O lásce a jiných běsech

Gabriel García Márquez

*

Věnováno Carmen Balcellsové zmáčené slzami

Zdá se, že vlasy potřebují ke vzkříšení mnohem méně než ostatní části těla.

TOMÁŠ AKVINSKÝ

O neporušenosti vzkříšených těl

(úvaha 80, kap. 5)

26. říjen 1949 nepřinesl žádné světodějné zprávy. Magistr Clemente Manuel Zabala, vedoucí redaktor deníku, kde jsem se zaučoval jako reportér, zakončil ranní poradu dvěma nebo třemi návrhy, které jsme slyšeli už kolikrát, a nikomu z redaktorů

neuložil žádný určitý úkol. Několik minut nato se telefonem dozvěděl, že v někdejším klášteře svaté Kláry toho dne vyprazdňují

hrobky, a přikázal mi, aniž si od toho něco zvlášť sliboval:

“Zajdi se tam podívat, jestli tě něco napadne.” Starodávný klášter klarisek, před sto lety přeměněný na nemocnici, se chystali prodat a na jeho místě postavit pětihvězdičkový hotel. Jeho nádherná kaple byla už málem vydaná

napospas nepohodě, jak se střecha postupně bortila, v hrobkách však stále ještě ležela tři pokolení biskupů, abatyší a dalších význačných osob. Ze všeho nejdřív museli hrobky vyprázdnit, vydat pozůstatky těm, kdo se o ně přihlásili, a zbytek naházet do společného hrobu.

Překvapilo mne, jak neuměle se to dělo. Dělníci otevírali hrobky krumpáčem a motykou, vytahovali ztrouchnivělé rakve, které se rozpadaly, jakmile s nimi pohnuli, a vybírali kosti z hromádek prachu s cáry šatstva a zteřelými vlasy. Čím byl nebožtík urozenější, tím svízelnější práce to byla, poněvadž museli šťárat ve zbytcích těl a bedlivě pozůstatky přebírat, aby zachránili drahé

kameny a šperky.

Stavbyvedoucí opisoval údaje z náhrobních desek do školního sešitu, pořádal kosti do oddělených hromádek a na každou z nich vždycky položil list papíru se jménem, aby se navzájem nepopletly. První, co jsem uviděl, když jsem do chrámu vešel, byla tudíž dlouhá

řada hromádek kostí, rozpálených žhnoucím říjnovým sluncem, které se řinulo dovnitř děrami ve stropě, z jejichž totožnosti zbývala už

jenom jména, napsaná tužkou na kus papíru. Od té doby uplynulo málem půl století, ještě pořád však cítím otřes, který ve mně vyvolalo ono děsivé svědectví o tom, jakou spoušť po sobě zanechává čas. Spolu s tolika jinými tam ležel jeden z místokrálů Peru a jeho utajovaná milenka; don Toribio de Cáceres y Virtudes, biskup zdejší

diecéze; několik abatyší kláštera svaté Kláry, mezi nimi matka Josefa Mirandová, a také bakalář svobodných umění don Cristóbal de Eraso, který zasvětil polovinu svého života tomu, že stavěl kazetové

stropy. Byla tam i uzavřená hrobka s náhrobním kamenem druhého markýze de

Casalduero, dona Ygnacia de Alfaro y Dueňas, ale když ji otevřeli, zjistili, že je prázdná a nepoužitá; zato pozůstatky paní

markýzy, do?i Olally de Mendoza, byly s vlastním náhrobním kamenem v sousední hrobce. Stavbyvedoucí tomu nepřikládal význam: že si někdo z urozených kreolů zbudoval vlastní hrob a pak ho pohřbili jinam, to se stávalo často.

Opravdové překvapení nás čekalo ve třetím výklenku hlavního oltáře, na straně evangelia. Náhrobní deska se při první ráně

krumpáčem rozpadla na kusy a z hrobky se vyvalily živoucí, zářivě

měděné vlasy. Stavbyvedoucí se je s pomocí dělníků pokoušel dostat ven celé, čím víc však tahali, tím se zdály delší a bohatší, až

dostali ven i poslední kořínky, které ještě pořád ulpívaly na lebce malého děvčátka. Ve výklenku zůstalo jenom pár maličkých, rozházených kostí a na kamenné náhrobní desce, rozežrané ledkem, se dalo přečíst pouze jméno bez příjmení: Sierva María de Todos los Ángeles. Když ji roztáhli po podlaze, měřila ona nádherná kštice dvaadvacet metrů a jedenáct centimetrů.

Stavbyvedoucí mi nevzrušeně vysvětlil, že lidské vlasy rostou i po smrti o jeden centimetr měsíčně, a dvaadvacet metrů za dvě stě

let mu připadalo jako odpovídající průměr; zato mně to tak všední

nepřipadalo, poněvadž v dětství jsem od své babičky slýchal pověst o dvanáctileté markýze, která za sebou vláčela kštici dlouhou jako vlečka nějaké nevěsty; zemřela prý na vzteklinu poté, co ji pokousal pes, a na vesnicích kolem Karibského moře ji ještě pořád uctívali, tolik zázraků udělala. Pomyslil jsem si, že ten hrob by mohl být její; to byla zpráva, s níž jsem se tenkrát vrátil do redakce, a také počátek této hry.

Gabriel García Márquez Cartagena de Indias, 1994

Kapitola první

První prosincové neděle do kostrbatých uliček na tržišti náhle vtrhl popelavě pes se světlou lysinou na čele, převrátil stoly se smaženými rybami, rozbořil stánky Indiánů a přístřešky s loterií a pokousal při tom čtyři lidi, kteří se mu připletli do cesty. Tři z nich byli černí otroci; poslední byla Sierva María de Todos los Angeles, jediná dcera markýze de Casalduero, která si s mulatskou služkou přišla koupit svazek rolniček na oslavu svých dvanáctých narozenin.

Uložili jim, že nemají chodit dál než k Podloubí kramářů, služebná se však odvážila až ke zvedacímu mostu ve čtvrti Getsemaní, přivábená vřavou v otrokářském přístavu, kde prodávali v dražbě

náklad otroků z Guineje. Loď Cádizské společnosti pro obchod s černochy znepokojeně očekávali už týden, poněvadž na její palubě

zavládla nevysvětlitelná úmrtnost. Ve snaze to zatajit naházeli mrtvoly do vody bez zátěže, stoupající moře je však vyneslo na hladinu a ráno je našli na pláži, zbarvené do rudofialova a nafouklé, až se málem ani nepodobaly lidem. Loď musela zakotvit mimo zátoku z obavy, že na ní vypukl nějaký africký mor, dokud se neujistili, že to způsobila otrava zatuchlým masem. Ve chvíli, kdy pes vběhl na tržiště, stačili už prodat všechny otroky, kteří zůstali naživu,

znehodnocené tím, v jak zuboženém byli stavu, a teď se pokoušeli vyvážit své ztráty jediným kusem, jenž

vydal za všechny: byla to etiopská zajatkyně, vysoká sedm pídí, natřená třtinovou melasou namísto obvyklého levného oleje, a tak dráždivě krásná, až se zdálo, že to ani nemůže být

pravda. Měla špičatý nos, lebku tvaru tykve, šikmé oči, dokonalé zuby a dvojsmyslné držení římského gladiátora. Neoznačkovali ji železem ani nevyhlašovali, kolik je jí let a jak je zdravá; nabídli ji na prodej jenom s tím, jak byla krásná. Cena, kterou za ni guvernér zaplatil, bez smlouvání a v hotovosti, bylo tolik zlata, kolik sama vážila. že psi bez pána někoho pokousali, když honili kočky nebo se prali se supy o zdechliny na ulicích, byla všední záležitost, a zvlášť za časů hojnosti a davových shromáždění, když tudy cestou na slavnosti v Portobelu projížděla flotila galeon. Čtyři nebo pět kousnutí za jediný den nevyvedlo nikoho z míry, tím méně, když to byla taková

ranka, jakou měla Sierva María, která jí na levém kotníku skoro ani nebyla vidět. Služebná se tudíž nijak neznepokojila. Sama děvčátku vymyla ránu citronem a sírou, vyprala jí krvavou skvrnu ze spodniček, a pak už zase nikdo nemyslel na nic jiného než na důkladnou oslavu jejích dvanáctých narozenin.

Bernarda Cabrerová, dívčina matka a manželka markýze de Casalduero, byť bez šlechtických titulů, si toho rána vzala obzvlášť

účinné projímadlo: sedm gránů antimonu ve sklenici růžového cukru. Kdysi to bývala nádherná mulatka z tak řečené krámské aristokracie: svůdná, vznětlivá, vždycky ochotná vyrazit na flám a tak lačná v podbřišku, že by dokázala uspokojit celá kasárna. Během několika málo let však sama sebe vymazala z lidské společnosti nadměrným požíváním medoviny a tabulek čokolády. Cikánské oči jí vyhasly, všechen důmysl ji opustil, kálela krev a zvracela žluč, její

někdejší tělo mořské panny bylo teď odulé a měděně zbarvené jako tři dny starý nebožtík, a vydávala tak hromové a smrduté pšouky, až to děsilo i hlídací psy. Jen málokdy vycházela z ložnice, a i v těch řídkých případech chodila, jak ji pánbůh stvořil, nebo v cajkové

hazuce, pod kterou nic nenosila, takže vypadala ještě víc nahá, než

když na sobě neměla vůbec nic.

Stačila už jít sedmkrát na velkou stranu, když se vrátila služebná, která doprovázela Siervu Maríi, o psím kousnutí se jí však mulatka nezmínila. Zato jí vypravovala o pozdvižení, které v přístavu vyvolal prodej oné otrokyně. “Jestli je tak krásná, jak říkají, může být z Etiopie,” mínila Bernarda. Ale i kdyby to byla královna ze Sáby, nezdálo se jí možné, že by ji někdo koupil za tolik zlata, kolik vážila.

“Snad chtějí říct tolik zlatých pesos,” mínila.

“Ne,” vysvětlili jí, “tolik zlata, kolik ta černoška váží.”

“Otrokyně vysoká sedm pídí neváží míň než sto dvacet liber,” namítla Bernarda. “A žádná černá ani bílá ženská nestojí za sto dvacet liber zlata, leda by kadila diamanty.” V obchodování s otroky nebyl nikdo zběhlejší než ona, a věděla, že pokud guvernér tu Etiopku koupil, pak určitě ne k něčemu tak ctnostnému jako sloužit u něj v kuchyni. Ještě o tom uvažovala, když

uslyšela první píšťaly a sváteční petardy, a hned nato řádění

hlídacích psů, které přes den zavírali. Vyšla do pomerančového sadu, aby zjistila, co se děje.

Don Ygnacio de Alfaro y Dueňas, druhý markýz de Casalduero a pán na Darienu, trávil odpolední odpočinek ve visuté rohoži zavěšené

mezi dvěma pomerančovníky v sadu, a už tu hudbu uslyšel také. Byl to zachmuřený, zatrpklý člověk, bledý jako lilie, jak mu ve spánku netopýři vysávali krev. Doma nosil beduínský burnus a toledský

baret, ve kterém vypadal ještě opuštěnější. Když uviděl svou manželku tak, jak ji Bůh poslal na svět, předběhl ji a zeptal se:

“Kdo to kde hraje?”

“Nevím,” řekla Bernarda. “Kolikátého je?” Markýz to nevěděl. Muselo ho to opravdu

velice zneklidnit, aby se manželky vůbec zeptal, a ona si musela odlevit od důkladného množství žluče, když mu odpověděla bez jízlivosti. Markýz se zvědavě

posadil v rohoži, když tu se petardy ozvaly znovu.

“Dobrotivé nebe,” řekl. “Prý kolikátého je!” Jejich dům sousedil s ženským blázincem Božské pastýřky. Chovanky rozrušené hudbou a ohňostrojem se už stačily nahrnout na terasu, která vedla k pomerančovému sadu, a každou ránu doprovázely nadšeným jásotem. Markýz na ně křikl, kde se ta slavnost koná, a ony ho vyvedly z pochyb. Bylo sedmého prosince, den svatého Ambrosia biskupa, a hudba i výstřely hřměly na otročím dvoře na počest Siervy Maríe. Markýz se pleskl dlaní do čela.

“Jistěže,” řekl. “Kolik je jí let?”

