskupů sedělo kolem něho a zářili jako hvězdy; i mnoho jiných pánů, opatů a judices. Bylo mnoho zpěvu a slávy radostné, rozličné a hojné. A zatímco hlahol zvonů ještě trval, nesli ho kolem náměstí svatého Petra, ale pak ho vedli po tradiční cestě do kopce a s kopce, vítěznými oblouky císařů Theodosia, Valentinia a Gratiana a Tita a Vespasiana a skrze Regione Patrione, kde se u paláce prefekta Chromatica seřadili židé a kolébajíce hlavami velebili ho, přes Sancta Via vedle Colossea až k jeho domu, Lateránu.

Říkám vám, jak to bylo. Sotva tam v blahodárném tichu, jež se rozhostilo po umlknutí zvonů, odložil většinu svých slavnostních rouch, tu počal hned vládnout křesťanstvu, pást stádo národů a rozdávat požehnání nad pestrou bídou světa. Gregorius ze skály se vbrzku osvědčil jako velevýznamný papež, který vykonal činy, jaké se v popisech na podstavcích jistých odjinud převzatých sloupů římských kostelů přičítají polobohu Herkulovi. Nevím, co na něm mám chválit nejdříve: že se postaral o tolik potřebné posílení aureliánských zdí a opevnil i nově města, jako Radicofani a jedno jménem Orte, že vystavěl kostely, mosty, náměstí, kláštery, nemocnice, nalezinec, že atrium Svatého Petra vydláždil mramorovými dlaždicemi a tamější studni okrášlil kapličkou z porfyrových sloupů. To bylo to nejmenší: neboť nejenže dovedl neochvějně pevnou rukou papežské Stolici udržet nebo zřizovat patrimonia dokonce v Sardinii, v kottijských Alpách, Kalábrii a na Sicílii, ale podrobil ji i dynasty a vzdorné barony z roviny tím, že je buď domluvou po dobrém, nebo ostřejšími prostředky přiměl, aby jí odevzdali své zámky, které potom obdrželi zpět jako léna církve, takže se ze svobodných šlechticů stali poddaní a homines Petri.

230$

Je to alespoň přibližně všechno? Zdaleka ne! Jeho mysl byla tak pevná, že s bezohlednou přísností přemohl Manichejské, Priscillské a Pelagijské, a navíc zdolal monofyzitní kacířství, umíněné biskupy Illýrie a Galie podrobil primátu svatého Petra a proti těm. kdož si za udělení kněžského posvěcení dávali platit, postupoval tak, že tato neřest na nějaký čas takřka nadobro ze světa vymizela.

To vyprávím o jeho síle, a přece to nikoli ze síly vykvetla jeho sláva, nýbrž především z jeho mírnosti a pokory. On první oddělil čest a posvěcení duchovního úřadu od hodnosti či nehodnosti jeho správce a zatratil ex cathedra přílišnou přísnost afrických donatistů, kteří jako už onen vztekloun Tertullián, chtěli kněžskému úřadu přiznávat účinnost jen tehdy, spočíval-li v čistých a neposkvrněných rukách. Gregorius totiž tvrdil, že žádný člověk není, on sám pak pro svou tělesnost ze všech nejméně, hoden svého důstojenství, byv k němu povýšen pouze povýšením hraničícím s libovůlí. Tohle se jistě hodilo do krámu nejednomu darebákovi a kozlu v Boží zahradě, ukázalo se však, že to bylo ze stanoviska církve svrchovaně moudré, protože to předem chránilo úřad před veškerým opovržením, jež by mu kdy přivodila lidská křehkost.

Jeho shovívavost a slitování se rovnaly neochvějnosti, jakou osvědčoval tam, kde jí bylo třeba: ba jeho troufalý způsob přimět nebesa k milosti v případech, kde by to je samotné stěží napadlo, vzbudil rozruch po celém křesťanstvu. On a nikdo jiný vysvobodil císaře Trajána z pekel za to, že jednou jedné prosící ženě, které zavraždili jediného syna, bez meškání zjednal spravedlnost. To vzbudilo do jisté míry i pohoršení, a podle fámy prý mu Bůh dal vědět, že jednou už se prostě tak stalo a pohan se dostal mezi blažené duše do nebe, ale podruhé ať prý Řehoře ani nenapadne o něco takového prosit.

231$

Ať tomu bylo jak bylo: Řehoř měl po dobu svého života větší sklon rozvazovat než svazovat, a z této dispozice vyplývala rozhodnutí a soudy, vycházející od jeho soudcovské stolice, které zpočátku v církvi samé i mezi lidem často vzbuzovaly žasnoucí pochyby, nakonec však vždycky nutily k obdivu. Přikázal například, aby se v dalekých, prostoduchých zemích velmi svobodně používalo uvědomovacích metod. Tam, kde dosud stály pohanské chrámy, neměly být zrušeny, jen se z nich měly odstranit modly a zdi vykropit svěcenou vodou, tak aby prosťáčci mohli vzývat Boha tam, kde Ho až dosud vzývávali, jenže nyní v osvíceném duchu. Chrám svatého Petra, vysvětloval, je, jak známo, odshora dolů a se vším všudy vystavěn z materiálu hrůzného císaře Caliguly a celý se tudíž skládá takříkajíc z hanby a potupy – jsa posvěcen jen hrobem a duchem, v jakém v něm lidé Boha vzývají. Na duchu záleží. Jestliže prostoduší lidé byli dříve démonům poráželi býky, mělo by se jim dovolit porážet a pojídat je i nadále, nyní však na počest Boha jediného.

Co za otázky mu přicházeli předkládat! – a všechny zodpověděl pamětihodným způsobem. Ptali se ho, zda nemocní, když neplatí almužny, smí v půstu jíst maso. Ano, smí, odpověděl papež, někdy je nutnost přednější než zákon. – Ptali se, může-li bastard být biskupem. Může, ano, odpověděl Gregorius. Starobylé právo to sice zakazuje, jak je snadno znát, studovali-li jsme legem, ale je-li muž s nepravým původem pravým, zbožným člověkem a dovede-li jeho ruka pevně svírat, pak, jestliže okolnosti k tomu nutí a voličstvo je jednotné, to právu jenom prospěje, když jednou strpí výjimku. – Jeden mnich v Ženevě měl zálibu v chirurgii a řezal, co mu přišlo pod ruku. Jedné selce vyřízl vole a přikázal jí ležet. Selka místo toho pracovala a zemřela. Smí onen mnich ještě zastávat kněžskou funkci? Ano, řekl Řehoř. Nelze sice zcela schvalovat, že muž duchovního stavu provozuje takovéto řemeslo, avšak mnich

232$

nejednal z hamižnosti, nýbrž z lidskosti, z lásky k dovednosti a proto, že si vole ošklivil, mimoto selce přikázal dodržovat opatření lékařské opatrnosti a za to, že je nedodržovala, mnich nemůže. Proto ať se mnich podrobí jen lehkému pokání, pak může zase sloužit mše. – Krajně vzrušující byla záležitost muslimů obrácených na víru v zemi Kanaan, kteří se ve vší prostosrdečnosti dostavili ke křtitelnici se svými čtyřmi ženami, každý se čtyřmi, kromě dětí. Proboha, cožpak ti se mohou stát křesťany? Tohle, pravil jeho komorník, způsobilo papeži bezesnou noc. Ale potom si vzpomněl na Abraháma a jiné otce, kteří před tváří Hospodina nežili jinak než Turci. Vstal a nadiktoval písaři odpověď: v evangeliu samém, natož v knihách Starého zákona, nenajdeme jediného slova, jímž by se mnohoženství výslovně zakazovalo. Jelikož pohanům podle jejich náboženských zákonů přísluší pravoplatně vícero žen, mělo by jim být podle vzoru patriarchů dovoleno, aby si je směli ponechat i jako křesťané. Bylo by nemoudré konverzi jim zbytečně stěžovat a vznikly by nevyhnutelně lidské konflikty, kdyby se jim uložilo, aby si každý z nich vzal s sebou do nového života jen jednu ze svých žen, ty druhé však i jejich nevinné děti zapudil do temnot, čímž by církev ztratila mnoho duší. Dle tohoto hlediska se misii doporučuje jednat. Dáno v Římě, časně zrána, v Lateránu. Gregorius, P. M. m. p.

Jaký rozruch to vyvolalo! Doléhal až k Thrákům a Skythům. Nebýt Řehořovy přísnosti vůči simonistům, heretikům a tvrdošíjným popěračům primátu, byli by ho obvinili z přílišné shovívavosti. Přesto ale zavdal zase k tomuto obvinění příčinu tím, že jednou provždy prohlásil křest heretika přestoupivšího k církvi za platný, s odůvodněním, že mu křest byl přece udělen ve jménu Kristově, a odmítl nový křest, nad čímž se několik biskupů z Afriky a z Asie trpce rozhořčovalo.

Poselstvo z Kartága, které mu přišlo činit námitky, odmítl, ba užuž se chystal uvrhnout klatbu na primase

233$

Afriky, jenž se v této věci choval velice vzpurně. Málem by bylo kvůli tomu došlo ke schismatu, kdyby Řehoř právě tenkrát nebyl dokázal přesvatým zázračným kouskem, jaké předváděl Mojžíš před faraónem, že Bůh je na jeho straně. Pouhým dotekem spojil totiž v celek řetězy, kterými byl kdysi spoután svatý Petr, část jeruzalémskou i část římskou, takže tvořily pak jediný řetěz z osmatřiceti kruhů. Odtud pochází slavnost Svatého Petra v řetězech, která přece nemůže nemít své kořeny a původ a kterou tedy takto dotvrzuje protokol o onom činu.