“Dvanáct,” řekla Bernarda.

“Teprve dvanáct?” zeptal se markýz a znovu se v rohoži natáhl.

“Ten život jde ale pomalu!”

Až do počátku století býval jejich dům pýchou města. Teď byl zpustlý a ponurý a podle velkých prázdných prostor a množství věcí, které nebyly na svém místě, to vypadalo, jako když se někdo stěhuje. V salonech ještě zůstaly mramorové podlahy se šachovnicovými vzory a několik lustrů se skleněnými ověsky, na kterých visely chuchvalce pavučin. V místnostech, které dosud obývali, byl v kteroukoli dobu příjemný chládek, dík mohutným kamenným zdem a mnoha letům, co byly zavřené, a ještě víc díky prosincovým větrům, které s hvízdáním pronikaly skulinami dovnitř. Všecko tu prostupoval tísnivý chlad lhostejnosti a tmy. Jediné, co zbývalo z panské pýchy prvního markýze, bylo pět loveckých psů, kteří v noci hlídali dům. Hlučný otročí dvůr, kde teď oslavovali narozeniny Siervy Maríe, za časů prvního markýze tvořil město ve městě; a stejně tomu bývalo i za jeho dědice, dokud přetrvával pochybný obchod s otroky a s moukou, který Bernarda řídila levou rukou z mlýna na cukrovou třtinu v Mahates. Teď však už všechna sláva patřila minulosti: Bernardu zničila její neukojitelná neřest a ze dvora zůstaly jen dva dřevěné

baráky se střechami z hořkých palem, ve kterých zašly poslední

zbytky někdejší vznešenosti.

Ony dva světy spojovala dohromady Dominga de Adviento, čistokrevná černoška, která málem až do své smrti v domě vládla železnou rukou. To ona, vysoká a kostnatá a tak bystrá, až to hraničilo s jasnozřivostí, Siervu Maríi vychovala. Stala se katoličkou, aniž se přitom vzdala své jorubské víry, a bez ladu a skladu vyznávala obě náboženství najednou. Jak sama tvrdila, měla na duši svatý mír, poněvadž co jí chybělo v jednom, nacházela v tom druhém. Byla také jediná, kdo se těšil dostatečné vážnosti, aby urovnával spory mezi markýzem a jeho manželkou, a oba dva ji vždycky poslechli. Pouze ona koštětem vyháněla otroky, když je přistihla při nerozvážnostech sodomie nebo jak v prázdných pokojích smilní s ženami, které si navzájem vyměnili. Od té doby, co umřela, však utíkali z baráků, prchajíce před poledním vedrem, povalovali se po zemi, kde je zrovna napadlo, vyškrabovali zbytky z pánví s rýží a hltali je, nebo zas v chladných chodbách chlapci dělali, kdovíjak nejsou velcí, a děvčata drčela jak řehtačky. V onom tísnivém světě, kde nikdo nebyl svobodný, Sierva María svobodná byla: jedině ona a jedině tam. Proto se tam konala i oslava jejích narozenin, v jejím opravdovém domě a s její opravdovou rodinou.

Nikdo by si nedokázal představit zasmušilejší tanec uprostřed vší

té hudby, s místními otroky a také dalšími z jiných významných domů, kteří přinesli, co jen mohli. Sierva María se chovala tak, jaká

opravdu byla: tančila s větším půvabem a zápalem než rodilí

Afričané, zpívala odlišným hlasem, než jindy hovořila, v různých afrických jazycích, nebo zas hlasy ptáků a zvířat, které i je samotné přiváděly do rozpaků. Na příkaz Domingy de

Adviento jí

nejmladší otrokyně natřely obličej sazemi, přes škapulíř, který

nosila už od křtu, jí pověsily zaříkací náhrdelníky a učesaly jí

kštici, kterou jí nikdy nestříhaly a která už by jí překážela v chůzi, nebýt copů, které jí každodenně zaplétaly a které nosila kolikrát obtočené.

Začínala rozkvétal na křižovatce protichůdných sil. Po matce zdědila jen velice málo; zato po otci byla vyzáblé postavy a nenapravitelně bázlivá, měla sinalou pleť, zasmušile modré oči a zářivou kštici barvy ryzí mědi. Vždycky se chovala tak nenápadně, až

se zdála být neviditelná. Matka, polekaná oním podivným založením, jí pověsila na zápěstí zvonec, aby se v sešeřelém domě neztratila. Dva dny po té oslavě a spíš jen náhodou služebná Bernardě

přiznala, že Siervu Maríi pokousal pes. Bernarda o tom uvažovala, zatímco si dávala svou šestou koupel s voňavými mýdly, než si půjde lehnout, ale když se vrátila do ložnice, pustila to už z hlavy. Nevzpomněla si na to až do příští noci, kdy hlídací psi bez příčiny štěkali až do svítání a ona se obávala, aby neměli vzteklinu. Vypravila se tudíž se svícnem do baráků na otročím dvoře a našla Siervu Maríi, jak spí v rohoži z indiánské palmy královské, kterou zdědila po Dominze de Adviento. Jelikož jí služebná neřekla, kam pes děvčátko kousl, vyhrnula jí sukni a prohlížela píď po pídi, sledujíc přitom světlem kajícnický cop, který měla holčička obtočený kolem těla jako lví ocas. Nakonec to kousnutí Bernarda přece jen našla: šrám na levém kotníku, už se stroupkem zaschlé krve, a několik škrábanců, které na patě bylo sotva vidět.

V dějinách města nebylo případů vztekliny málo a nebyly nijak tuctové. Největší rozruch vzbudil případ jistého podomního obchodníka, jenž chodil po ulicích s cvičenou opičkou uistiti, chovala se málem jako člověk. Opička dostala vzteklinu během anglického námořního obležení, kousla svého pána do tváře a utekla do nedalekých kopců. Nebohého kejklíře zardousili, když se zmítal v hrůzostrašných mátohách, o kterých pak matky ještě mnoho let zpívaly v pouličních odrhovačkách, aby dětem nahnaly strach. Neuplynuly ani dva týdny, a za bílého dne se z kopců přihnala horda ďábelských makaků. Zpustošili vepříny a kurníky a potom vtrhli do katedrály, kde vřeštěli a zalykali se krvavou pěnou, právě když se konala děkovná mše za porážku anglické eskadry. Ty nejhrůznější příběhy se ovšem do dějin města nikdy nedostaly, poněvadž k nim docházelo mezi černošským obyvatelstvem, které psí kousnutí zatajovalo a léčilo je africkými kouzly v osadách, kde žili uprchlí otroci. Vzdor tolika odstrašujícím případům však běloši, černoši ani Indiáni nikdy nemysleli na vzteklinu ani na žádnou jinou nemoc, která propuká až za nějaký čas, dokud se neobjevily první

nenapravitelné příznaky, a Bernarda Cabrerová se držela téhož

hlediska. Řekla si, že smyšlenky otroků zacházejí dál a rychleji než

představy křesťanů, a dokonce i obyčejné psí kousnutí že by mohlo uškodit vážnosti jejich rodiny. Byla si svým názorem natolik jistá, že se o té záležitosti manželovi a ni nezmínila, a dokonce si sama na ni vůbec nevzpomněla, až do příští neděle, kdy služebná šla na trh sama a uviděla tam mrtvého psa pověšeného na mandlovníku, aby všichni věděli, že pošel na vzteklinu. Jediný pohled jí stačil, aby podle bílé lysiny na čele a popelavé srsti poznala psa, který

pokousal Siervu Maríi. Bernardu to nicméně neznepokojilo, když jí to služebná vypravovala. Neměla k tomu důvod: rána byla suchá a po škrábancích už nebylo ani stopy.

Prosinec začal špatně, vbrzku se však zase vrátil ke svým ametystovým podvečerům a nocím plných ztřeštěných větrů. Dík příznivým zprávám ze Španělska byly Vánoce dokonce veselejší než v jiných letech; město však už nebylo takové jako dřív. Hlavní trh s otroky se přestěhoval do Havany a majitelé dolů i statkáři z pevninských království raději nakupovali

pracovní síly od pašeráků a za nižší ceny na anglických Antilách. Vlastně tu teď byla dvě různá

města: jedno z nich veselé a plné hlučících davů během těch šesti měsíců, kdy v přístavu kotvily galeony, a po zbytek roku jiné

ospalé, které čekalo, až se lodě vrátí.

O psích kousnutích se už vůbec nemluvilo až do začátku ledna, kdy jistá potulná Indiánka, známá pod jménem Sagunta, v posvátnou hodinu odpoledního odpočinku zabušila na markýzova vrata. Byla velice stará

a v tom nejprudším slunci chodila bosá, s vozkovskou holí a od hlavy až k patě zahalená do bílého prostěradla. Šuškalo se o ní, že je andělíčkářka a napravuje zkažené panny; zároveň se však říkalo v její prospěch, že zná indiánská tajemství, jak uzdravit ty, kterým už nikdo nedával naději.

Markýz ji přijal s nevolí, vstoje ve vratech, a hodnou chvíli trvalo, než pochopil, co vlastně Indiánka chce, poněvadž byla velice opatrná a se vším nadělala tolik okolků, až si z toho nikdo nedokázal nic vybrat. Než se dostala k věci, obcházela kolem dokola tak dlouho, že markýz ztratil trpělivost.

“Ať už je to, co chce, nechte těch žvástů a povězte mi to,” řekl jí.

“Vzteklina se na nás žene jako morová rána,” řekla Sagunta, “a já

jediná mám klíče svatého Huberta, patrona lovců a léčitele těch, které postihla.”

“Nechápu, proč by měla přijít nějaká morová rána,” odmítl ji markýz. “Co já vím, žádnou kometu ani zatmění slunce nikdo neohlásil, ani jsme se natolik neprovinili, aby se s námi Bůh zabýval.”

Sagunta mu sdělila, že v březnu dojde k úplnému zatmění slunce, a podala mu podrobné zprávy o těch, které pes onu první prosincovou neděli pokousal. Dva z nich zmizeli, bezpochyby je odklidili jejich příbuzní ve snaze léčit je kouzly, a třetí během druhého týdne na vzteklinu zemřel. Byl tu ještě čtvrtý, kterého pes ani nepokousal, nýbrž jen potřísnil slinami, a ten teď zápasil se smrtí ve špitále Boží lásky. Rychtář dal už za poslední měsíc otrávit stovku psů bez pána; ještě týden, a po ulicích nezůstane naživu ani jeden.

“Ať už je to, jak chce, nechápu, co já bych s tím měl společného,” řekl markýz. “A obzvlášť v tak nepatřičnou hodinu.”

“Vaši dcerušku ten pes pokousal ze všech nejdřív,” řekla Sagunta. Markýz jí řekl s naprostou jistotou:

“Kdyby to byla pravda, byl bych první, kdo by se to dozvěděl.” Byl přesvědčen, že děvčátko je v pořádku, a nezdálo se mu možné, že by se jí mohlo stát něco tak závažného, aniž by se o tom dozvěděl. Rázně tudíž návštěvu ukončil a znovu se uložil k odpolednímu odpočinku.

Navečer nicméně vyhledal Siervu Maríi na dvoře pro čeládku. Pomáhala zrovna stahovat králíky, s tváří natřenou na černo, bosá a v barevném turbanu, jaké nosily otrokyně. Zeptal se, co je pravdy na tom, že ji pokousal pes, a ona ho bez nejmenší pochyby ujistila, že nic. Bernarda mu to však téhož večera potvrdila. Zmatený markýz se jí zeptal:

“A proč to Sierva zapírá?”

“Protože ta neřekne pravdu ani omylem,” vysvětlila mu Bernarda.

“Potom s tím ale musíme něco dělat,” řekl markýz, “ten pes měl totiž vzteklinu.”

“Naopak,” mínila Bernarda, “to by měl pojít spíš ten pes, když ji pokousal. Stalo se to v prosinci, a ta nestydatá holka úplně kvete.” Oba dva pečlivě sledovali pověsti o morové ráně, které se rozmáhaly víc a víc, a i vzdor vlastním přáním spolu museli znovu hovořit o záležitostech, které se týkali jich obou, tak jako v dobách, kdy jeden druhého ještě neměli v takové nenávisti. Pro markýze to bylo jasné. Vždycky byl přesvědčen, že svou dceru miluje, strach ze vztekliny ho však donutil přiznat si, že z pohodlnosti klamal sebe sama. Naopak

Bernarda si takovou otázku vůbec nepoložila, poněvadž si plně uvědomovala, že svou dceru nemiluje a ta že nemiluje ji, a obojí jí připadalo na místě. Značná část nenávisti, kterou oba k děvčátku pociťovali, vyplývala z toho, co zdědila po jednom i po druhém. Bernarda byla nicméně ochotná sehrát uslzenou frašku a nosit smutek jako zkormoucená matka, aby si zachovala pověst, ovšem pod podmínkou, že Sierva María zemře z důstojné příčiny.

“Nezáleží na tom, jaké,” objasnila to ještě, “jen když to nebude nějaká psí nemoc.”

V tu chvíli markýz pochopil, jako kdyby ho osvítila nebesa, jaký

je smysl jeho života.

“Sierva María neumře,” prohlásil rozhodně. “Ale jestli má umřít, pak ať je to z vůle Boží.”

V úterý večer se vypravil do špitálu Boží lásky, na pahorku svatého Lazara, aby si prohlédl nemocného vzteklinou, o kterém mu pověděla Sagunta. Neuvědomoval si, že na jeho kočár se smutečním flórem budou lidé pohlížet jako na další znamení pohrom, které se sbíraly, poněvadž už kolik let vyjížděl ze svého domu jen o významných příležitostech, a kolik let už nebylo významnějších příležitostí než ty neblahé.

Město dřímalo ve svém staletém úpadku, přesto však leckdo postřehl vyhublý obličej a těkavé oči rozpačitého šlechtice ve smutečním taftu, jehož kočár vyjel z městských hradeb a zamířil přes pole k pahorku svatého Lazara. Malomocní, kteří leželi na cihlových podlahách, ho spatřili, jak vchází do špitálu svými dlouhými kroky umrlce, a zahradili mu cestu, aby si na něm vyžebrali almužnu. V

oddělení pro zuřivé blázny byl u kůlu uvázán ten nemocný vzteklinou. Byl to starý mulat s bílými vlasy a vousy. Na polovinu těla byl už ochrnutý, druhé polovině však vzteklina dodala takovou sílu, že ho museli uvázat, aby si nerozbil hlavu a údy o zdi. Jeho příběh vylučoval jakoukoli pochybnost, že ho pokousal tentýž popelavý pes s bílou lysinou, který kousl Siervu Maríi. A opravdu ho také potřísnil slinami, ne však na zdravé kůži, nýbrž na hnisavém vředu, který měl muž na lýtku. Ono zevrubné vysvětlení nestačilo, aby markýze uklidnilo; odjel ze špitálu s hrůzou, kterou v něm vyvolal pohled na umírajícího, a bez jiskřičky naděje pro Siervu Maríi. Když se pak po úbočí pahorku vracel do města, uviděl jakéhosi člověka zámožného vzhledu, jak sedí na kameni u cesty vedle mrtvého koně. Markýz dal zastavit kočár, a teprve když muž vstal, poznal v něm licenciáta Abrenuncia de Sa Pereira Cao, nejvěhlasnějšího a

nejspornějšího lékaře ve městě. Vyhlížel přesně jako žaludský král: měl klobouk se širokou střechou proti slunci, jezdecké boty a černou pláštěnku, jaké nosili učení propuštěnci. Markýze pozdravil s neobvyklou obřadností.

“Benedictus qui venit in nomine veritatis,” řekl. Jeho kůň nevydržel cestu dolů po témže svahu, do kterého předtím vyjel klusem, a puklo mu srdce. Neptuno, markýzův kočí, mu chtěl sundat sedlo, majitel mu v tom však zabránil.

“Nač mi bude sedlo, když nemám žádného koně,” řekl. “Nechte ho, ať shnije s ním.”

Kočí mu musel pomoci do kočáru, s ohledem na jeho tělnatost, a markýz mu prokázal tu čest a usadil ho po své pravici. Lékař ještě

pořád myslel na svého koně.

“Jako kdyby mi umřela polovina vlastního těla,” vzdychl.

“Málo věcí se dá vyřešit tak snadno jako smrt koně,” mínil markýz.

Abrenuncio na ta slova ožil. “Tenhle byl jiný,” řekl. “Kdybych na to měl prostředky, dal bych ho pohřbít do posvěcené půdy.” Podíval se na markýze, jako by čekal, co na to řekne, a dokončil: “V říjnu mu bylo sto let.”

“Tolika let se žádný kůň nedožije,” namítl markýz.

“Mohu to dokázat,” řekl lékař.

Ve špitále Boží lásky sloužil každé úterý; léčil malomocné, kteří

onemocněli jinými chorobami. Býval předním žákem licenciáta Juana Mendéze Nieta, jiného portugalského žida, který se před pronásledováním ve Španělsku uchýlil ke Karibskému moři, a zdědil jeho špatnou pověst čaroděje a sprosťáka, o jeho učenosti však nikdo

nepochyboval. Vedl neustálé a krvavé spory s ostatními lékaři, kteří

mu nemohli odpustit jeho neuvěřitelné úspěchy i jeho neslýchané

metody. Vynalezl pilulku, která se užívala jedenkrát do roka a která

utvrzovala zdraví a prodlužovala život, v prvních třech dnech však natolik připravovala o rozum, že nikdo kromě něj se ji neodvážil polknout. Svého času hrával u lůžka nemocných na harfu, aby je uklidnil hudbou, kterou za tím účelem zvlášť složil. Nezabýval se chirurgií, kterou měl po celý život za druhořadé umění kantorů a lazebníků, a jeho děsivou libůstkou bylo předpovídat nemocným den a hodinu jejich smrti. Jak jeho věhlas, tak jeho špatná pověst nicméně

měly týž základ: tvrdilo se, a to nikdy nikdo nevyvrátil, že kdysi vzkřísil mrtvého.

Vzdor jeho zkušenostem pohled na nemocného vzteklinou Abrenunciem otřásl. “Lidské tělo není uzpůsobené na tolik let, kolik bychom mohli žít,” řekl. Markýz si nedal ujít ani slovo z jeho podrobného a barvitého výkladu, a sám promluvil teprve tehdy, když už lékař neměl co říci.

“Co se s takovým nešťastníkem dá dělat?” zeptal se.

“Zabít ho,” řekl Abrenuncio.

Markýz se na něj vyděšeně podíval.

“To bychom aspoň udělali, kdybychom byli dobří křesťané,” pokračoval lékař nevzrušeně. “A neděste se nad tím, pane: dobrých křesťanů je víc, než si člověk myslí.”

Opravdu měl na mysli chuďasy, ať už jakékoli barvy pleti, v předměstských čtvrtích a na venkově, kteří měli odvahu nasypat svým blízkým, kteří onemocněli vzteklinou, do jídla jed, aby je ušetřili hrůzného zápasu se smrtí. Na konci předchozího století celá jedna rodina snědla otrávenou polévku, poněvadž žádný neměl to srdce otrávit jenom pětiletého chlapce.

“Předpokládá se, že my lékaři nevíme, že se takové věci dějí,” skončil Abrenuncio. “A není to pravda, nemáme však mravní vážnost, abychom je podpořili. Místo toho s umírajícím provádíme to, co jste právě viděl. Poručíme je do péče svatého Huberta a přivážeme je ke kůlu, aby mohli umírat hůř a dlouho.”

“A nic jiného se dělat nedá?” zeptal se markýz.

“Jakmile se vzteklina začne projevovat, žádná pomoc už není,” řekl lékař. Pak spustil o lehkovážných pojednáních, která tvrdila, že vzteklina se dá léčit, na základě rozmanitých receptů: s pomocí

jaterníku, rumělky, pižma, sublimátu a anagallis flore purpureo.

“Samé žvásty,” řekl. “Prostě jeden vzteklinu dostane a druhý ne, a je snadné říkat, že ty, kteří ji nedostali, zachránily nějaké léky.” Podíval se markýzovi do očí, aby se ujistil, že je ještě vzhůru, a uzavřel:

“A proč vás to tolik zajímá?”

“Ze slitovnosti,” zalhal markýz.

Pohlédl z okna na moře, dřímající nudou čtvrté hodiny odpolední, a se stísněným srdcem si uvědomil, že se už vrátily vlaštovky. Vítr se zatím ještě nezvedl. Na bahnitém břehu houf kluků házel kamením po zbloudilém terejovi a markýz ho sledoval, jak letí pryč, dokud nezmizel mezi zářivými kupolemi opevněné části města. Kočár vjel do hradeb hliněnou branou Půlměsíce a Abrenuncio ukazoval kočímu cestu hlučnou řemeslnickou čtvrtí až ke svému domu. Nebylo to snadné. Neptuno už překročil sedmdesátku, navíc byl nerozhodný a krátkozraký a byl zvyklý na to, že kůň sám trefí po ulicích, které znal líp než jeho pán. Když konečně dorazili k jeho domu, Abrenuncio se u dveří rozloučil citátem z Horacia.

“Ale já latinsky neumím,” omluvil se markýz.

“Však to taky nepotřebujete!” prohlásil Abrenuncio. Samozřejmě že to řekl latinsky.

Na markýze to natolik zapůsobilo, že hned po návratu domů udělal tu nejpodivnější věc za celý svůj život. Nařídil Neptunovi, aby mrtvého koně odvezl z pahorku svatého Lazára a pochoval ho do posvěcené půdy, a příštího dne hned zrána aby Abrenunciovi poslal nejlepšího koně z jeho stáje.

Po chvilkové úlevě, kterou jí poskytla antimonová projímadla, si Bernarda až třikrát denně dělala utišující výplachy, aby potlačila pálení v útrobách, nebo se třeba i šestkrát za den koupala v teplé

lázni s voňavými mýdly, aby si uklidnila nervy. Nebylo v ní už vůbec nic z toho, jaká bývala po svatbě, když si vymýšlela odvážné obchody a uskutečňovala je s věšteckou jistotou, tak se jí všecko dařilo, až

onoho neblahého odpoledne, kdy se seznámila s Jidášem Iškariotským, a tím začalo její neštěstí.

Spatřila ho náhodou, v ohradě na pouti, s vycvičeným býkem. Byl tak krásný a srdnatý, že na něj nedokázala zapomenout. Několik dní

nato ho znovu uviděla při karnevalovém tanci cumbiamba, na který

přišla ve škrabošce a převlečená za žebračku, v doprovodu svých otrokyň, ustrojených za markýzy, s náhrdelníky, náramky a náušnicemi ze zlata a drahých kamenů. Jidáše obklopoval kruh zvědavců: tančil s těmi, které mu zaplatily, a už předtím museli zjednat pořádek, aby zkrotili všechny, které se o něj ucházely. Bernarda se ho zeptala, kolik stojí, a Jidáš jí při tanci odpověděl:

“Půl realu.”

Bernarda si sundala škrabošku.

“Jenže já se ptám, kolik stojíš na celý život,” řekla mu. Jidáš viděl, že s odkrytou tváří už to není ta žebračka jako předtím. Nechal svou tanečnici stát a zamířil k Bernardě; nadouval se při tom jako námořní plavčík, aby abylo vidět jakou má cenu.

“Pět set zlatých pesos,” řekl.

Bernarda si ho změřila okem zkušeného odhadce. Byl obrovský a měl pokožku hebkou jako tuleň, tělo, které se při chůzi vlnilo, úzké

boky a dlouhé nohy, a k tomu tvárné ruce, které popíraly jeho řemeslo. Bernarda počítala nahlas:

“Měříš osm pídí.”

“A tři palce,” opravil ji Jidáš.

Bernarda ho vyzvala, ať skloní hlavu až k ní, aby mu mohla prohlédnout chrup, a rozrušila ji čpavá vůně, která mu vycházel z podpaží. Zuby měl všechny, zdravé a dobře rostlé.

“Tvůj pán musí být blázen, jestli si myslí, že tě někdo koupí za tolik, zač se prodává kůň,” řekla.

“Jsem svobodný a prodávám se sám,” opáčil Jidáš a přisadil si nepochybným tónem: “Paní.”

“Markýzo,” řekla Bernarda.