Tím zdusil mnohá reptání proti pohodlné shovívavosti, anebo jim předešel. A přece byli lidé, kteří tvrdili, že chce odpouštět neodpustitelné hříchy, jako cizoložství a smilstvo. To nebyla pravda. Takovým zlosynům nařizoval velice těžká pokání, avšak nikoliv přespříliš těžká; na příliš těžká pokání si nepotrpěl. Sám prošel pokáním nad pomyšlením zlým a krutým, Bůh ho snížil k úrovni rohovitého štětináče a kojence země, on však byl toho mínění, a doporučoval sdílet je všem zpovědníkům a duchovním soudcům, že hříšníkovi se má mírným pokáním ulehčovat v jeho těžkostech, tak aby mu bylo sladko se kát. Právo má mozolnatou, tvrdou pěst, ale tělesný svět potřebuje ruku sice pevnou, leč měkkou. Když hříšníka příliš horlivě pronásledujeme, můžeme snadno natropit více škody než spásy. Neboť uložíme-li hříšníku, jenž hledá milost, pokání příliš tvrdé, hříšník nad tím zmalomyslní, neunese je a znovu se odřekne Boha, jak už je zhýčkaný ďáblem, do jehož služeb se potom ze zvrácené lítosti zase dá. Proto je nejvyšší politikou dbát o to, aby milost šla před právem; ona totiž zjednává v duchovním životě tu pravou míru, kterou se hříšník zachraňuje a dobrý člověk trvale uchovává, aby čest Boží mohutně vzrůstala v říši římské.

Kdo by neměl radost z takových nauk? Měli z nich radost všichni, vyjma několika rigoristů, které však udržovala v šachu jistá Gregoriovi vlastní autorita. Byl

234$

krásný i napohled, jak často bývají, ať už z jakéhokoliv důvodu, děti hříchu; nádherný muž.

„Koho rádi máme,“ praví přísloví, „tomu rádi nasloucháme.“ A lidi ho měli rádi až v zemi thrácké a perské, neboť mu rádi naslouchali. Pro jeho podivuhodná naučení ho nazývali „apoštolské orakulum“; avšak pro jeho mírnost mu říkali „doctor mellifluus“, to je: „Učitel oplývající medem“.

PENKHART

Jeho matka, jeho teta, jeho žena měly pouze jedno tělo, a to bylo teď krušnými časy letité a zesláblé a povadlé, tolik se po ten všechen čas odívala lítostí a klopotou a bez ustání pila vodu pokory. To, co jí uložil milovník syn, než odešel ze země a vydal se na kajícnou pouť, plně konala tělem i jměním i vytrvávající myslí přemnoho let, víc než dvacet, a bylo jí přece, když odcházel, už osmatřicet.

On byl tenkrát ještě hodně mladý, a mít zralejší věk, jistě by byl učinil mírnější opatření, zejména když mohl předvídat, že Werimbald, Sibylin vzdálený bratranec, který se po jeho odchodu stal vévodou ve Flandrech-Artois, hezky hrubě využije její opuštěnosti a toho, že se zřekla všeho pozemského a touží pít vodu pokory, a ztenčí všemi způsoby její vdovské statky tak, že azyl, který pod hradem u silnice postaví, bude jeden z nejchudších, o nic lepší než nějaká barabizna, kde ona sama nebude mít ani místnost, ve které by mohla odděleně spát. Spala mezi mrzáky a nemocnými, které sebrala na silnici nebo kteří zaklepali na její dřevěné dveře a kterým byla jakýmsi šedým andělem, ukládajíc je na lože, krmíc je kaší a kyselým mlékem.

Tam na slamníku také slehla a porodila svou druhou dcerušku, kterou bychom, jako tu první, Herrad, mohli také nazvat její vnučkou. Jedna žena, sama ve vysokém

235$

stupni těhotenství, počavší ve hříchu od potulného kejklíře a byvší při tom manželem přistižena, jí pomáhala v těžké hodince, a když po třech dnech pak tato žena, kterou muž vidlemi vyhnal z domu, sama porodila, Sibyla se zvedla z lože šestinedělky, aby jí přispěla a pomohla přivést na svět jejího chlapce. Gudula, tato hříšnice, u ní zůstala a pomáhala jí občerstvovat nemocné, omývat jejich rány, koupat je a přikrývat. Když dorůstaly, pomáhaly jí při tom i její dcery, rovněž v šedivých šatech: Herrad bílá a ruměnná jako jablíčko, nesoucí nyní jméno Stultitia, protože její křestní jméno bylo příliš hrdé a protože byla vůbec pokřtěna jen omylem; a potom i druhá, bez křtu pojmenovaná Humilitas, naopak zase velšsky bledá a snědá, s černýma, modře podbarvenýma očima, hodně podobná svému dědovi-strýci Willigisovi a tedy i svému otcovskému bratru, pročež s ní Sibyla zacházela mnohem přísněji než se Stultitií, která svým vzezřením z tohoto pokrevenství vypadla.

Syn oné ženy, Guduly a kejklíře, obdržel pak při křtu jméno Penkhart a nosil je se ctí. Stal se z něho velmi zdatný hoch, zbožný, obratný sluha azylu, už když byl výrostkem a později ještě víc, znalý mnoha řemesel, truhlář zhotovující postele, svíčkář, švec a kamnář, k tomu včelař, pěstitel zeleniny a takový tesař, že k boudě azylu přistavěl několik nových místností a komor, do nichž bylo možno přistavit lůžka, aby paní mohla přijímat více ubožáků, oddělit malomocné a sama spávat s dcerami odděleně. Nedosti na tom, Penkhart měl i ten dar, že uměl vnitřní stěny nocleháren podivuhodně vyzdobit. Odmalička mu působilo radost, leč nijak zvláštní, jen takovou, jakou měl z každé jiné dovednosti, když mohl uhlem, břidlicí a olůvkem zobrazovat postavy všude, kdekoliv ho k tomu vybízela nějaká volná plocha, dovedl roztírat barvy, jež míchal s vodou, s bílky a medem, a jimi s velkou pravděpodobností a v dokonalém přírodním koloritu představovat

236$

lidským zrakům figury zvířat a osob i vyšších bytostí, jako jsou apoštolově a andělé. Přivedl to v téhle dovednosti daleko a stále se v ní zdokonaloval, a když mu bylo sedmnáct a přistavěl k azylu ony nové místnosti – zavalitý, snědý hoch, s úzkým obličejem, po jehož stranách splývaly od skrání tak dlouhé vlasy, že to vypadalo jako plnovous – , obílil stěny mokrým vápnem a štětcem na ně vodovými barvami namaloval úžasné věci: krvácejícího biskupa se svatozáří, trýzněného žoldnéři, Davida, vlekoucího domů za kštici hlavu Goliášovu a tvářícího se přitom jako by nic, Pána Ježíše, jak u Jordánu přijímá křest a jak ho na střeše chrámu chvostnatý ďábel pokouší, aby skočil dolů, a více takových věcí. A když to bylo hotovo, jal se zase sázet kapustu a ševcovat, nestaraje se o to, že pánové a dámy z hradu, třebaže se štítili hnisu a nemocí, přicházeli do azylu shlédnout jeho malby. Vévoda Werimbald nepřišel, neboť se doslechl, že Penkhart se šálivou podobností propůjčil polnímu hejtmanovi, pod jehož dozorem žoldáci mučili svatého biskupa, jeho rysy.

Ani Sibylu zvědavci nespatřili, ačkoliv si po ní mohli oči vykoukat, a to právem: neboť Grimaldova dcera, která neuznávala za sobě rovného rodem nikoho než svého stejně ušlechtilého bratra, se vyznačovala ještě i ve stáří a v rouchu kajícnice knížecí, byť i utrápenou krásou. Sibyliny tváře byly sice usoužené a mezi obočí se jí vryly dvě kolmé rýhy, leč ani léta, ani smrtelné hříchy, jimiž se provinila, ani to, že se neustále shýbala nad lůžky nemocných a koupelovými bečkami, nedokázalo shrbit její postavu. Byla vzpřímená a vladařská jako v dobách, kdy se k ní Řehoř v dómu města Brugg, krutě svíraných nouzí, poprvé přiblížil, a její chůze byla hrdá, jak už to tak někdy bývá, že ušlechtilost těla podivně odolává duši hrbící se křesťanským vědomím viny. Měla-li pod rouškou, zakrývající dokonce i čelo, vlasy šedivé či bílé, vidět nebylo. Ale hořké slzy lítosti nad nahromaděnými smrtelnými hříchy

237$

nedovedly rozrušit zvláštní krásu její tváře slonovinové pleti, onen půvab poznamenaný pod rouškou bledým srpečkem, který se nebudu pokoušet znovu líčit, protože nejsem prostě Penkhart a neumím jej namalovat, pro který však bohužel měli všichni vespolek, bratr a sestra, syn i matka, tolik vzájemného a výlučného pochopení.

Jenom na kajícnici Sibyle byl ještě i ve stáří a v utrápené podobě patrný; Willigis byl tentam, Řehoř ho následoval a pravděpodobně byl rovněž mrtev, třebaže jí nepřinesli jeho mrtvolu. Ale jestliže Willigis, onen líbezný jinoch, zašel a klesl v hrob, jsa příliš křehký, její druhý choť se určitě stal obětí své hrdé mladistvé mužnosti, to dítě to jistě s pokáním přehánělo, nedalo na sebe pozor a nechalo si své krásné tělo, jež s ní sdílelo manželskou rozkoš, ve Svaté zemi křivými šavlemi rozsekat. Zdalipak tím jeho duše unikla pekelnému ohni? A duše Willigisova? Kdo mohl na tohle Sibyle odpovědět? A kdo na otázku, jak to je s její vlastní duší pokrytou smrtelnými hříchy jako hnisavými ranami, a má-li ona, i když tolik pila vodu pokory, sebemenší vyhlídku na to, že jednou spatří Boha? Sibyla, jestliže právě nekoupala nemocné, hodně plakávala a klečíc na tvrdé zemi úzkostně se za ně všechny tři a za jejich hrůzně propletený svazek modlila.

Tu, když jí bylo šedesát, se doslechla, že vyvstal v Římě velevýznamný papež, papežského jména Gregorius, který je utěšitelem hříšníků a tak vynikajícím lékařem ran jako žádný z těch, kdo kdy třímali klíče, nakloněný mnohem spíše rozvazovat než’ svazovat. Kterak se o něm neměla doslechnout? Slyšel o něm celý svět, celý orbis terrarum christianus, a mně pořád cosi říká, že mu přímo šlo o to, aby spolu s orbisem o něm uslyšela i ona. Cožpak se nestal tak výjimečně slavným papežem proto, aby jeho sláva dolehla všade, a tedy i k ní? Vždyť byl buď jak buď přece tak dobrým vévodou i proto, že toho měl tolik zapotřebí kvůli ní,

238$

kterou klamal. Jen ten, kdo toho má víc zapotřebí než jiní, si získá u lidstva jméno.

I uzrál v paní Sibyle úmysl vydat se ještě na stará kolena na pouť do Říma k onomu svatému papeži, vyznat se jemu, kterého to přinejmenším musí zajímat, z celého toho případu vrcholné a zamotané hříšnosti, jehož středem byla, a dosáhnout od něho útěchy a rady. Svěřila se se svým úmyslem i pomocnici Gudule.

„Gudulo,“ pravila, „dostalo se mi vnuknutí a modlitby mu daly uzrát, abych putovala k tomu velevýznamnému papeži a vypověděla mu celý svůj neslýchaný příběh. S takovou přemírou hříšnosti se určitě ještě nikdy nesetkal, a sluší se, aby o tom zvěděl. On jediný může tuto přemíru porovnat s nevyčerpatelností milosti Boží a poměřit, zda ji přemíra mých hříchů přesahuje, nebo zda milost Boží, jež je přemírou, je s to jí čelit a vyvážit můj hřích. To nemůžeme vědět. Možná že pozvedne ruce, prokleje mě a vyvrhne ze společenství křesťanů a vydá mě zatracení. Pak je prostě všemu konec a já budu vědět, na čem jsem. Ale možná že dojdu tou zpovědí klidu – klidu zde na světě a trochy blaženosti – byť jen omezené – tam, pro sebe a pro ty, které jsem milovala.“

Gudula Sibylu vyslechla, přikyvujíc hlavou, s rukama zasunutýma do rukávů svého šedivého šatu.

„Vezmu s sebou i Stultitii a Humilitas,“ pokračovala Sibyla, „a postavím mu ty neblaze nevinné plody mé smrtelné hanby před oči, abych snad od něho dosáhla pro Humilitas křesťanského křtu navzdory tomu, že to její otec Řehoř mužně zakázal. Papež Řehoř prý je, pokud jde o křest, velkorysý a povolil prý jej dokonce moslemínům žijícím v mnohoženství a všem jejich dětem, jak se o tom všude povídá. Tebe pak, k takovému rozhodnutí jsem dozrála, dosadím pro ten čas za správkyni zdejšího azylu, aby ses o něj svémocně starala, dokud se nevrátím, ať už budu zatracená a zavržená, nebo dosáhnu rozhřešení. „

239$

„Milá paní,“ odpověděla Gudula, „měla byste mě raději taky vzít s sebou, abych se panu papeži vyzpovídala ze svého starého hříchu smilstva s kejklířem a on zvážil jeho tíhu oproti milosti Boží!“

„Ach, Gudulo,“ namítla Sibyla, „papež by se nad tvou zpovědí pousmál, připadalo by mu směšné, že pro tohle přicházíš k stolci Petrovu! Ta záležitost s kejklířem byla přece lapálie, podle mého mínění je už dávno odčiněna a tvůj syn Penkhart je převýborný hoch. Bude mým poslem, když teď napíši do Říma. Nejsem už vévodkyní a nesluší se, abych panu papeži psala sama. Ale byla jsem vévodkyní a znám postup jednání. Napíši nomenculatorovi Jeho Svatosti, to je jeho conseiller, víš, v záležitostech milosti, advokát nezletilých sirotků a vdov a všech, kdož jsou v nesnázích, na toho jest se obracet, chceme-li papeže o něco prosit. Napíši mu, že jsem středem mimořádně hříšného příběhu. Ze vznešeného rodu pochází ta stařena, ale teď už se dlouhý čas kaje a prosí o milost, aby směla padnout Otci křesťanstva k nohám a vyzpovídat se mu z hrůz svého života, které ovšem bude těžké a strašné vyslechnout; je k tomu třeba muže neochvějného, aby tuto zpověď vydržel a také věřil, že to vydrží Bůh. Tak to napíši, abych u nomenculatora a také v panu papeži přece jen vzbudila zvědavost. K čemu bychom my ženy byly, kdybychom při takové příležitosti nedovedly použít trochu chytré lsti? Zkrátka mám dopis v hlavě takřka hotový, musím jej jen přenést na pergamen, a Penkhart ať jej donese do Říma. O tvé věci se však mimochodem zmíním, popřeje-li mi papež sluchu. Tu jistě snese, neboť ve srovnání s mojí záležitostí je skutečně jen k smíchu.“ –

„A Penkhart?“ prohodila o několik měsíců později ke Gudule. „Kde jen mešká? Hořím netrpělivostí, a proto se mi patrně zdá, že se čas protahuje víc, než tomu ve skutečnosti je, ale přece jen odhaduji, že Penkhart by už pomalu měl být zpět, ať už se svolením či zamítnu—

240$

tím, vrátit se přece musí. Má netrpělivost se mění v obavu, Gudulo, nikoliv kvůli mně, nýbrž kvůli němu a kvůli tobě. Jak bych před tebou stála, kdyby se mu cestou něco přihodilo a my už o něm nikdy neslyšely, protože ho zabili loupežníci nebo že se zřítil do propasti! To by pro mne bylo strašnější, než kdyby mi přinesl zamítnutí!“

„Jen buďte klidná, paní, a mějte strpení!“ těšila ji Gudula, ruce zasunuty v rukávech. „Můj Penkhart, ten se neztratí.“

A skutečně, Penkhartovo zdržení zavinilo jen to, že Penkhart se v Římě seznámil s několika mladými lidmi, kteří rovněž kreslili a malovali. Spřátelil se s nimi a oni ho zavedli i ke svému mistru, k němuž chodili do školy a u něhož se učili roztírat barvy a malovat štětcem, a ten si dal od Penkharta na zkoušku něco nakreslit, pochválil ho a udělil mu rady, čímž se Penkhart při veškeré své věrnosti v městě zdržel, ačkoliv měl v kapse papežovo svolení udělené prostřednictvím nomenculatora. Jen nerad se Penkhart loučil s Římem, s oněmi kumpány i jejich mistrem, a byl proto velice rád, když mu Sibyla, jakmile jí konečně s omluvami za své prodlení odevzdal svolení, řekla, aby jen hned zas s nimi jel, až ona se teď se Stultitií a Humilitas vydají na cestu do Říma, a byl jim jako jejich pomocník na cestě radou svými zkušenostmi. Splnil její očekávání velmi prozíravě, obratně a starostlivě, a šťastně, aniž jejich nohy zavadily o kámen, dopravil matku i dcery jemu již známými cestami a hrůzami přes horské pustiny a rozkošné luhy do města měst a před nomenculatora, který jim přikázal, aby přijali přístřeší a hospitalizaci v ženském klášteře Sergius a Bacchus, hned vedle Lateránského paláce, a prosebníci, žádající o zpověď, určil den a hodinu, to jest hned zítra, kdy k ní papež nakloní své ucho a poskytne jí soukromé slyšení ve své soukromé pracovně.

241$

SLYŠENÍ

Jeptišky od Sergia a Baccha je přijaly laskavě a příští den, před určenou hodinou, hned brzy po ranní mši přišel pro poutnice do kostela papežův cubicularius či komoří a zavedl je do paláce. Tam je v prvním sále odevzdal protoscriniariovi, který je postoupil vestiariovi, od něhož je převzal vicedominus a zavedl je k primiceriovi defensorů – a tak pořád dál z jedné síně do druhé. Mnoha rukama prošly, provázeli je deseti kamennými sály vedoucími do nejvnitřnějších komnat, střežených palatinskými halapartníky, čestnou gardou, dveřníky a červeně oděnými nosiči nosítek. V největším ze sálů stál trůn a tímto sálem je provedli dva čestní komoří, kteří je u dveří odevzdali dvěma tajným komořím. Pak se octly v sedmé síni, tajné předsíni, a tam musily Stultitia a Humilitas pod ochranou dvou tajných kaplanů počkat. Sibyla však, vedena starcem curopalatou, kráčela dál, neboť tajná předsíň ještě nevedla do nejvnitřnější komnaty, kdežpak! Přiléhal k ní ještě jeden sál a za ním další a oba tyto sály neměly jiný účel než vytvořit odstup, a za nimi byl malý šálek, opět s trůnem, který rovněž sloužil jen k tomu, aby byl zachován odstup. Leč tento malý sál přece jen ústil do dubových dveří, nad kterými byl papežský znak v mramoru a které hlídali zprava i zleva dva šarlatoví strážci. Curopalata jim zvednutím hlavy pokynul a oni otevřeli obě křídla dveří. Stařec ustoupil, Sibyla však jimi prošla a octla se v nejvnitřnější komnatě.