Jidáš jí vysekl dvornou poklonu, která jí vzala dech, a koupila ho za polovinu toho, co požadoval. “Jen pro to potěšení, že se na něj můžu dívat,” jak prohlásila. Zato mu zachovala jeho svobodný

stav a ponechala mu dost času, aby mohl dál zápasit se svým býkem. Ubytovala ho v místnosti poblíž své ložnice, kde dřív bydleli podkoní, a od prvního večera na něj čekala, nahá a se závorou na dveřích otevřenou, jistá, že přijde, aniž by ho zvala. Musela však čekat celé dva

týdny, během nichž ani na chvíli klidně neusnula, tak ji pálilo celé tělo.

Po pravdě řečeno, jakmile se Jidáš dozvěděl, kdo Bernarda je, a jakmile uviděl dům zevnitř, začal se k ní znovu chovat s otrockou odměřeností; ale když už na něj přestala čekat, spala zase v noční

košili a závoru na dveřích zavřela, vlezl k ní oknem. Probudil ji vzduch v ložnici, zředěný čpavý m pachem. Slyšela supění minotaura, jak ji po hmatu hledal ve tmě, cítila jeho horoucí tělo, jak na ni nalehl, a jeho dravé ruce, jak uchopil její noční košili za límec a roztrhl ji odshora dolů, zatímco jí chroptěl do ucha: “Ty děvko, děvko jedna.” Od té noci Bernarda věděla, že v životě už nechce dělat nic jiného.

Bláznivě se do něj zamilovala. Po večerech spolu chodili na taneční zábavy do předměstských čtvrtí, on jako urozený pán v šosatém kabátu a kulatém klobouku, které mu Bernarda kupovala podle jeho p řání, a ona zpočátku přestrojená, zač ji zrovna napadlo, a pak už s odhalenou tváří. Zahrnula ho zlatem, řetízky, prsteny a náramky a do zubů mu dala zasadit diamanty. Myslela si, že umře, když

zjistila, že líhá se všemi, které zrovna potkal, nakonec se však spokojovala s tím, co zbylo. Právě v té době Dominga de Adviento během odpoledního odpočinku jedenkrát přišla do její ložnice v domnění, že je Bernarda ve mlýně, a přistihla je nahé, jak se milují

na podlaze. Stará otrokyně zůstala stát s rukou na závoře, spíš

zaujatá než užaslá.

“Co tam stojíš jako nebožka,” rozkřikla se na ni Bernarda. “Buď

běž pryč, nebo si pojď lehnout k nám.”

Dominga de Adviento za sebou tak bouchla dveřmi, že to Bernardě

připadlo jako facka. Ještě téhož večera si ji zavolala a hrozila jí

strašlivými tresty, kdyby se jakkoli zmínila o tom, co toho odpoledne viděla. “Nestarejte se, bílá paní,” řekla jí otrokyně.

“Můžete mi zakázat, co chcete, a já vás poslechnu.” A potom skončila:

“Potíž je v tom, že mi nemůžete zakázat, co si myslím.” Pokud se o tom markýz dozvěděl, úspěšně předstíral, že nic neví. Koneckonců byla Sierva María to jediné, co měl s manželkou ještě

společného, ani ji nepovažoval za svoji dceru, nýbrž pouze za její. Co se Bernardy týkalo, ta o tom vůbec nepřemýšlela; natolik ji pustila z hlavy, že při návratu po jednom ze svých dlouhých pobytů

ve mlýně si ji zmýlila s nějakou jinou, tak se Sierva změnila a vyrostla. Zavolala si ji, zevrubně si ji prohlédla a vyptávala se jí, jak žije, nedostala z ní však ani slovo.

“Jsi stejná jako tvůj otec,” řekla jí. “Hotová zrůda.”

V takovém duševním rozpoložení se oba ještě pořád nacházeli onoho dne, kdy se markýz vrátil ze špitálu Boží lásky a oznámil Bernardě, že se rozhodl železnou rukou převzít otěže domu. V důrazu, s jakým to pronesl, byla jakási zběsilost, takže Bernarda se nezmohla na odpověď.

Ze všeho nejdřív vrátil Siervě Maríi ložnici její babičky markýzy, odkud ji Bernarda vypudila, aby spávala s otroky. Pod vrstvou prachu zůstávala neporušená někdejší nádhera: postel s nebesy, o níž si služebnictvo myslelo, že je ze zlata, tak zářilo její měděné kování, síť proti komárům ze svatebního organtýnu, honosné povlečení zdobené prýmky, alabastrové umyvadlo s množstvím flakonů plných voňavek a líčidel, ve strohém pořádku vyrovnaných na toaletním stolku; přenosný nočník, plivátko a porcelánová miska na zvracení, smyšlený svět, který si stařena ochrnutá revmatismem vysnila pro dceru, kterou neměla, a vnučku, kterou nikdy nespatřila. Zatímco otrokyně dávaly ložnici do pořádku, markýz se zaměřil na to, aby v domě nastolil svoje zákony. Vyděsil otroky, kteří klímali ve stínu klenutých chodeb, a pohrozil bičem a

vězením každému, kdo by ještě kdy někde v koutě vykonal svou potřebu nebo hrál v uzavřených místnostech hazardní hry. Nebyla to nová nařízení; dokonce se dřív dodržovala ještě daleko přísněji, dokud v domě

vládla Bernarda a Dominga de Adviento uváděla její příkazy do života, zatímco markýz se veřejně vyznamenal svým památným výrokem:

“V mém domě se děje to, co já poslechnu.” Když se však Bernarda propadla do čokoládových bahnišť a Dominga de Adviento umřela, otroci potajmu a postupně znovu zabrali celý dům, napřed ženy s dětmi, které jim pomáhaly při drobných pracích, a pak i lenošiví

muži, kteří po chodbách vyhledávali chládek. Když už pak Bernardu začalo děsit, že přijdou na mizinu, posílala je, aby si obstarávali živobytí pouliční žebrotou. Při jedné ze svých krizí se rozhodla propustit je na svobodu, až na tří nebo čtyři, kteří sloužili v domácnosti, markýz se však proti tomu postavil s nesmyslným zdůvodněním:

“Jestli už mají umřít hlady, ať radši umřou tady a ne v nějakém zapadákově.”

Poté, co Siervu Maríi pokousal pes, se však už nepřidržoval tak jednoduchých návodů. Svěřil moc v domě otrokovi, o kterém si myslel, že se těší největší vážnosti a důvěře, a dal mu příkazy, jejichž

přísnost vyděsila dokonce i Bernardu. Krátce po setmění, když v domě

poprvé od smrti Domingy de Adviento zase zavládl pořádek, vyhledal Siervu Maríi v baráku otrokyň, mezi půltuctem mladých černošek, které spaly v rohožích propletených dohromady, jedna níž, druhá výš. Probudil je všechny, aby jim vyhlásil zásady nového pořádku.

“Ode dneška bude Sierva María bydlet v domě,” řekl jim. “A ať je známo tady i v celém království, že má pouze jednu rodinu a patří

jedině k bílým.”

Děvčátko se bránilo, když ho chtěl v náručí odnést do ložnice, a musel mu dát na srozuměnou, že na světě vládne mužský pořádek. Pak už byli v babiččině ložnici a on jí místo plátěné spodničky, jaké

nosily otrokyně, navlékal noční košili, nedostal z ní však ani slovo. Bernarda je spatřila ode dveří: markýz seděl na posteli a potýkal se s knoflíčky noční košile, které ne a ne se dostat do nových dírek, a děvčátko stálo proti němu a zíralo na něj netečným pohledem. Bernarda se nedokázala ovládnout: “Proč se nedáte oddat?” zeptala se posměšně. A když si jí markýz nevšímal, ještě

pokračovala:

“Vlastně by to nebyl špatný obchod, rodit mrňavé kreolské markýzy se slepičíma nohama a prodávat je do cirkusů.” V Bernardě se totiž také něco zlomilo. I přes její sveřepý smích se teď už netvářila tak zatrpkle a na samém dně její proradnosti byla sedlina soucit, markýz ji však nedokázal postřehnout. Jakmile si byl jist, že je pryč, řekl děvčátku:

“To je ale mrcha.”

Zdálo se mu, že v očích Siervy Maríe postřehl jiskřičku zájmu.

“Víš, co je mrcha?” zeptal se jí a lačně očekával odpověď, Sierva María mu ji však nedopřála. Nechala se odnést do postele, dala si uložit hlavu na péřové polštáře a přikrýt až po kolena lněným prostěradlem, které vonělo cedrovou truhlou, aniž otci věnovala jediný slitovný pohled. Naráz se v markýzovi hnulo svědomí:

“Modlíš se před spaním?”

Děvčátko se na něj ani nepodívalo. Schoulilo se v zárodečné

poloze, jak bylo zvyklé z rohože, a usnulo, aniž mu popřálo dobrou noc. Markýz s krajní opatrností zatáhl síť proti komárům, aby jí

netopýři ve spánku nesáli krev. Blížila se desátá a domem, který

zachránil, když z něj vypudil otroky, bouřil teď nesnesitelný chór chovanek z blázince.

Markýz vypustil hlídací psy, kteří se okamžitě vyřítili k babiččině ložnici, vzrušeně funěli a očichávali škvíry ve dveřích. Markýz je bříšky prstů pohladil po hlavě a uklidnil je dobrou zprávou.

“To je Sierva, která ode dneška bydlí s námi.” Spal málo a špatně, poněvadž chovanky z blázince zpívaly až do dvou hodin. Vstal s prvním kuropěním a ze všeho nejdřív šel do Sierviny pokoje; nebyla však tam, nýbrž v boudě otrokyň. Ta, která

spala nejblíž, se ustrašeně probudila.

“Přišla sama, pane,” řekla, ještě než se jí zeptal. “Dokonce jsem si toho ani nev šimla.”

Markýz věděl, že je to pravda. Zeptal se, kter á z nich Siervu Maríi doprovázela tenkrát, když ji pokousal pes. Přihlásila se jediná mulatka mezi nimi, jménem Caridad del Cobre, a cel á se třásla strachy. Markýz ji uklidnil.

“Vezmi si ji na starost, jako kdybys byla Dominga de Adviento,” řekl jí.

Vysvětlil jí její povinnosti. Uložil jí, aby děvčátko nespouštěla ani na chvilku z očí a zacházela s ním vlídně a chápavě, ne však shovívavě. Ze všeho nejdůležitější bylo, aby Sierva María nepřelézala trnitý plot, který mínil postavit mezi otročím dvorem a ostatním domem. Ráno při probuzení a večer před usnutím mu vždycky měla podat úplnou zprávu, aniž by jí to musel připomínat.

“Dávej si dobrý pozor na to, co budeš dělat a jak to budeš

dělat,” uzavřel. “Ty jediná musíš být odpovědná za to, že se mé

příkazy budou dodržovat.”

V sedm hodin ráno, poté, co pozavíral psy, se markýz vypravil k Abrenunciovi. Lékař mu přišel otevřít osobně, poněvadž neměl otroky ani sloužící. Markýz sám sobě vytkl prohřešek, kterého se podle svého mínění dopustil:

“V tuhle hodinu se na návštěvu nechodí,” řekl. Lékař ho přivítal s otevřeným srdcem, vděčný za koně, kterého právě dostal. Zavedl ho přes dvůr až k přístřešku bývalé kovárny, ze které zůstaly jen zbytky ohniště. Krásný dvouletý ryzák, který se naráz ocitl daleko od svého dosavadního domova, vypadal vylekaně. Aby ho uklidnil, Abrenuncio ho popleskal po lících a latinsky mu při tom našeptával do ucha plané sliby.

Markýz mu vypravoval, že mrtvého koně pohřbili v bývalé zahradě

špitálu Boží lásky, kterou za epidemie cholery vysvětili jako hřbitov pro boháče. Abrenuncio mu poděkoval s tím, že k němu je až

příliš laskav. Jak spolu hovořili, všiml si, že markýz se od zvířete drží co nejdál, a ten mu přiznal, že se na žádného koně nikdy neodvážil nasednout.

“Bojím se jich zrovna tak jako slepic,” řekl.

“Je to škoda, poněvadž lidstvo zaostává, když není s to domluvit se s koňmi,” prohlásil Abrenuncio. “Kdybychom to jednou dokázali, mohli bychom přivést na svět kentaura.”