Otec křesťanstva, kterému bychom hádali asi dvaačtyřicet roků (a to odhaduji správně, neboť panoval právě pět let), seděl na rudozlaté stolici u velikého, červenou kůží vykládaného stolu, pokrytého psacím náčiním a svitky papíru. K ženě, která vešla a poklesla již u dveří do první hluboké úklony, seděl obrácen bokem a otočil k ní hlavu zahalenou do červené, hermelínem lemované sametové čepice, která mu sahala až na

242$

šíji a dopola uší. Je to vznešená pokrývka hlavy, vyhrazená papeži, a mně se tuze zamlouvá i krátký pláštík ze stejné látky přehozený na ramenou přes dalmatiku – a na něm pallium vyšívané kříži. Papežova bezvousá tvář v čepici byla přísná; lícní kosti se v ní rýsovaly tak jasně a výrazně, až se zdálo, že tak silně vystouply sevřením čelistí, a horní ret, nasazený trochu příliš vpředu u nosu, spočíval nevýslovně vážně na dolním. Tmavé oči však, jakmile zahlédly kajícnici, se zaleskly slzami, aniž tím jejich pohled pozbyl pevnosti, což je řídké a krásné: skrze slzy zírat pevně.

Sibyla jeho slzy nezahlédla, měla oči stále zbožně sklopené, zatímco se s třemi hlubokými poklonami přibližovala a přiblíživši se, padla mu k nohám. Pohybem na své důstojenství snad až příliš rychlým ji papež zvedl, zabránil jí políbit jeho safiánový střevíc s křížem a místo toho jí podal k políbení prsten. Potom ukázal na klekátko vedle sebe, pokryté rudým sametem; o vrchní desku s poduškami si mohla opřít ruce. Odtamtud zvedla oči k zástupci Boha a zbožně mu pohlédla do tváře. Ta stará žena! Zapomněla mžikat při svém zírání, zapomněla hýbat víčky, nehnula – dobře mi rozumějte – brvou, čímž přece pohled zakrátko nejen strne, ale začne se rozplývat, zlomí se o předmět svého zírání, nevnímá jej již a ztrácí se jakoby daleko v neurčitu. Raději tedy obě oči zavřela, špičkami prstů si lehce přejela po čele a potom se zadívala na své sepjaté ruce.

„Vykonala jste, ctěná paní, dcero naše,“ spustil tlumeným hlasem její zpovědník, „dalekou cestu k Nám z vaší odlehlé země, nad kterou jste, jak Jsme se doslechli, byla kdysi panovnicí. Veliká je zajisté vaše touha otevřít Nám své srdce a složit u Nás jeho břímě. Nadešla chvíle. Papež naslouchá.“

„Ano, Svatý otče,“ odpověděla Sibyla, „ta chvíle nadešla dík vašemu slitování, které, jak dobře vím, je pouze předběžné a týká se pouhého slyšení, neboť co

243$

bude s Vaším a s Božím slitováním po slyšení – na to se bojím pomyslet.“

„Papež naslouchá,“ opakoval papež a posunul své ucho, zpola zakryté sametovou čepičkou, o něco blíž k jejím ústům.

„Bůh ať mi pomůže začít,“ zašeptala Sibyla. „Vězte, Svatý otče, že mi bylo z jisté strany přikázáno, abych se potrestala, a proto spravuji azyl pro vyvrhele posbírané na silnici, a při tom mi je jako věrná pomocnice k ruce žena jménem Gudula, hříšnice veliká. Před dvaceti lety se zapomněla s potulným kejklířem a dala se od svého manžela přistihnout v nejlepším hřešení, pročež se na ni její muž ve spravedlivém hněvu obořil vidlemi a vyhnal ji z domu. Tak se dostala ke mně, spojila své pokání s pokáním mým a prosila mě, abych se u vás přimluvila za její rozhřešení, čehož se odvažuji proto, že Bůh, jak se zdá, je nakloněn jí odpustit. Neboť ji od kejklíře požehnal synem, Penkhartem, chlapcem výborným a pravděpodobně lepším, než kdyby ho byla měla se svým manželem. Je ve všem zručný a maluje tak živě a názorně, že bych se vás, Svatý otče, ráda otázala, zda byste mu nemohl u vašeho dvora najít nějaké místo a zda by nemohl vymalovat vaše komnaty a některou kapli k poctě Boží a z vděčnosti k vám za rozhřešení, udělené jeho matce.“

„Paní,“ řekl Řehoř a odklonil od ní ucho, „vykonala jste svou cestu proto, abyste se Nám vyznávala z takových malicherností? Po všem, co jste napsala našemu nomenculatorovi, je přece to, co se událo mezi onou ženou a kejklířem, pouhou lapálií ve srovnání s hříchy, jež byly přisouzeny vám.“

„To je až příliš pravda, Svatý otče,“ připustila Sibyla. „A tajně jsem se obávala, že byste mě mohl mylně chválit za to, že kladu starost o spásu své vlastní duše nezištně do pozadí za spásou jedné hříšné sestry a že především prosím nejen za ni, ale žádám ještě i o místo pro jejího zručného Penkharta. Takový výklad by byl

244$

možný, vy však jste jej nebral v úvahu, a činil jste právem. Nikoliv z nesobeckosti jsem napřed promluvila

o Gudule, přednesla jsem nejprve její příběh jenom proto, abych získala čas, jakož i proto, že se tolik děsím vypovědět příběh svůj a jeho přiznáním naplnit váš sluch hrůzou.“

„Tento sluch a toto srdce jsou pevné,“ odpověděl. „Mluvte bez průtahů! Papež naslouchá.“

I vypověděla mu Sibyla, chvílemi lomíc na polštáři krásnýma hubenýma rukama, chvílemi se zajíkajíc a dusíc v šepotu vzlyky, všechno, všecinko, celou tu extrémní historii, jak jsem vám ji vyprávěl, s výjimkou oněch dvakrát sedmnácti let na normanském ostrově a na skále, o nichž jí nebylo nic známo. O svém rozmilém bratru šeptala, a jak jen oni dva se navzájem pokládali za rovnocenně jemné, o Grimaldově rytířství

i o tom, jak tu noc, kdy Grimald ležel ztuhlý a sýčkové kolem věže tak úzkostně houkali a Hanegiff, věrný pes, vyl ke stropu, oni se toho přesto dopustili, vražedně, v krvavé rozkoši rovnorodosti. Jak v tom hříchu setrvávali i nadále a jak sestřino tělo bratr hrůzně obtěžkal dítětem. O panu Eisengreinovi a jeho tvrdě dobromyslných opatřeních. O Willigisově odchodu a jeho křehké záhubě. O svém slehnutí na vodním zámku pod rukama paní Eisengreinové, a jak jí toho krásného chlapečka vzali a zavřeli do soudku, takže měla sotva pokdy vybavit ho jakžtakž pro plavbu na vlnách: tabulkou, na níž byly vypsány okolnosti jeho zrození, dvěma bochníky chleba naplněnými zlatem a několika dobrými látkami z východních zemí. O pěti mečích vyprávěla, které jí proklály srdce, a o své roztržce s Bohem, jemuž navzdory, nechtějíc být ženou, už vůbec ne ženou, odmítala všechny nápadníky a přivedla tím zemi do neštěstí. I svůj starý sen mu ve své zpovědi vyprávěla: jak se jí zdálo, že porodila draka, který jí roztrhl mateřské lůno a potom uletěl, ale jen proto, aby se znovu vrátil a dral se zpátky do jejího lůna. A stalo se. Protože

245$

najednou byl z dítěte muž, či aspoň rytířský jinoch s nejvyššími atributy mužnosti, a jako její vazal zkrotil neochvějně pevnou rukou divokého nápadníka. A jak, šeptala pak Sibyla dál, pojala toho milovaného chlapce za manžela, jediného. Svatý otče, kterého mohla a musela milovat, a žila s ním tři roky v manželském štěstí, ba i dceru mu porodila, bílou a ruměnnou jako jablíčko, a později druhou, podobnou jemu a jí. Jak, vyznávala štkavě, našla tabulku a zvěděla, že dítě a choť jsou jedna a táž osoba, a jak její duše zděšením omdlela, leč jen předstíraně; na povrchu se duše tváří a dělá mnoho povyku, jak ďábelsky byla ošálena, ale hluboko dole, tam, kde tiše přebývá pravda, nebylo žádné šalby, tam jí naopak byla ona totožnost zjevná na první pohled, a vědomě nevědouc pojala za chotě vlastního syna, protože zas to byl on, jediný, jí rodem rovný. Teď je všechno venku, tím doznala i poslední vinu, nehodná by byla sluchu papežova, kdyby bez úskoků nepřiznala obmyslnost své duše. Nyní ať Svatý otec zrudlý hněvem pozvedne zaťaté pěsti a zatratí ji do pekelného ohně; to jí bude milejší než před Bohem a papežem lživě tajit, že v skrytu srdce všechno věděla a že se její duše při odhalení jenom tak tvářila.

Sibyla zmlkla. Zavládlo mlčení. Dodala ještě:

„Dlouho jste poslouchal můj hlas, papeži Řehoři. Nyní zas i já uslyším váš.“

Uslyšela jej, byť i ne naplno, protože papež mluvil tlumeně jako kněz ve zpovědnici:

„Veliký a extrémní je váš hřích, paní, a přiznala jste jej papeži důkladně od základů. Tato důkladnost v extrému je větším pokáním, než když jste dle ustanovení svého hříšného chotě myla žebrákům nohy. Čekáte, že zvednu ruce a že vás zatratím. Což vám nikdy nikdo, kdo studoval Boha, neřekl, že Bůh přijímá pravou lítost jako pokání za všechny hříchy a že člověk, byť jeho duše byla sebevíc chorá, dojde záchrany – pakliže jeho oko jen na chvíli zvlhne upřímnou lítostí?“

246$

„Ale ano, to jsem už slyšela,“ odpověděla Sibyla, „a uchvacuje mě, že to znovu slyším od papeže. Nechci a nemohu však být zachráněna sama, ale jen společně s ním, svým chotěm a dítětem. Jak je to s ním?“

„Prozatím,“ řekl papež, „se táži já vás. Nikdy jste od té doby neslyšela, co se s ním stalo, je-li živ či mrtev?“

„Nikdy, pane, jsem o něm neslyšela. Pokud však jde o to, je-li živ či mrtev, mám silně za to, že je po smrti. Z mužnosti vzal jistě na sebe pokání tak nesmírné, že přepjal své síly. Domníval se přec, že jeho hřích převyšuje můj, což nemohu připustit. I když všechno jeho maso a kosti pozůstávaly z hříchu – z hříchu jeho rodičů – , hřešil jimi přece jen potud, že nevědomky spával se svou matkou. Ale já jsem si s bratrem zplodila manžela.“

„Míra hříšnosti,“ namítl papež, „je před Bohem sporná, tím spíše, že tvé dítě tam, kde se duše neupejpá, rovněž velmi dobře vědělo, že ta, kterou miluje, je jeho matka.“

„Otče křesťanstva, jak přetěžce ho obviňujete!“

„Ne příliš těžce. Papež nebude zacházet s tím floutkem šetrněji, než jste vy zacházela se sebou. Panic, který se vydá do světa hledat matku a vybojuje si ženu, která, ač sebekrásnější, by mohla být jeho matkou, musí počítat s tím, že ta, kterou si bere, je jeho matka. Tolik o jeho rozumu. Jeho krvi však byla jednakost ženy a matky známa dlouho předtím, než se dozvěděl pravdu a než se jí náramně komediantsky zhrozil.“

„Mluví papež. A přece tomu nemohu věřit.“

„Paní, řekl Nám to on sám.“

„Jakže? Jakže? Vy tedy jste ho před jeho smrtí viděl?“

„Je živ.“

„To nechápu. Kde je, kde?“

„Nedaleko odsud. Troufala byste si ho poznat, kdyby vám ho Bůh ukázal?“

„Svatosti, na první pohled.“

247$

„A dovolte, abych se dále zeptal: bylo by vám velmi trapné se s ním opět setkat, nebo by u vás převyšovala radost?“

„Nejenže by převyšovala, jen a jen radost a blaženství by to bylo. Milost, pane! Ukažte mi ho!“

„Podívejte se tedy napřed na tohle.“

A vytáhl zpod papírů na stole jakýsi předmět a podal jí ho: byl ze slonoviny, zarámovaný a popsaný ve formě dopisu. Tabulka. Držela ji v rukou.

„Co se to se mnou děje?“ řekla Sibyla. „Je to ta tabulka, o které jsem vám vyprávěla a kterou jsem dítěti přiložila do soudku před sedmnácti a sedmnácti a třemi a pěti roky. Bože, Bože můj, zas ji držím v ruce – potřetí. Když jsem na ni vypisovala, jak se to s dítětem má, měla jsem ji v ruce, a podruhé pak v oné hrůzné chvíli, kdy jsem ji na pokyn zlovolné služky vyňala ze skrýše v manželově komnatě. V jakých nesnázích byla tehdy hříšná duše, když měla uhodnout, jak asi manžel k té tabulce přišel! Dítě a manžel – duše je chtěla mít daleko od sebe a nechtěla pochopit, že jde o jednoho a téhož člověka. Dlouho se domnívala, že tu tabulku manželovi dalo dítě. Vám ji dal můj choť, nejmilejší papeži?“

„Je moje odjakživa. Přistál jsem s ní na jednom ostrově v moři a potom v zemi vašich i mých předků. Jest mi, má nejdražší, uložit tvé duši nový úkol, leč úkol milostivý: abys pochopila trojjedinost dítěte, chotě a papeže.“

„Jímá mě závrať.“

„Pochopte to, Sibylo. Jsme váš syn.“

Sibyla se s úsměvem sklonila k podušce a slzy jí stékaly po tvářích vyhublých stářím a pokáním. A mezi úsměvem a slzami pravila:

„Vím to dávno.“

„Cože? Poznala jste mě tedy v papežské čapce po tolika letech?“

„Svatosti, na první pohled. Vždycky vás poznám.“

248$

„A zahrávala jste si s Námi, lehkomyslná ženo?“

„Když vám se zachtělo zahrávat si se mnou – „

„Mysleli Jsme, že tím pobavíme Boha.“

„Na to jsem Vám ráda přistoupila. A přece to nebyla hra, neboť i když tři jsou jeden, papež má přece jen k dítěti i choti daleko. Vyvolenému Páně jsem se upřímně vyzpovídala.“

„Matko!“ zvolal Řehoř.

„Otče!“ zvolala Sibyla. „Otče mých dětí, věčně milované dítě!“

Objali se a zaplakali.

„Řehoři, nade vše ubohý Řehoři!“ řekla Sibyla, tisknouc jeho hlavu ke své. „Jak krutě ses asi musel kát, že tě Bůh vyvýšil nad nás všechny hříšníky.“

„O tom pomlč,“ odpověděl Řehoř. „Mé bydliště bylo arciť nad pomyšlení holé, ale hvězdy nebeské a vítr a počasí skýtaly změn mnoho, a kromě toho mě Bůh hluboce snížil, na úroveň sviště, a to pak všechno ani příliš nepozoruješ. Ale milá, nejmilejší matko – ty – ses vůbec nepodivila, že v papeži nalézáš syna?“

„Ach, Řehoři,“ odpověděla Sibyla, „tenhle příběh je tak extrémní, že nás v něm už ani nad nejúžasnějšími věcmi úžas nejímá. Jak vysoko však musíme velebit moudrost Boží, že Bůh, uspokojen tvým ponížením, tě vyvýšil na papeže! Neboť nyní je v tvé moci vyhladit hrůzu, která stále ještě trvá, a rozloučit naše manželství. Považ, že jsme až do dnešního dne křesťansky oddáni!“

„Ctihodná ženo,“ řekl Řehoř, „poručme to Bohu a ponechme Jemu na vůli, chce-li dílu ďáblovu, jako je náš sňatek, přisuzovat platnost či ne. Mně by se málo slušelo vynést rozvodový rozsudek a uvést náš vztah znova ve vztah matky a syna. Neboť, když všechno dobře uvážíme, ani Vaším synem bych raději nebyl.“

„Ale čím si tedy, dítě, můžeme navzájem být?“

„Bratrem a sestrou,“ odpověděl Řehoř, „v lásce a utrpení a v pokání a milosti.“

249$

Sibyla se zamyslila:

„Bratrem a sestrou. A kde je duše Willigisova?“ „Duše mého otce? Což jste, paní, nikdy nezaslechla, že jsme dokázali vymodlit z pekla pohanského císaře? Nu, žádné strachy o mého drahého ujce, s kterým bych se tak rád byl setkal ještě v životě, s kterým se však jednou setkáme v ráji.“

„Sláva tvé moci klíčů, dítě! Byl jsi tak mladý, když jsi odcházel ode mne a odepřel našim dvěma dcerám křest. Povolíš jim ho teď ve své papežské zralosti?“ „Naše dcery!“ zvolal. „Kde jsou?“ „Bylo mi trochu trapné,“ odpověděla Sibyla, „že ses na ně dosud nezeptal. Jsou v tajné předsíni.“

„Tak daleko odsud? Ať je neprodleně před Nás přivedou!“

Stalo se. Stultitia a Humilitas přišly za nimi do nejvnitřnější komnaty a směly rovněž políbit pouze prsten, nikoliv střevíc. -

„Milé neteře,“ řekl Gregorius, „nazýváme vás tak, ježto vaše matka objevila v papeži svého vzdálenějšího příbuzného. Radujeme se ze srdce, že vás poznáváme ve vaší rozdílné půvabnosti.“

K Sibyle však řekl:

„Tady vidíš, s úctou milovaná, a buď- za to pochválen Bůh, že satan není všemocný a nedokázal hnát věci do -takových extrémů, abych se omylem dostal ještě i s těmito dvěma do nějakého vztahu a dokonce měr od nich snad děti, čímž by se spřízněnost už proměnila v hotovou propast. Všechno má své meze. Svět-je konečný.“

Ještě o mnoha věcech spolu hovořili a jako kdysi, jenomže za okolností o tolik šťastnějších, učinil Řehoř nutná opatření, protože byl muž a nadto papež. Sibyla i s neteřemi měla prozatím ještě zůstat v klášteře Sergia a Baccha, vbrzku jí však Řehoř hodlal dát postavit vlastní klášter, v němž měla s velikými poctami působit jako kněžna abatyše. Stalo se tak doslova a Stultitia

250$

zůstala u matky jako víceabatyše, kdežto Humilitas, přijavši křesťanský křest, se provdala za Penkharta, kreslíře, protože se oba už dávno měli rádi. Penkhart to přivedl daleko ve své zručnosti, zaujal v Římě vysoké postavení a směl pomalovat mnoho stěn jednak dík svému talentu, jednak i proto, že měl za ženu papežovu neteř. Tomu se říká nepotismus, proti kterému však není co namítat, pakliže jej ospravedlňují zásluhy.