Lékařův dům osvětlovala dvě okna vedoucí na širé moře a všecko uvnitř bylo uspořádané s chorobným puntičkářstvím zatvrzelého starého mládence. Celý dům prostupovala vůně balzámů, která

návštěvníka měla k tomu, aby uvěřil v účinnost lékařského umění. Stál tu urovnaný psací stůl a prosklená police plná porcelánových kelímků s latinskými štítky. V jednom koutě byla odložená lékařská

harfa, pokrytá zlatým prachem. Největší pozornost vzbuzovaly knihy s ozdobnými hřbety, mnoho z nich v latině. Stály v prosklených skříních i na nekrytých poličkách, nebo zas byly s velkou péčí

vyrovnané na podlaze a lékař těmi papírovými soutěskami procházel s lehkostí nosorožce mezi růžemi. Markýz nepřestával žasnout, kolik jich je.

“V téhle místnosti musí být všechno, co lidé vědí,” řekl.

“Knihy nejsou k ničemi,” řekl Abrenuncio s úsměvem. “Celý život nedělám nic jiného, než že léčím nemoci, které ostatní lékaři způsobili svými léky.”

Z velké pohovky, kterou měl pro sebe, shodil spícího kocoura, aby se markýz mohl posadit. Abrenuncio mu nalil odvar z bylin, který sám připravil v alchymistickém tyglíku, a přitom mu vypravoval o svých lékařských zkušenostech, až si všiml, že ho markýz neposlouchá. Bylo tomu opravdu tak: markýz naráz vstal, otočil se k němu zády a zadíval se oknem na rozbouřené moře. Konečně, ještě pořád zády k lékaři, našel odvahu začít.

“Licenciáte,” zamumlal.

Abrenuncio se nedal dvakrát prosit.

“Ano?”

“Pod pečetí lékařského tajemství a jenom pro vás přiznávám, že je pravda, co lidé tvrdí,” pronesl markýz slavnostním tónem. “Ten vzteklý pes pokousal i mou dcerku.”

Podíval se na lékaře, a jeho pokojný výraz ho překvapil.

“Já vím,” řekl doktor. “A předpokládám, že proto jste za mnou přišel tak časně.”

“Ano,” řekl markýz. A zopakoval otázku, kterou už vyslovil, když

viděl onoho pokousaného ubožáka ve špitálu: “Co můžeme dělat?” Místo aby mu odpověděl tak příkře jako předchozího dne, Abrenuncio požádal, aby se na Siervu Maríi mohl podívat, a právě o to ho markýz chtěl poprosit. Takže se snadno dohodli a kočár na ně

čekal u vrat.

Když dorazili do jejich domu, markýz našel Bernardu, jak sedí u toaletního stolku a češe se jen tak pro nikoho, s koketností onech vzdálených let, kdy se spolu naposled milovali a která si už dávno vymazal z paměti. Celý pokoj prostupovala jarní vůně jejích mýdel. Bernarda svého manžela spatřila v zrcadle a zeptala se bez jízlivosti: “To jsem na tom tak dobře, že můžeme rozdávat koně?” Markýz si její otázky nevšímal. Zvedl z rozházené postele její

všední hazuku, hodil ji Bernardě na ramena a nelítostně jí nařídil:

“Oblékněte se, poněvadž je tu lékař.”

“Bůh mě chraň,” řekla Bernarda.

“Nepřišel kvůli vám, i když byste to velice potřebovala,” řekl markýz. “Přišel kvůli Siervě.”

“Té to nepomůže,” řekla Bernarda. “Buď umře, nebo ne; jiná

možnost není.” Pak ji však přemohla zvědavost: “A kdo to je?”

“Abrenuncio,” řekl markýz.

Bernardu to pohoršilo. Raději aby zemřela tak, jak byla, sama a nahá, než aby svěřila svou čest do rukou nějakého šmatlavého žida. Býval lékařem v domě jejích rodičů, a ti se s ním rozešli ve zlém, poněvadž veřejně rozhlašoval stav svých pacientů, aby dodal větší

váhu svým diagnózám. Markýz se postavil proti ní.

“I když se vám to třeba nelíbí, a mně se to líbí ještě míň, jednou jste její matka,” řekl jí. “A s ohledem na to svaté právo žádám o vaši přítomnost, až ji bude prohlížet.”

“Pro mne za mne si dělejte, co chcete,” řekla Bernarda. “Já jsem mrtvá.”

Vzdor tomu, co se dalo očekávat, Sierva bez všeho zdráhání

strpěla, aby ji lékař celou důkladně prohlédl, se stejnou zvědavostí, s jakou by mohla obdivovat nějakou hračku na péro. “My lékaři vidíme rukama,” vysvětlil jí Abrenuncio. To děvčátko pobavilo, a poprvé se na něj usmála.

Už na pohled bylo zřejmé, že se těší dobrému zdraví, poněvadž

vzdor svému zanedbanému vzezření byla dobře rostlá, tělo měla pokryté téměř neviditelnými zlatými chloupky a byly na ní už znát první puky šťastného rozkvětu. Měla dokonalé zuby, jasnozřivé oči, klidné nohy a moudré ruce a každý vlásek v její kštici

předznamenával, že bude dlouho naživu. Na lékařovy záludné otázky odpovídala ochotně a sebejistě, a museli by ji znát velice dobře, aby věděli, že jediná odpověď není pravdivá. Pouze ve chvíli, kdy jí

lékař našel nepatrnou jizvičku na kotníku, začala být ve střehu, zchytralý Abrenuncio jí však vyšel vstříc.

“To jsi někde spadla?”

Děvčátko bez zamrkání odpovědělo:

“Z houpačky.”

Nato lékař začal sám se sebou rozmlouvat latinsky. Markýz se ohradil:

“Řekněte mi to po našem.”

“To nepatřilo vám,” řekl Abrenuncio. “Přemýšlím ve vulgární

latině.”

Sierva María nepřestávala být Abrenunciovými kejkly nadšená, až

jí přiložil ucho na prsa a začal ji vyšetřovat poslechem. Srdce se jí vystrašeně rozbušilo a na kůži jí vyvstal sinalý, ledový pot, nejasně páchnoucí cibulí. Když lékař skončil, laskavě ji popleskal po tváři.

“Jsi velice statečná,” pochválil ji.

Když už pak byli s markýzem sami, řekl mu, že Sierva ví, že ten pes měl vzteklinu. Markýz to nechápal.

“Napovídala vám spoustu lží,” namítl, “ale tohle ne.”

“To mi neřekla ona, pane,” vysvětlil lékař. “Povědělo mi to její

srdce: bylo jako žabka v kleci.”

Nato mu markýz drahnou chvíli vypočítával jiné překvapivé lži své

dcery; ne snad pohoršeně, nýbrž s jistou otcovskou pýchou. “Možná že jednou bude psát verše,” řekl. Abrenuncio však nesouhlasil s tím, že by lež byla nezbytnou podmínkou umění.

“Čím jasněji se něco říká, tím víc vynikne poezie,” řekl. Nedokázal si vysvětlit jedině to, proč dívčin pot páchl cibulí. Nikdy však neslyšel, že by vzteklina mohla mít nějakou souvislost s jakýmkoliv pachem, takže to pustil z hlavy s tím, že to nic neznamená. Caridad del Cobre později markýzovi prozradila, že Sierva María se potajmu svěřila léčitelskému umění otroků, kteří jí dávali žvýkat placky z pryskyřice stromu manajú a zavírali ji nahou do sklepa s cibulí, aby přemohli psí uhranutí.

Abrenuncio mu vzteklinu popsal do všech podrobností a nijak ji nezlehčoval. “První záchvaty jsou o to vážnější a tím dřív se dostaví, čím je kousnutí hlubší a čím je blíž mozku,” řekl. Připomněl případ jednoho ze svých pacientů, jenž zemřel až po pěti letech, zůstávala však pochybnost, zda se nenakazil teprve později, aniž si toho někdo všiml. To, že se rána rychle zacelila, ještě nic neznamenalo: za nějakou dobu, která se nedala odhadnout, mohla jizva otéci, znovu se otevřít a začít hnisat. Umírání bývalo tak strašlivé, že smrt byla vždy tou lepší možností. Jediné přípustné

řešení, které pak zbývalo, bylo obrátit se o pomoc na špitál Boží

lásky, kde měli Senegalce školené v zacházení s kacíři a se zuřivými blázny; jinak by markýz na sebe musel vzít osobně ten trest a držet děvčátko připoutané na posteli, dokud neumře.

“Za celé dlouhé dějiny lidstva,” skončil lékař, “ještě nikdo vzteklinu nepřežil, aby o tom mohl vypravovat.” Markýz se rozhodl, že není na světě kříž, třeba sebetěžší, který

by nebyl odhodlán nést: takže děvčátko zemře v jeho domě. Lékař ho odměnil pohledem,

ve kterém byla spíš soustrast než úcta.

“Nic méně ušlechtilého se od vás ani nedalo čekat, pane” řekl markýzovi. “A nepochybuji, že v sobě máte dost statečnosti, abyste to vydržel.”

Abrenuncio znovu zdůraznil, že předpověď není nijak znepokojivá. Rána byla daleko od míst, kde hrozilo největší nebezpečí, a nikdo se nepamatoval, že by bývala krvácela. Ze všeho nejpravděpodobnější

bylo, že Sierva María se vůbec nenakazila.

“A co mám zatím dělat?” zeptal se markýz.

“Zatím?” řekl Abrenuncio. “Zatím jí vyhrávejte, naplňte celý dům květinami, sežeňte ptáky, aby jí zpívali, a voďte ji ven, aby viděla soumraky nad mořem; dávejte jí všecko, co ji může učinit šťastnou.” Na rozloučenou zeširoka zamával kloboukem a pronesl povinnou latinskou větu, tentokrát ji však na markýzovu počest přeložil:

“Není léku, jenž by vyléčil to, co nedokáže vyléčit štěstí.”

Kapitola druhá

Nikdo se nikdy nedozvěděl, jak vlastně markýz dospěl do stavu takové netečnosti, ani proč udržoval ono nezdařené manželství, když

by přitom mohl žít poklidným životem vdovce. Navíc se kdysi mohl stát vším, čím by býval chtěl, dík nezměrné moci prvního markýze, svého otce, rytíře řádu svatého Jakuba, svrchovaného pána nad životem a smrtí černých otroků a nelítostného velitele domobrany, kterého jeho královský pán hojně zahrnoval poctami i významnými úřady a netrestal ho za jeho bezprávné skutky.

Ygnacio, markýzův jediný dědic, se nijak neprojevoval. V dětství

vykazoval jisté příznaky duševní zaostalosti, číst a psát se naučil, teprve když už měl léta na ženění, a nikoho neměl rád. První známku života dal najevo až ve svých dvaceti letech, kdy se zamiloval do jedné z chovanek blázince Božské pastýřky, jejichž zpěv a vřískot ho ukolébávaly během celého dětství, a zamýšlel se s ní oženit. Jmenovala se Sladká Olivie. Byla to jediná dcera z rodiny královských sedlářů a musela se naučit dělat jezdecká sedla, aby s ní nezanikla tradice stará málem dvě století. Nebylo tenkrát zvykem, aby se žena pletla do mužského řemesla, a právě tomu se přičítalo, že ztratila rozum, navíc tak otřesně, že stálo mnoho práce ji naučit, aby nepojídala své vlastní výkaly. Nebýt toho, bývala by to pro kreolského markýze, jenž byl tak prostoduchý, partie přímo vynikající.

Sladká Olivie byla bystrá a dobrého srdce a nebylo snadné

zjistit, že je šílená. Od chvíle, kdy ji zahlédl poprvé, mladý

Ygnacio ji v houfu chovanek na terase dokázal rozpoznat a ještě

téhož dne se začali domlouvat posunky. Olivie, pověstná svým uměním dělat z papíru všelijaké skládanky, mu posílala vzkazy na papírových vlaštovkách. Ygnacio se naučil číst a psát, aby si s ní mohl dopisovat, a to byl počátek vskutku vášnivého citu, který nikdo nechtěl chápat. První markýz svého syna pobouřeně vyzval, aby všecko veřejně popřel.

“Nejenže je to pravda,” odpověděl mu Ygnacio, “nýbrž dokonce svolila, abych požádal o její ruku.” A když mu dovozovali, že je pomatená, přišel s vlastní námitkou:

“žádný blázen není pomatený, pokud člověk přistoupí na jeho názory.”