Tak žili všichni vespolek v radosti a .každý časem sešel svojí smrtí, podle toho, jak kdo kdy vykročil a byl na řadě. Sibyla umřela první v osmdesáti letech: vyššího stáří už nedosáhla, protože mnoho raného žalu i tvrdá léta pokání jí přece jen asi ukrátily život. Její synovec, papež, ji přežil skoro o celý lidský věk: dožil se devadesátky a jako pastýř národů stále ještě vyrůstal výš a výš; až do posledka vzbuzoval úžas orbis jako apoštolské orákulum a doctor mellifluus. Ti ostatní tu ještě trochu pobyli, nejdéle děti Penkhartovy a Humilitas, veselí lidičkové, zplození ve správném směru dopředu a tak i žijící. Leč zanedlouho zvadli i oni jako listí jednoho léta a pohnojili zemi, po které chodili, vzkvétali a vadli zase jiní smrtelníci. Svět je konečný a věčná je jen sláva Boží.

*

Klement, který takto dovedl báj k cíli, vám děkuje za vaši pozornost a rád přijímá vaše díky za námahu, kterou na dílo vynaložil. Jenom ať nikdo z těch, kdož si libovali v příběhu, nevyvozuje z něho falešnou morálku a nedomnívá se, že je to s hříchem nakonec snadná věc. Nechť se chrání říkat si „Nu, buď jen veselým zlosynem! Když to s tímhle tak dobře dopadlo, jak bys ty mohl být zatracen?“ To je našeptávání ďáblovo: prožijte sedmnáct let na skále, sníženi na úroveň sviště, a koupejte přes dvacet let nemocné, pak uvidíte, zda je to špás! Moudré ovšem je vytušit v hříšníku

251$

člověka vyvoleného, je to moudré i pro hříšníka samého. Neboť předtucha o jeho vyvolenosti mu možná dodá důstojnosti a zúrodní jeho hříšnost tak, že ho vynese k vysokému letu.

Jako odměnu za varování a radu vás prosím, abyste mě zahrnuli do svých modliteb, tak abychom se jednou všichni s těmi, o nichž jsem vyprávěl, shledali v ráji.

VALETE

$

POHÁDKA O ČLOVĚKU VYVOLENÉM

Na počátku historie tohoto románu stojí báje o Oidipovi:

Delfské orákulum varuje thébského krále Laia před zplozením syna – zabije prý otce a pojme za manželku vlastní matku. Avšak syn se přesto narodí a otec, rozpomenuv se na věštbu a chtěje předejít jejímu naplnění, dá ho pohodit v horách, kde chlapce najdou poddaní korintského krále, který jej vychová. Oidipus, jak ho pojmenuje jeho pěstoun, znepokojen narážkami svého okolí, ptá se delfské věštírny na svůj původ. Ta opakuje svůj první výrok. Oidipus prchá od svých domnělých rodičů, setkává se, aniž ví, o koho jde, se svým skutečným otcem a v náhodné šarvátce ho zabije. Při putování po zemi osvobodí rodné město Théby od nestvůrné Sfingy a odměnou se mu dostává královské hodnosti i ruky ovdovělé matky Jókasty, s níž zplodí dva syny a dvě dcery. Když v Thébách vypukne mor a věštec Teiresias označí Oidipa za otcovraha a původce všeho zla, Jókasta se oběsí, Oidipus se připraví o zrak a obec ho zatratí a vyžene. Oidipus bloudí pak jako štvanec po světě, provázen dcerou Antigonou, a tajemně mizí v lůně Země, která mu laskavě skýtá útočiště.

Oidipovský mýtus byl významnou součástí antického duchovního světa; znal jej už Homér, Hesiodos, dramaticky jej zpracoval Aischylos, Euripides a především Sofokles, a dráždil pak znovu a znovu svědomí evropské kultury. Corneille, Voltaire, Hans Sachs, Dryden, v moderní době Platen, Gide, Hofmannsthal, Andrič a jiní se k němu znovu vraceli.

Znal jej ovšem i křesťanský středověk, motiv oidipovské viny se objevoval v okruhu grálovských a tris—

253$

tanovských mýtů. Nejprve ve Francii. Podle francouzské předlohy „La vie de St. Gregorie“ jej pak pod názvem „Gregorius auf dem Steine“ zpracoval Hartmann von Aue, jedna z velkých hvězd středověké německé poezie, který jí dal nejenom dobovou epickou podobu, ale i výklad:

Bratr a sestra, děti nejmenovaného vévody, žijí po smrti otcově (matka zemřela při jejich narození) ve shodě víc než sourozenecké, která vyústí v zakázanou milostnou rozkoš. Když má přijít na svět plod této hříšné lásky, bratr odchází za pokáním do Svaté země a na cestě umírá touhou po své sesterské milence. Ta zatím tajně narozené dítě vysadí v lodičce na moře a sama pak vládne zděděné zemi a příkladně se kaje. Řízením Božím přistane dítě na osamělém ostrově; opat místního kláštera pokřtí chlapce jménem Gregorius a vychová jej.

Když v sedmnácti letech Gregorius nešťastnou náhodou zví, jakého je původu a jak hříšně byl zplozen, vydává se jako rytíř do světa hledat své rodiče. Na pevnině osvobodí město sužované nepřítelem a získá ruku i zemi vladařčinu, aby po čase zjistil, že žena, kterou si vzal, je jeho matka. I on se tedy musí kát. Přikáže své matce-ženě, aby se vzdala trůnu a v pokání se starala o nemocné, sám pak odchází, aby odčinil vlastní vinu. Sedmnáct let stráví na pusté skále uprostřed jezera. Bůh ho nejenom uchová, ale povolá ho, očištěného pokáním, do Říma, kde se z provinilce a kajícníka stává věhlasný papež. A když k němu po letech přichází matka, netušící, ke komu jde, dává se jí poznat, odpouští jí z moci svého velekněžského úřadu všechna provinění a modlitbami vykupuje z očistce i svého otce. –

Základní motiv oidipovského krvesmilství zůstává ve středověkém legendárním mýtu nedotčen, je dokonce dublován, ve východisku však a hlavně v závěru prodělal převratné proměny. Není zde netečného, neúpros—

254$

ného, predestinujícího (ale vědoucího) fata-osudu, jeho roli zde bere na sebe ďábel, podlý našeptavač a svůdce, útočící na lidské slabosti a zneužívající jich pro své potěšení na úkor člověkovy duchovní čistoty a štěstí; není zde oidipovské otcovraždy, ani matčiny sebevraždy, ani provinilcova sebemrzačení, které mají obnovit přirozený řád, stanovený vyšší mocí; ale nadto a především není zde přestupníkova vyvržení z obce, která se nad ním pohoršuje; středověk přesouvá tíhu odpovědnosti provinivšího se jedince na jeho vůli dobrovolně odčinit vinu, na vůli, která jediná je s to regenerovat život a sjednat smír mezi přestupnickým jedincem a vesmírným řádem.

Proč si Thomas Mann, který nedlouho před smrtí řekl, že má tolik námětů, že by mu vystačily na sto let, vybral právě tuto hartmannovskou „předlohu“ ke svému „Vyvolenému“ (Der Erwählte), psanému v Americe a vydanému ve Frankfurtu roku 1951? Byl to snad, aspoň částečně, jeho sklon k dekadentním námětům, jak se v jeho dílu porůznu objevují od prvních povídek přes „Smrt v Benátkách“ až ke „Kouzelnému vrchu“? Nespolupůsobila zde i záliba ve starších, mnohokrát už zpracovaných látkách (Tristan, Josefovská tetralogie), jimiž Mann jako by potvrzoval Saldovu maximu, že vůbec nezáleží na tom, kde autor čerpá, zda ve zkušenosti životní nebo vzoru knižním? Ať tak či onak, výsledek ukazuje, že Mann z jakési autorské bujnosti a ve chvíli tvůrčí siesty po tvrdém zápolení s faustovskou látkou přijal výzvu k slovesnému turnaji mezi stoletím dvanáctým a dvacátým, jak mu jej nabízela středověká verze oidipovského námětu, aby v tomto „obnoveném obraze“ s okázalou duchaplností a lehkostí ukázal, co „umí“ dnešní autor.

Samozřejmě znal řeckého „Krále Oidipa“, stejně jako jeho středověkou variantu: tu jednak ze sbírky „Gesta Romanorum“, jednak přímo z Hartmanna, kterého, jak se ukáže, četl velmi pozorně. A protože v literatuře, dík

255$

pilným badatelům, nezůstane nic utajeno, je doloženo, že Mann se v přípravě na „Vyvoleného“ obeznámil i s podstatnou částí mýtů a legend francouzského a německého literárního středověku, především s Wolframovým „Parzivalem“, a že své „historické“ anekdoty i pověsti a epizodická líčení, uložená ve „Vyvoleném“, čerpal mimo jiné například z „Dějin města Říma ve středověku“ od Ferdinanda Gregorovia (1859– 1872). Sbíral prostě materiál, kde jen to bylo možno – jak to ostatně dělal u všech svých prací. Neboť: „Co je látka?“ praví jeho Riemer v „Lottě ve Výmaru“: „Látka leží na ulici.“

Ovšem sebevíc materiálu by nebylo k ničemu, kdyby nebylo básnické imaginace, invence, rafinovaných řemeslných zkušeností a pořádající vůle, která z nesčíslných útržků buduje nový jednotný tvar. Svrchovaný mistr slova a kompozice mohl ochotně, ba s potěšením, přistoupit ke hře na dané téma. Svůj úkol si nehodlal nijak ulehčit tím, že převzal základní děj svého středověkého soka. Udělal tak se vším respektem k rovnocennému kolegovi, který jistě nebyl tak naivní, jak se to z dnešní perspektivy čtenáři jeví, a který byl nepochybně zasvěcen do tajemství života stejně jako spisovatel moderní a znal jádro uzavřeného růžového poupěte, něhu jeho plátků, barvu i vůni, jeho svody i křehkosti, ale byl přitom ještě dobrovolně-nedobrovolně omezen dobovými tabu, která nedovolovala obnažit všechny složky propastných hlubin.

Hartmannovo dějové pásmo, pro dnešní cítění pouhá kostra, sevřená do čtyř tisíc krátkých veršů, postupuje úsporně a přímo od události k události, je to kostra oděná jen morálními úvahami o hříchu, pokání a vykoupení v duchu středověkého étosu daného biblí. Mann podržel postup Hartmannova děje do nejmenších podrobností, ale rozčlenil jeho stejnoměrný nedramatický proud do jednatřiceti organičtěji komponovaných a pointovaných kapitol. Někdy jej zkracuje, aniž vyne-256$

chává co podstatného, jindy mu deset, dvacet Hartmannových veršů vystačí na celou kapitolu.

A zde začíná moderní konkretizace. Zatímco u Hartmanna jsou až na Gregoria všichni aktéři bezejmení, u Manna dostávají své vynalézavě volené středověké jméno, má je i sluha Willigisův, který se na scéně jen mihne, ba i kůň, spolutvůrce Řehořova vítězství nad Rogerem. Stejně postupuje dnešní autor při lokalizaci děje. Mannův čtenář se cítí bezpečněji, ví-li, že je v Bruggách a že tamější vévodkyně se jmenuje Sibyla; neurčitost časová mu nevadí, je na ni zvyklý z jiných pohádek. S lokalizací děje a se jmény jednajících osob vyvstává pro moderního spisovatele nejen příležitost, nýbrž dokonce nutnost postavy individualizovat. Kdežto u Hartmanna jsou jednotlivé postavy jen pasivní, neodlišení nositelé děje a obecné typy, Mannovi protagonisté hrají své samostatné role v rámci celku, jehož vnější i vnitřní prostor bohatě vyplňují, každý nese svůj „zvláštní osud“, každý, určen svým charakterem a pozadím, hraje svůj part, přispívaje jím k dynamice, reliéfnosti a pohybu ústředního dramatu. Skutečně životný charakter nemůže být statický, jsou v něm uloženy všechny psychologické předpoklady pro vývoj děje, zauzlení a konflikt. Například: Mann, zkušený tvůrce postav, hned u prvního styku Willigise a Sibyly připravuje ve vzájemném zalíbení i jejich pád, který není způsoben náhodou, nýbrž nutností, a stejně si předem nahrává možnost hříchu Řehoře a Sibyly v Bruggách. Postupuje tak i v jiných případech. Navíc připravuje katastrofu nejen vztahem dvou partnerů, nýbrž i symbolickou doprovodnou atmosférou, jako je třeba Sibylin sen o draku (sen jako předpověď je takřka trvalou přináležitostí starých mýtů), kterého porodila, který odlétá, vrací se a dere se znovu do jejího lůna. Se stejným symbolizujícím záměrem je naznačen příští osud Řehořův překrásným přistáním před Bruggami. Jakou přesvědčivou milostnou scénu

257$

vyvodí Mann z Hartmannova tajnosnubně konstatujícího „zápasu“, jaký prostor zaujme u něho dáma Eisengreinová (u Hartmanna jen anonymní věrná a dobrá žena), div ne porodní prabába všeho lidstva radující se z každého přírůstku života bez ohledu na jeho hříšný původ! Tam, kde Hartmann stroze vypočítává čtyři meče, které proklály srdce Sibylino, Mann rozšiřuje čtvrtý „meč“, stručnou zprávu o Willigisově smrti, do veliké, „realistické“ scény se všemi pravděpodobnými souvislostmi a přidává, aby navázal další děj, ještě pátý meč – válku, která vzniká pro Sibylino urputné odmítání nápadníka. – K tomu, jak Mann domýšlí, co podle dnešních estetických požadavků zůstalo v Hartmannovi nedopovězeno, uvažme ještě jeden příklad: k sedmnácti zlatým, které si „malý lodníček“ přiveze s sebou a které Hartmannův opat „uloží na dobrý zisk“, si Mann vymyslí žida, jehož lichvářské řemeslo bylo ve středověku podle všech božských i občanských zákonů odporné a trestné, a rozpustile zaplete do obchodu i klášterního spolubratra.

Nemělo by smyslu v tomto omezeném rámci konfrontovat podrobně středověký text a moderní verzi, stačí říci, že Mann nejen znalecky odhaluje všechny možnosti skryté v Hartmannově podání, ale že je i mistrovsky rozvíjí vpravdě moderními prostředky; že je, podle svých vlastních slov, „rozvádí, realizuje a upřesňuje“, že je domýšlí v duchu vývoje, kterým prošlo epické umění od 12. století do dneška, že zpracovává dané téma spektrem literárních zkušeností nabytých především v devatenáctém a dvacátém století: nechť je dnešní prozaik sebevzdálenější všem Swiftům, Goethům, Balzacům a Tolstým, za všemi jeho postupy je neustále přítomno úsilí, experimenty, prohry i zisky jeho předchůdců včetně zkušeností literárních výbojů tohoto století. Mann, dědic a pokračovatel, rozehrál ve „Vyvoleném“ všechny rejstříky svého vyzrálého vyprávěčského umění, nevyhýbaje se někdy ani značně

258$

vnějším efektům. Každý výraz a věta, stejně jako nepřeberné invenční bohatství a kompoziční svrchovanost, všechen ten ohňostroj prvků vědních a imaginárních, miniaturních motivů, anachronismů, archaismů, kontrastů, paradoxů a útržků dějin posbíraných ze všech koutů světa a času a spojujících mýtickou minulost s přítomností, realitu a sen v kaleidoskop nové skutečnosti jsou dokladem o vývoji, stavu a úrovni moderní prózy.

Přičteme-li k tomu až rozkošnickou zálibu ve výrazu a jeho jednoznačné reliéfnosti i šalebně světélkující mnohoznačnosti, pochopíme snadno, čím je Mannovi krásná próza. Už svůj biblický román „Josef a bratří jeho“, opřený rovněž o mýtus, označil Mann za „Sprachwerk“, k němuž dodávají materiál všechny možné oblasti, za „báseň lidství, epický žert, humornou pohádku o člověku“, a vyslovil naději, že „uvedl do života na nový způsob něco zvláštního a prospěšného pro potěšení lidí“. Tento autorský výměr lze takřka bez omezení přijmout i pro „Vyvoleného“. I v něm je zřejmé toto zacílení: jedině skrze slovo může básník postihnout osud člověka na této zemi, jedině jím jej může převést do věrohodné a přesvědčivé umělecké skutečnosti; hlavními pilíři, na nichž se vyprávění „realizuje“, jsou jazykové prostředky, nesmírně vážná, jiskřivá a kouzelná „hra se slovy“, skrze niž se umělecky interpretuje a poznává svět. Žádný jazykový prvek nemůže v takto uspořádaném díle přijít nazmar; pestrá směsice řeči literární, slangové, lidové i středověké mezinárodní hantýrky německo-francouzsko-anglicko-latinské je jeden jediný proud, který tančí a raduje se a jehož tok jaksi samozřejmě přechází do rytmů, aliterací, ba i veršů; to když třeba pana Poitewina při jeho líčení začnou „pokoušet rýmy“. Všechno je zkrátka podřízeno smyslu slovesného díla, jehož prostředníkem je „řeč jako taková, řeč o sobě, pramálo se starající o idiomy jazykových božstev jednotlivých zemí“.

259$

„Vyvolený“ vyvolal v Německu celou škálu kritik, od obdivné kladných až po hlasy, které neváhaly prohlásit Manna za „topiče pekel“, jako ho jiní odpůrci kdysi pranýřovali jako bořitele tradic a hrobníka západní kultury. Pohoršené odsudky, povětšině zmatené mannovskou ironií, jejím rozložením a funkcí ve vyprávění, vycházely od těch, kdož ve „Vyvoleném“ spatřovali nevkusnou parodii, nedůstojnou „mravně zbožného“ ideového jádra.

Ironie je jedním z hlavních tvárných prostředků Mannových už v raných „Buddenbrookových“ a časem zaujímá v Mannově díle stále více prostoru jako všudypřítomná síla, či aspoň atmosféra (stávajíc se nejednou ve chvílích rozpaků i samoúčelnou). Pro Manna jsou kultura a ironizující parodie v dnešním čase příbuzné pojmy a znamenají „vrchol a samu jemnost současné literatury v rekapitulaci, tj. v parodizujícím opakování evropského mýtu“.

Ironie hraje u Manna úlohu odstupu i masky. Jednou je to objektivizující předěl mezi autorem a jeho hrdiny, jindy zas ironie vyjadřuje básníkovu skepsi vůči dění světa a shovívavý soucit k lidským, až příliš lidským osudům v panoptiku života. Zabírá přitom širokou stupnici odstínů namnoze smíšených, od vášnivě odmítavého soudu přes parodizující sebeironii (zvlášť v „Doktoru Faustovi“) až k laskavému či melancholickému humoru, jehož příkladem mohou být překrásné povídky „Pán a pes“ a „Zmatek a raný žal“. Ve „Vyvoleném“ máme, zdá se, co dělat s ironií i při nejpříkřejších výpadech provázenou bujným a chápavým smíchem, znějícím nad tragickým paradoxem lidského údělu, smíchem, který určuje i výsledné vyznění.