Otec ho poslal do vyhnanství na své statky, se všemi pravomocemi pána a vládce, kterých však Ygnacio neráčil využívat. Jako kdyby zaživa umřel. Vždycky se děsil všech zvířat, s výjimkou slepic, na statku si však prohlédl živou slepici zblízka, představil si ji zvětšenou na rozměry krávy a uvědomil si, že je to daleko hroznější

nestvůra než kterákoli jiná bytost na zemi i ve vodě. Za tmy ho zaléval ledový pot a za úsvitu se probouzel celý ochromený přeludným tichem na pastvinách. Hlídací pes, jenž celou noc bděl na stráži před jeho ložnicí, mu naháněl větší strach než všechna nebezpečí. Jak to řekl on sám: “žiju s hrůzou z toho, že žiju.” Ve vyhnanství

si osvojil ponuré chování , mlčenlivost, náchylnost k hloubání, unylé způsoby, rozvláčnou mluvu a sklon k mystice, který jako by ho předurčoval ke klášterní cele.

Byl ve vyhnanství už rok, když ho jednou probudil hlomoz, jako když se řeky vylijí z břehů: to zvířata ze statku opouštěla své

příbytky a cestou necestou utíkala pryč, v naprostém tichu a záři úplňku, a nehlučně při tom bořila všecko, co jim bránilo postupovat přímou čarou přes pastviny, třtinová pole, koryta bystřin a bařiny. V čele táhla stáda skotu a nákladní i tažní koně, a za nimi vepři, ovce a drůbež, v ponurém zástupu, který zakrátko zmizel ve tmě. Dokonce i ptáci schopní létat daleko, nevyjímaje holuby, odešli pěšky; jedině hlídací pes ráno seděl na svém stanovišti před pánovou ložnicí. To byl počátek málem lidského přátelství, které pak markýze s oním psem pojilo, stejně jako s mnoha dalšími, kteří po něm žili v domě.

Na opuštěných dědičných statcích přemohla mladého Ygnacia hrůza: zřekl se své lásky a podřídil se otcovým záměrům. Tomu však nestačilo, že jeho syn obětoval svou lásku, a v jednom článku své

závěti mu uložil, že se musí oženit s dědičkou některého ze španělských grandů. Tak se stalo, že Ygnacio oslavil okázalou svatbu s do?ou Olallou de Mendoza, velice krásnou ženou, nadanou všestrannými a velkými vlohami, nedotkl se však jejího panenství, aby jí nedopřál ani tu milost, že by s ním měla dítě. Jinak žil stejně jako vždycky od chvíle, kdy se narodil: jako starý mládenec k ničemu.

Do?a Olalla de Mendoza ho uvedla do společnosti. Chodili spolu na hrubou mši, spíš aby se předváděli, než aby se modlili, ona v širokých sukních baskického střihu a nádherných přehozech, s čepcem z naškrobených krajek, jaké nosily bělošky z Kastilie, a s doprovodem otrokyň oblečených do hedvábí a ověšených zlatem. Namísto domácích pantoflí, ve kterých chodily do kostela dokonce i ty nejpovýšenější dámy, nosila vysoké kordovánové botky ozdobené

perlami. Na rozdíl od jiných předních obyvatel města, kteří nosili zastaralé paruky a smaragdové knoflíky, markýz chodil v bavlněných oblecích a na hlavě míval měkký biret. Na veřejnosti se však pokaždé

objevoval jen z donucení, poněvadž nikdy nedokázal překonat hrůzu, kterou v něm vzbuzoval společenský život.

Do?a Olalla bývala v Segovii žačkou Scarlattiho Doménica a s vyznamenáním získala oprávnění vyučovat hudbě a zpěvu ve školách a v klášterech. Přivezla si s sebou klavichord rozebraný na jednotlivé

díly, které si sama sestavila, a rozmanité strunné nástroje, na které výborně hrála a učila tomu i jiné. Dala dohromady soubor novicek, který posvětil podvečery v domě novými melodiemi z Itálie, z Francie i ze Španělska a o kterém se časem začalo říkat, že v něm zaznívá lyrika Ducha Svatého.

Co se markýze týkalo, zdálo se, že k hudbě nemá vlohy: na francouzský způsob o sobě tvrdil, že má ruce umělce a sluch kanonýra. Už toho dne, kdy nástroje vybalovali, si však všiml italské loutny; zaujal ho její dvojitý količník, rozsah jejích tónů, počet strun a čistý hlas. Do?a Olalla si předsevzala, že na ni bude hrát stejně dobře jako ona. Trávili spolu odpoledne zajíkavými cvičeními pod stromy v sadu, ona s trpělivostí a láskou a on se zatvrzelostí kameníka, až se jim ztýraný madrigal přece je bezbolestně poddal.

Hudba natolik vylepšila manželský souzvuk, že se do?a Olalla odvážila učinit onen krok, který jí chyběl. Jedné bouřlivé noci, nejspíš předstírajíc strach, který necítila, se objevila v ložnici svého nedotčeného manžela.

“Polovina téhle postele patří mně,” řekla mu, “a jdu si na ni.” Markýz se držel svého; do?a Olalla, jistá, že ho přesvědčí po dobrém nebo po zlém, stála na svém také. život jim však nedopřál dost času. Jistého 9. listopadu hráli ve dvou pod pomerančovníky, poněvadž vzduch byl čistý a nebe bylo vysoké a bez mráčku, když je naráz oslnil blesk, vyděsilo je zaburácení, jako kdyby se zatřásla země, a do?a Olalla padla sražená tím nebeským ohněm. Zděšené město si onu tragédii vyložilo jako výlev božského hněvu nad nějakým nevýslovným proviněním. Markýz své choti uspořádal královský pohřeb a poprvé se při něm ukázal s pobledlou pletí a v černém taftu, který už pak měl nosit navždy. Po návratu ze hřbitova ho překvapila hotová návěj papírových vlaštovek na pomerančových stromech v sadu. Namátkou jednu z nich vzal, rozložil ji a přečetl si: “Ten blesk byl můj.”

Ještě než skončily devítidenní pobožnosti, daluž připsat církvi hmotné statky, na nichž stálo jeho majorátní panství: dobytkářský

statek v Mompoxu a další v Ayapelu, dva tisíce hektarů v Mahates, pouhé dvě míle odtud, s několika stády jezdeckých a tažných koní, další statek s polnostmi a nejlepší mlýn na cukrovou třtinu po celém karibském pobřeží. Pověsti o jeho bohatství se nicméně zakládaly na nezměrných pozemcích ležících ladem, jejichž pomyslné hranice se ztrácely v paměti kdesi od bažin La Guaripa a údolí La Pureza až k mangrovovým porostům v Urabá. Ponechal si jen panské sídlo se dvorkem pro služebnictvo, omezeným na nejmenší míru, a mlýn na cukrovou třtinu v Mahates. Domingu de Adviento pověřil, aby vedla dům. Starému Neptunovi ponechal hodnost kočího, kterou mu přiznal první markýz, a uložil mu, aby se staral o těch pár koní, kteří

zbyli v domácí stáji.

Poprvé zůstal v pochmurném sídle svých předků sám a jen stěží

dokázal potmě usnout, dík zděděnému strachu urozených kreolů, že je jejich otroci ve spánku zavraždí. Znenadání se probouzel, nevěda, zda žhoucí oči, které světlíky nahlížely dovnitř, jsou z tohoto nebo z onoho světa. Vždycky se po špičkách přikradl ke dveřím, prudce je otevřel a přistihl černocha, který ho špehoval klíčovou dírkou. Slyšel je, jak se tygřími kroky plíží po chodbách, nazí a namazaní

kokosovým máslem, aby je nikdo nemohl chytit. Zmožen tolika různými strachy nařídil, aby světla zůstávala rozsvícená až do svítání, vyhnal otroky, kteří jeden po druhém zabírali prázdné místnosti, a přivedl si domů první hlídací psy, vycvičené v bojových uměních. Vrata panského domu se zavřela. Vyvezli francouzský nábytek, z jehož sametů čpěla vlhkost, prodali goblény, porcelán i mistrovská

hodinářská díla, a zvykli si na houpací sítě jako někde na lodi, aby ve zpustlých ložnicích mohli vzdorovat vedru. Markýz už nechodil na mše ani na duchovní cvičení, nenosil při procesích nebesa Nejsvětější svátosti, nesvětil svátky ani nedržel půsty, byť i nadále církvi přesně platil poplatky. Našel útočiště na houpací síti někdy zavěšené v ložnici, když nastal ospalá srpnová vedra, a během odpoledního odpočinku téměř vždy pod pomerančovníky v sadu. Chovanky z blázince po něm házely kuchyňské zbytky a pokřikovaly na něj dobromyslné oplzlosti, když mu však guvernér nabídl, že blázinec přestěhuje, aby mu nebyl na obtíž, z vděčnosti vůči nim to odmítl. To už se i Sladká Olivie, zmožená vytrvalým odmítáním muže, o kterého usilovala, začala utěšovat tesknicemi po tom, co se nikdy nestalo. Jak jen mohla, utíkala z blázince Božskén pastýřky brankami sadu: ochočila si hlídací psy, získala si je návnadami, které s láskou připravila, a hodiny vyhrazené spánku věnovala péči o dům, který jí nikdy nepatřil, zametala ho košťaty z bazalky, která

přináší štěstí, a do ložnic věšela pletence česneku, aby odháněly komáry. Dominga de Adviento, jejíž pravá ruka neponechávala nic náhodě, zemřela, aniž zjistila, proč jsou chodby ráno čistší, než

byly večer, a věci, které uspořádala po svém, jsou ráno urovnané

jinak. Markýz ještě nebyl vdovcem ani rok, když poprvé přistihl Sladkou Oliviii, jak drhne kuchyňské nádobí, poněvadž se jí zdálo, že se o něj otrokyně dost nestarají.

“Nemyslel jsem si, že by ses až tolik odvážila,” řekl jí.

“Poněvadž jsi pořád stejný chudák jako vždycky,” odpověděla mu. Tak se obnovilo zakázané přátelství, které se přinejmenším kdysi podobalo lásce. Hovořívali spolu až do svítání, bez planých nadějí a beze zloby, jako staří manželé odsouzení žít stále stejným navyklým životem. Domnívali se, že jsou šťastní, a možná i byli, až jeden z nich pronesl o slovo víc nebo něco neudělal, a večer se zvrhl v divokou vádu, ze které psi bývali celí špatní; všecko se vrátilo zase na začátek a Sladká Olivie se v domě dlouhý čas neukázala. Jí také markýz přiznal, že jeho opovržení zemským jměním a změnu jeho způsobu života nezpůsobila zbožnost, nýbrž strach, který v něm vyvolala nenadálá ztráta víry, když spatřil tělo své manželky zuhelnatělé bleskem. Sladká Olivie se mu nabídla, že ho utěší: slíbila, že mu bude poslušnou otrokyní jak v kuchyni, tak v posteli. Markýz se však nevzdal.

“Nikdy v životě se už neožením,” zapřísáhl se jí. Ještě než uplynul rok, se nicméně potajmu oženil s Bernardou Cabrerovou, dcerou bývalého šafáře svého otce, jenž zbohatl na obchodě s koloniálním zbožím. Seznámili se už dřív, když jí otec uložil, aby nosila do panského domu sledě ve slaném nálevu a černé

olivy, pro které měla do?a Olalla slabost, a když ta zemřela, Bernarda je dál nosila markýzovi. Jednou odpoledne, když ho našla v rohoži v sadu, přečetla mu osud, který měl vepsaný v dlani levé

ruky. Uhadovala přesně a na markýze to udělalo takový dojem, že ji k sobě během odpoledního odpočinku nadále zval, i když nepotřeboval nic koupit, uplynuly však málem dva měsíce, aniž by se na něco zmohl. Bernarda to tudíž udělala za něj. Znenadání se na něj vrhla, jak ležel v síti, rozkročmo se na něj posadila a zacpala mu ústa podolkem burnusu, který měl na sobě, až sotva popadal dech. Potom ho však přivedla k sobě s takovým žárem a dovedností, jaké si při chabých prožitcích svých samotářských lásek nedokázal vůbec představit, a bez valné slávy ho připravila o panictví. Bylo mu dvaapadesát let a jí třiadvacet, onen věkový rozdíl však znamenal ještě to nejmenší neštěstí.

I v dalších dnech se během odpolední siesty milovali, uspěchaně a bez srdce, v evangelickém stínu pomerančovníků. Chovanky blázince je z teras povzbuzovaly necudnými písničkami a doprovázely jejich úspěchy potleskem jako na stadionu. Ještě než si markýz připustil nebezpečí, které mu hrozilo, Bernarda ho zburcovala z otupělosti zprávou, že je už dva měsíce v jiném stavu. Připomněla mu, že není

žádná černoška, nýbrž dcera pokřtěného Indiána, který mluvil španělsky, a kastilské bělošky, takže jí nemůže vrátit čest jinak než řádným sňatkem. Markýz se vykrucoval, jak mohl, až v hodinu odpoledního odpočinku zabušil na vrata její otec se starodávnou arkebuzou zavěšenou na řemenu. Mluvil jen pomalu a vystupoval zdvořile, a podal markýzovi zbraň, aniž mu pohlédl do tváře.

“Víte, co to je, pane mark ýzi?” zeptal se ho. Markýz nevěděl, co si má počít s tou zbraní v ruce.

“pokud sahají moje vědomosti, myslím, že je to arkebuza,” řekl a pak se zeptal s opravdovou zvědavostí:

“Nač ji používáte?”

“Na obranu proti pirátům,” řekl Indián; ještě stále se mu nepodíval do tváře. “Teď jsem ji přinesl, aby mi vaše milost prokázala tu laskavost a zabila mě dřív, než zabiju já vás.” Podíval se markýzovi do tváře. Měl smutná a němá malá očka, markýz však pochopil to, co neříkala. Vrátil mu arkebuzu a pozval ho dál, aby se spolu dohodli. Dva dny nato novomanžele oddal farář ze sousedního kostela, za přítomnosti jejích rodičů a svědků obou dvou. Když obřad skončil, bůhvíodkud se objevila Sagunta a nasadila jim na hlavu věnce pro štěstí.

Jednoho rána za pozdních dešťů, se po sedmi měsících, ve znamení

Střelce, narodila neduživá Sierva María de Todos los Ángeles. Vypadala jako vybledlá titěrka a pupeční šňůra, kterou měla omotanou kolem krku, ji málem uškrtila.

“Je to děvčátko,” řekla porodní bába. “Ale nezůstane naživu.” V tu chvíli Dominga de Adviento slíbila svým svatým, že pokud mu dopřejí tu milost a nechají je naživu, děvčátko si až do své

svatební noci nebude stříhat vlasy. Sotvaže ten slib učinila, maličká začala plakat a Dominga de Adviento nadšeně zpívala: “Bude z ní světice!” Markýz, který ji poprvé spatřil už umytou a oblečenou, byl méně jasnozřivý:

“Bude z ní děvka,” řekl. “Pokud jí Bůh dopřeje života a zdraví.” Sierva María, dcera šlechtice a plebejky, žila už od malička jako odložené dítě. Matka ji nenáviděla od chvíle, kdy jí poprvé a naposledy dala pít z prsu, a odmítala ji mít u sebe ze strachu, že by ji zabila. Dominga de Adviento ji tudíž odchovala, pokřtila ji v Kristu a zasvětila ji Olokunovi, jorubskému božstvu neurčitého pohlaví, jehož obličej prý je tak hrůzný, že se lidem dává spatřit jen v snách a vždycky s maskou. Poté, co ji přestěhovali na otočí

dvůr, Sierva María se dřív naučila tančit než mluvit, zvládla naráz tři africké jazyky a naučila se pít nalačno kohoutí krev a proplétat se mezi bělochy, aniž ji zahlédli nebo uslyšeli, jako nějaké

neskutečné stvoření. Dominga de Adviento ji obklopila veselým dvorem černošských otrokyň, míšenek, které jí dělaly komorné, a indiánských služek, které ji koupaly v náležitých lázních, očišťovaly ji verbénou bohyně Yemayá a jako o růžový keř pečovaly o její bujnou kštici, která jí v pěti letech už sahala až po pás. Jeden po druhém jí otrokyně také věšely kolem krku náhrdelníky různých bohů, až jich měla celkem šestnáct.

Tou dobou už se Bernarda pevnou rukou chopila vlády v domě, zatímco markýz nanicovatě přežíval v sadu. Ze všeho nejdřív se zaměřila na to, aby znovu získala bohatství, které její manžel rozdal; zaštítila se při tom právy z časů prvního markýze. Ještě

když on žil, získal totiž koncesi prodat za osm let pět tisíc otroků

s tím, že zároveň doveze na každého z nich dva sudy mouky. Dík svým mistrovským čachrům a úplatnosti celníků Bernarda prodala dohodnutou mouku, zároveň však podloudně prodala další tři tisíce otroků, a stala se tak nejúspěšnější samostatnou obchodnicí za celé století. Bernarda si uvědomila, že nejlepší obchod nepředstavují otroci, nýbrž mouka, byť po pravdě řečeno její největší síla spočívala v neuvěřitelné schopnosti každého přesvědčit. S jedinou koncesí na dovoz tisíce otroků během čtyř let, a k tomu tří sudů mouky na každého, sklidila tu nejtučnější žeň: prodala dohodnutých tisíc černochů, na místo tří tisíc sudů mouky jich však dovezla dvanáct tisíc. Byl to největší podloudný obchod století.

Polovinu času tehdy trávila v mlýně na cukrovou třtinu v Mahates, kam soustředila své obchody, poněvadž stál u řeky Río Grande de la Magdalena, která spojovala pobřeží s vnitrozemím celého místokrálovství. Do markýzova domu docházely jen ojedinělé zprávy o jejím bohatství, z kterého nikomu neskládala účty. Ve chvílích, které v něm trávila, dokonce i předtím, než začaly krize, jim připadala jako další hlídací pes zavřený v kleci. Nejlíp to vyjádřila Dominga de Adviento: “Zadek se jí nevešel do těla.” Sierva María poprvé v domě získala stálé místo, když

její

otrokyně umřela a pro holčičku zařídili přepychovou ložnici, kde kdysi žila první markýza. Obstarali jí domácího učitele, který jí

dával hodiny klasické španělštiny a vštěpoval jí základy aritmetiky a přírodních věd. Pokusil se ji naučit číst a psát, ona to však odmítla s tím, že nerozumí písmenům. Jakási laická učitelka ji navíc začala seznamovat s hudbou. Sierva María projevila zájem a dobrý

vkus, neměla však dost trpělivosti, aby se naučila hrát na nějaký

nástroj. Učitelka se polekaně vzdala a při rozloučení řekla markýzovi:

“Ne snad, že by ta malá neměla k ničemu vlohy; prostě není z tohohle světa.”

Bernarda by bývala chtěla nevraživost mezi nimi zmírnit, brzy se však ukázalo, že vina není na straně jedné ani druhé, nýbrž v založení obou. Od té doby, kdy dle svého domnění shledala u dcery určité přeludné vlastnosti, zažívala chvilky smrtelné úzkosti. Třásla se už při pomyšlení na okamžik, kdy se ohlédne a setká se s nevyzpytatelnýma očima onoho malátného stvoření v nadýchaném tylu a s bujnou kšticí, která jí už sahala až pod kolena. “Siervo!” křičela na ni, “zakazuju ti, aby ses na mě takhle dívala!” Čím víc se soustřeďovala na své obchody, tím víc cítila v zátylku syčivý dech číhajícího hada a kolikrát sebou vyděšeně trhla:

“Siervo!” křičela na ni. “Ať je tě aspoň slyšet, než vejdeš

dovnitř!”

Sierva jí však naháněla ještě větší strach svými nekonečnými výklady v jorubském jazyce. V noci to bývalo horší, poněvadž

Bernarda se naráz probouzela s pocitem, že se jí někdo dotkl; to Sierva María seděla v nohách její postele a dívala se, jak matka spí. Bernardě nijak neposloužilo ani to, když se jednou pokoušela usnout se zvoncem v ruce, poněvadž dívčina tajná moc mu zabránila zvonit. “Jediné, co ta holka má z bělošky, je barva pleti,” tvrdila matka. Byla to do té míry pravda, že Sierva místo svého jména střídavě používala jiné, africké jméno, které si sama vymyslela: María Mandinga.

Jejich vzájemná zášť vyvrcholila jedenkrát před úsvitem, když se Bernarda probudila polomrtvá žízní, poněvadž snědla příliš mnoho čokolády, a našla jednu z dceřiných panenek, jak plave u dna džbánu: nepřipadala jí totiž jako obyčejná panenka, plovoucí ve vodě, nýbrž

jako něco děsivého - jako panenka, která je mrtvá. To už si byla jistá, že je to další zhoubné africké kouzlo Siervy Maríe, namířené proti ní, a umanula si, že pro obě dvě není v domě

dost místa. Markýz se bojácně pokusil mezi nimi zprostředkovat smír, Bernarda ho však úsečně zarazila: “Buď ona, nebo já.” Takže Sierva María se vrátila do kůlny otrokyň a zůstávala tam i tehdy, když její

matka žila ve mlýně. I nadále byla stejně zamlklá, jako když se narodila, a neznala ani jediné písmeno.

Bernarda však na tom nebyla líp. Aby si udržela Jidáše Iškariotského, usilovala se mu vyrovnat a během necelých dvou let se jí vymkly z rukou jak její obchody, tak její vlastní život. Strojila ho za núbijského piráta, za kulové eso a za krále Melichara a chodila s ním po předměstích, zvlášť když v přístavu zakotvily galeony a město zachvátil půlroční flám. Za městskými hradbami narychlo zřizovali dočasné hospody a nevěstince pro obchodníky, kteří přijížděli z Limy, z Portobela, z Havany a z Veracruzu, a handrkovali se o své zboží z celého známého světa. Jednou večer, opilý namol v jakési galejnické krčmě, Jidáš přistoupil k Bernardě, jako když jí chce prozradit nějaké velké tajemství.

“Otevři pusu a zavři oči,” poručil jí.

Bernarda ho poslechla a on jí vložil na jazyk tabulku zázračné

čokolády z Oaxacy. Bernarda ji poznala a vyplivla, poněvadž už od dětství měla k

čokoládě mimořádný odpor. Jidáš ji však přesvědčoval, že je to posvátná materie, která zpříjemňuje život, zvyšuje tělesnou sílu, povznáší ducha a umocňuje pohlavní zdatnost. Bernarda se hlasitě rozřehtala.

“Kdyby to byla pravda,” řekla, “sestřičky od svaté Kláry by mohly dělat býky na zápasech.”

Měla už návyk na medovinu, kterou pravidelně pila se svými spolužačkami ze školy ještě předtím, než se vdala, a dál ji lokala v horkém vzduchu ve mlýně, nejenom ústy, ale všemi pěti smysly. S

Jidášem se naučila žvýkat tabák a kokové listy smíchané s popelem ze stromu yagrumo jako Indiáni ze Sierry Nevady. Po hospodách si vyzkoušela indické konopí, terpentýn z Kypru, šťávu z kaktusů peyote z Real de Catorce, a přinejmenším jednou i opium z čínského Nao, které přivezli filipínští podloudníci. K Jidášovu vychvalování

čokolády však nezůstala hluchá. Poté, co vyzkoušela všechno ostatní, uznala její přednosti a napříště jí dávala přednost přede vším. Z

Jidáše se stal zloděj, kuplíř a občasný sodomita, to všecko jen ze zahálky a neřestnosti, poněvadž mu nic nescházelo. Jedné neblahé

noci se před Bernardinýma očima holýma rukama serval s třemi galejníky z loďstva, poněvadž se nepohodli u karet, a ti ho utloukli židlemi.

Bernarda se uchýlila do mlýna. Dům nechala napospas osudu, a pokud už tenkrát úplně nesešel, bylo to jen díky mistrovským rukám Domingy de Adviento, která Siervu Maríi vychovala tak, jak si to přáli její bohové. Markýz se o smutných koncích své manželky málem ani nedozvěděl. Z mlýna k nim docházely zprávy, že žije v ustavičném deliriu, že mluví sama pro sebe a že si vybírá nejlíp obdařené

otroky, aby je pak při svých římských večírcích sdílela se svými někdejšími spolužačkami. To, čeho lehce nabyla, stejně lehce zas pozbyla, a byla odvislá od měchů s medovinou a žoků čokolády, které

měla poschovávané po celém, domě, aby neztrácela čas, když na ni přišla žádost. Jediná jistota, která jí ještě zbývala, byly dva hliněné hrnce naplněné dublony z ryzího zlata o sto a čtyřech pistolích, které si za tučných let zakopala pod postelí. Sešla tak hrozně, že ji nepoznal dokonce ani její manžel, když se naposled vrátila z Mahates, poté, co tam zůstala celé tři roky, a krátce předtím, než pes pokousal Siervu Maríi.