Základní rozdíl mezi středověkým eposem a moderním prozaickým vyprávěním je vymezen už rozdílem vstupních stránek. Zatímco úvodní verše Hartmannovy jsou zbožně chmurnými, abstraktně didaktickými úvahami o hříchu a pokání, dobru a zlu, Mannova

260$

kapitola „Kdo zvoní“, světélkující pohádkovou konkrétností a napovídající, co bude, a hlavně jak co bude, je zároveň i poetikou příběhu. Motiv zvonů, zázračně rozhoupaných vyšší mocí, který se objeví u Hartmanna až na konci, přemísťuje Mann se znaleckou kompoziční zkušeností do úvodu a spojuje jej s všemocným „duchem vyprávění“, který si právem jemu daným zvonění „vymyslil“ a který se pak vznáší nad dějem a zasahuje do vyprávění, kdykoli se mu zachce. „Duch vyprávění“ není nepostižitelné abstraktum, je konkretizován vlastním vyprávěčem „Vyvoleného“, mnichem Klementem, kterého Mann rafinovaně vsouvá mezi sebe a příběh. Jeho úloha je složitá a málo záviděníhodná: má hrát sám sebe, tj. part Hartmanna-vyprávěče i s jeho úvahami, podloženými jeho mnišstvím; má občas zastupovat jako už u Hartmanna lamentující antický chór; má plnit nejen úlohu plnomocníka autorova, ale i jeho oběti; třebaže jeho smýšlení je rigorózní a liberální zároveň, musí tu a tam poslechnout i nejpotměšilejší pokyny svého tvůrce a pána – někdy je přímo vidět, jak ho autor poštívá a vkládá mu do úst výroky, které přesahují mnišskou míru. Neboť „duch vyprávění“ je duch všetečný, sdílný, nezbedný, využívající a rozmarně zneužívající svobodná práva tvůrce-napodobitele, v rámci svého poslání a možnosti vševědoucího a všemocného, a tedy schopného předvídat, přesouvat sledy osudů, přerušovat je a zasahovat poťouchle do vyprávění. Duch vyprávění smí s humorem či ironií objevovat a se šetrným či méně šetrným potěšením perziflovat kontradikce a rozpory; i skryté směšnosti (jako je například komika obsažená v podivuhodné směsici středověkého pěstního zápasu a dnešního boxerského mlácení, nebo v Řehořově-Sturmiho vítězství nad Rogerem) – i sama sebe. S jakou prostořekostí se duch vyprávění baví složitými příbuzenskými vztahy krvesmilné rodiny! Malý, ještě nepojmenovaný Gregorius je „bratrem svých rodičů, má za matku svou tetu, a

261$

tudíž i svého otce za strýce“; Herrad pak, dcera Řehoře a Sibyly, je vlastně vnučkou Sibylinou, protože Řehoř je Sibyliným synem, takže nakonec vznikne příbuzenský vztah k nerozmotání: „dítě hanby, muž své matky, děd svého zetě, švagr svého otce, hrůzný sourozenec svých dětí“. Zatímco čtenáři se z tohoto mumraje točí hlava, duch vyprávění zůstává svrchovaně klidný a jeho svrchovanost přejímá pak celé vyprávění, jemu jsou podrobeny nejen protagonisté, ale i situace.

Jenže jak má tento nevázaný duch vyprávění být práv tragickému motivu oidipovskému? Právě na tomto místě někteří Mannovi kritikové nevystihli podstatu díla. Při bližším přihlédnutí k Mannovu textu vyjde přece jen najevo, že nezbedný duch vyprávění ví, kde jsou hranice smíchu v pohádce s krvavým jádrem; že ví, co je uměřenost in re. Ironicko-humorné ladění proniká sice odvážně a nebezpečně blízko k citlivému smyslu vyprávění a jeho výkladu, ale přes svou všudypřítomnost není přece jen víc než široký rámec vlastní podstaty, která je traktována zcela vážně. V ideové oblasti svého příběhu je Mann v těsném sousedství Sofoklově.

Mann se v hrubých rysech snad ztotožňuje s mravními závěry Hartmannovy středověké náboženské morality, ale domýšlí je zcela samostatně, v duchu svého humanismu, ačli rozdíl zde není tak veliký jako ve formě. Už motivace pádu sourozenců je u něho jiná. Není to ani souhra náhod, sankcinovaná věštbou podloženou vědomím obecné pravdy, ale ani středověký ďábel, přes jehož zlomyslně nastavenou nohu si sourozenci padnou do náruče a zhřeší. Mann má pro tento pád konkrétnější (a němečtější) vzorec: láska – smrt. Láska jako nejvyšší sebeuplatnění v druhém a sebezničení zároveň; touha shořet a z popela se zrodit znova. Scéna pádu Willigise a Sibyly („chuchvalec lásky, vraždy a bídy těla“) se svou dusnou atmosférou, mrtvolou otce v sousedství, psím vytím a kaluží krve na podlaze, je

262$

znamenitou variantou podobných situací v německých ságách a Wagnerovy nebo Straussovy hudby. Mann vsak jde ještě dál: incest bratra a sestry stejně jako jeho pokračování v pádu matky a syna („hřích plodí hřích“) není tak nevědomý, jak provinilci sami sobě předstírají. I hřích je aktem vůle, i ke hříchu je zapotřebí jistého, byť sebe zdráhavějšího souhlasu mysli. Tento souhlas je v druhém případě zřejmější a napolo už i přiznaný. Sibyla tuší a mohla by, kdyby chtěla, uhodnout, o koho v jejím partnerovi jde, a ač pak opravdově pyká, přesto v rozpomínce říká: „Můj sladký treste!“ Naplno se pak k této pokrytecké vědomosti-nevědomosti přiznává jak Sibyla, tak dokonce i Gregorius při závěrečném audienčním setkání. Může už být přiznána, dokonce s jistým potěšením, rozhodně však se skutečnou odvahou k pravdě, neboť přečin ve svém pokračování zplodil odčinění, k němuž bylo potřeba heroičtějšího aktu vůle a souhlasu – vítězové nemusí už zastírat své počáteční prohry.

Ale nejen východisko, také konečný soud je u Manna jasněji vyjádřen. Je napověděn od počátku vlastně už titulem. 1 antický mýtus naznačuje, že Oidipus je člověk výjimečný v tom smyslu, že je vzorem velkého lidství, v jehož ohnisku se koncentrují tisíce a tisíce osudů menších. Hartmann zas podtrhuje šlechtictví provinilcovo. Úplný titul u něho zní: „Gregorius – dobrý hříšník“; dobrý proto, že z negace „hříchu“ dospěl k dobru. Mann bystře odhaluje tuto možnost v Gregoriovi a staví právě na ní dál. Jeho Řehoř v sedmnácti letech vzhlíží někam „do snů“; do snů, v nichž rytířsky vykoupí své rodiče, sebe i svět; ale nepochybně i do mlh vlastního tušeného údělu, který mu je určen. U Manna je ovšem Řehořovo šlechtictví především erbem vznešenosti duše, směrnicí jeho rozhodování. Ne každý člověk je s to spáchat extrémní zločin a kát se z něho. Nejde proto jen o výjimečnost viny, nýbrž především o výjimečnost lítosti a lidské

263$

aktivity, přiměřené provinění. Sebevětší pokání, praví Mann, protože je spisovatelem tohoto věku, bylo by hluché, kdyby neznamenalo zároveň stejně velikou a čistou službu lidem; trest je pro soudobého člověka smysluplný jen tehdy, má-li úlohu společensky činorodou. Pro Manna je teprve Řehoř, jenž posléze ve vysoké funkci, člověk stonásobně zmoudřelý zkušeností svého „pádu“, slouží stovkám a tisícům strádajícím, vyvrcholením a uzavřením příběhu o člověku nevšedním, o muži vyvoleném.

J. F.

OBSAH

Kdo zvoní? – – 7

Grimald a Baduhenna – – 13

Děti – – 18

Zlé děti – – 30

Pan Eisengrein – – 37

Paní Eisengreinová – – 44

Vyvržen – – 50

Pět mečů – – 55

Rybáři ze Svatého Dunstanu – – 63

Peníze se plemení – – 76

Tesknílek – – 82

Rána pěstí – – 91

Odhalení – – 97

Disput – – 102

Pan Poitewin – – 112

Setkání – – 122

Utkání – – 130

Políbení ruky – – 142

Sibylina modlitba – – 148

Svatba – – 154

Ješute – – 158

Rozloučení – – 168

Skála – – 176

Pokání – – 184

Zjevení – – 191

Druhá návštěva – – 203

Nalezen – – 214

Proměna – – 222

Velevýznamný papež – – 227

Penkhart – – 235

Slyšení – – 242

Pohádka o muži vyvoleném – – 253

SPISY THOMASE MANNA Svazek dvanáctý

KNIHOVNA KLASIKŮ - ODEON

VYVOLENÝ

Z německého originálu Der Erwählte (Thomas Mann, Gesammelte Werke, Band 8, Aufbau-Verlag, Berlín 1955) přeložila a doslov napsala Jitka Fučíková. Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění jako svou 3191. publikaci v redakci krásné literatury (digr v1). Praha 1974. Vytiskla Státní tiskárna, závod 1, Vydání první. Náklad 15 000 výtisků.