V polovině března se zdálo, že se jim nebezpečí vztekliny podařilo zažehnat. Markýz, vděčný za takovou přízeň osudu, se rozhodl napravit minulost a získat si srdce své dcery podle návodu na štěstí, který mu poradil Abrenuncio. Věnoval jí všechen svůj čas. Snažil se naučit, jak ji česat a jak jí zaplétat cop. Chtěl ji vychovávat tak, aby z ní byla každým coulem běloška, vzkřísit pro ni své zklamané sny kreolského šlechtice a odnaučit ji zálibě v leguánovi v láku a ragú z pásovce. Vyzkoušel málem všecko, jedině že si nikdy nepoložil otázku, zda ji tím může učinit šťastnou. Abrenuncio k nim i nadále docházel. Dorozumět se s markýzem pro něj nebylo snadné, zajímala ho však jeho nevědomost na kraji města, kde hrozila Svatá Inkvizice. Tak jim ubíhaly měsíce vedra: lékař pod kvetoucími pomerančovníky mluvil a mluvil, aniž ho jeho společník poslouchal, a markýz pomalu skomíral v houpací síti tisíc tři sta námořních mil daleko od krále, jenž niky ani nezaslechl jeho jméno. Při jedné z oněch návštěv je vyrušil Bernardin žalostný nářek. Abrenuncia to poplašilo. Markýz se stavěl, že nic neslyší, další

zasténání však bylo tak srdcervoucí, že si ho nemohl nevšimnout.

“Ať je to kdokoliv, měli bychom se pomodlit za jeho du ši,” řekl Abrenuncio.

“To je moje druhá manželka,” vysvětlil markýz.

“Má zničená játra,” řekl Abrenuncio.

“Jak to víte?”

“Poněvadž naříká s otevřenými ústy,” objasnil mu lékař. Vešel dovnitř, aniž by se ptal na markýzův souhlas, a pokoušel se v sešeřelém pokoji Bernardu objevit, na posteli však nebyla. Zavolal na ni jménem, ale neodpověděla mu. Otevřel tedy okno a v kovové záři čtvrté hodiny odpolední ji uviděl na podlaze úplně, s nohama i rukama roztaženýma, obklopenou oparem její zhoubné plynatosti. Její

pleť měla chorobnou barvu vylité žluči. Jak ji oslnila nenadálá záře z otevřeného okna, zvedla hlavu, proti světlu však lékaře nepoznala; zato jemu stačil jediný pohled, aby věděl, co ji čeká.

“Tak ty už bereš za kliku u hřbitova, děvče,” řekl jí. Vysvětlil jí, že ji ještě může zachránit, pokud se ovšem podrobí

spěšné léčbě, při které by jí vyčistil krev. Bernarda ho poznala, zvedla se, nakolik jen dokázala, a zahrnula ho nadávkami. Abrenuncio je lhostejně snášel a znovu okno zavřel. Už na odchodu se zastavil u markýzovy rohože a upřesnil svou předpověď:

“Paní markýza zemře nejpozději patnáctého září, pokud se ještě

dřív neoběsí někde na trámu.”

Markýz ani nehnul brvou a odpověděl mu:

“Jediná potíž na tom je, že do patnáctého září zbývá ještě tak dlouho.”

I v dalších dnech se věnoval Siervě Maríi ve snaze léčit jí

štěstím. Z pahorku svatého Lazara pozorovali na východě nelítostné

bažiny a na západě obrovské rudé slunce, jak zapadá do planoucího oceánu. Sierva María se ho zeptala, co je na opačné straně moře, a on jí odpověděl: “Svět.” Každý jeho počin teď u děvčátka vyvolával neočekávanou odezvu. Jedenkrát odpoledne viděli, jak se na obzoru, s plachtami nadmutými k prasknutí, objevila flotila galeon. Město se úplně proměnilo. Otec a dcera nadšeně pozorovali loutkáře, polykače ohně a bezpočtu dalších pouťových novinek, které

dorazily do přístavu onoho dubna, jenž ohlašoval lepší časy. Během dvou měsíců se Sierva María o životě bělochů dozvěděla víc než kdy předtím. Jak se ji markýz snažil převychovat, začal být jiný i on sám, a to tak zásadně, až to nevypadalo jako chvilková proměna povahy, nýbrž jako změna v samé podstatě jeho já.

Zakrátko měli v domě tolik natahovacích tanečnic, hracích skříněk a mechanických hodin, kolik jen se jich dalo spatřit na evropských tržištích. Markýz setřel prach ze své italské loutny. Znovu na ni natáhl struny, naladil ji s houževnatostí, jaká se dala vysvětlit jedině láskou, a znovu se doprovázel při starých písních, jež zpíval pěkným hlasem a se špatným sluchem, na kterých nic nezměnila léta ani trudné vzpomínky. V té době se ho dcera zeptala, jestli je pravda, že láska zmůže všecko, jak se to říká v písních.

“Je to pravda,” odpověděl jí, “ale uděláš dobře, když tomu nebudeš věřit.”

Potěšen oněmi dobrými zprávami začal markýz uvažovat o cestě do Sevilly, aby se Sierva María vyléčila ze svých zamlklých trudů a dovršila své světské vzdělání. Den odjezdu i plán jejich cesty byly už dojednané, když ho Caridad del Cobre probudila z odpoledního odpočinku s děsivou novinou:

“Ta moje děvečka ubohá; pane, už se z ní dělá pes.” Abrenuncio, kterého spěšně přivolali, odmítl obecnou pověru, že lidé postižení vzteklinou se nakonec chovají stejně jako zvíře, které je pokousalo. Ověřil si, že děvčátko má trochu horečku, a i když ta se považovala za nemoc sama o sobě a ne za příznak jiných chorob, nepřešel ji nevšímavě. Vysvětlil ustaranému otci, že Sierva María může dostat jakoukoliv nemoc, poněvadž psí kousnutí, ať už

zvíře bylo vzteklé nebo ne, proti ničemu nechrání. Jako vždycky nemohli dělat nic jiného

než čekat. Markýz se ho zeptal:

“A to je všecko, co mi můžete říct?”

“Věda mi nedala prostředky, abych vám mohl povědět víc,” odpověděl mu lékař stejně příkře. “Ale jestli mi nevěříte, zůstává

vám pořád jedna možnost: svěřte se do rukou božích.” Markýz jeho radu nechápal.

“Býval bych přísahal, že jste nevěřící,” řekl mu. Lékař se ani neobtěžoval otočit se a podívat se na markýze:

“Co bych tak ještě mohl chtít, pane.”

Markýz se nesvěřil do rukou Božích, nýbrž do rukou všech, kteří

mu dávali nějakou naději. Ve městě byli další tři graduovaní lékaři, šest lékárníků, jedenáct lazebníků a ranhojičů a nespočetné množství

mastičkářů a mistrů kouzelnických umění, i když za posledních padesát let jich inkvizice třináct set odsoudila k různým trestům a sedm jich dala upálit na hranici. Jeden mladý lékař ze Salamanky Siervě Maríi zacelenou ránu otevřel a dával jí na ni leptavé

náplasti, aby jí odsál z těla zkažené šťávy; další se pokusil o totéž s tím, že jí přikládal na záda pijavice. Jeden lazebník a ranhojič jí vymyl ránu její vlastní močí a další ji zas nutil, aby ji pila. Během dvou týdnů musela denně snášet dvě bylinkové koupele a dva výplachy na zmírnění bolesti, a použitím odvarů z přírodního antimonu a dalších smrtících lektvarů ji dostali až na pokraj agonie.

Nakonec horečka ustoupila, nikdo se však neodvažoval prohlásit, že vzteklinu zažehnali. Siervě Maríi se zdálo, že umírá. Zpočátku to všechno snášela, aniž ztrácelo hrdost, po dvou týdnech bez nejmenšího výsledku však měla na kotníku rozbolavělý vřed, kůži samý

puchýř od hořčičných náplastí a zprýštidel a žaludek v jednom ohni. Prošla už vším: závratěmi, záchvaty, křečemi a blouzněním, několikrát se pokálela a pomočila a válela se po zemi, skučíc bolestí a vztekem. Dokonce i ti nejodvážnější mastičkáři nad ní už

zlámali hůl, přesvědčeni, že je šílená nebo posedlá běsy. Markýz už

ztratil veškerou naději, když se objevila Sagunta s klíčem svatého Huberta.

To byl konec. Sagunta se vysvlékla ze svých prostěradel a pomazala se indiánskými mastmi, aby se mohla třít o dívčino nahé

tělo. Ta se bránila rukama i nohama, i když byla do krajnosti zesláblá, Sagunta si ji však podrobila násilím. Bernarda ony pomatené skřeky slyšela ze svého pokoje; utíkala tam, aby zjistila, co se děje, a našla Siervu Maríi, která ležela na podlaze a kopala kolem sebe, a Saguntu, jak leží na ní, zabořená v měděné záplavě

jejích vlasů, a vřeští modlitby k svatému Hubertovi. Zmrskala je obě

dvě provazy od rohože; nejdřív na podlaze, kde se zaskočeně

choulily, a pak je honila po všech koutech, dokud jí nedošel dech.

Biskup místní diecéze, don Toribio de Cáceres y Virtudes, zburcován obecným pobouřením nad blouznivými a pomatenými záchvaty Siervy Maríe, poslal markýzovi své poručení, aniž uvedl důvod, den či hodinu, cože se vykládalo jako známka krajní naléhavosti. Markýz v sobě přemohl nejistotu a dostavil se do biskupského paláce ještě

téhož dne a bez ohlášení.

V době, kdy se biskup ujal svého úřadu, markýz už se stáhl z veřejného života, a sotva že se kdy setkali. Navíc to byl člověk stižený špatným zdravím, s obřím tělem, které mu znemožňovalo postarat se sám o sebe, a sužovaný zhoubnou záduchou, jež denně

vystavovala jeho víru těžkým zkouškám. Mnoha významných událostí, při nichž jeho přítomnost byla nevyhnutelná, se nezúčastňoval, a při těch několika málo, na které přece jen

přišel, si ode všech zachovával takový odstup, až v něm postupně začali vidět jakousi neskutečnou bytost.

Markýz ho v minulosti spatřil několikrát, vždycky jen z dálky a na veřejnosti, především mu však na něho zůstala vzpomínka z jedné

mše, kterou sloužil spolu s dalšími a zúčastnil se jí pod nebesy, na nosítkách, která nesli vládní hodnostáři. Dík svému mohutnému tělu a svým honosným ornátům vypadal na první pohled jako nějaký obrovitý

stařec, jeho bezvousý obličej s výraznými rysy a podivnýma zelenýma očima si však zachovával jakousi krásu, které se nedotkl čas. Na rámu nosítek měl kouzelnou svatozář Nejsvětějšího otce, a ti, kteří

ho znali zblízka, ji vyciťovali i z jasu jeho moudrosti a z jeho vědomí moci.

Palác, kde bydlil, byl nejstarší ve městě, jeho dvě poschodí plná

prostorných sálů byla v rozvalinách a biskup neobýval ani polovinu jednoho patra. Palác stál vedle katedrály a měl s ní společnou křížovou chodbu se zčernalými oblouky a dvůr s pobořeným vodojemem mezi divokými křovisky. Dokonce i honosné průčelí z otesaných kamenů

a veliká vrata z jediného kusu dřeva poznamenal zub času. U hlavní brány uvítal markýze indiánský jáhen. Markýz rozdal drobné almužny hloučkům žebráků, kteří se plazili v průjezdu, a vešel do svěžího pološera uvnitř budovy právě ve chvíli, kdy se na katedrále rozburácely zvony, ohlašující čtvrtou odpolední, a jejich ozvěna dolehla až do jeho břicha. V hlavní chodbě byla taková tma, že šel za jáhnem, aniž ho viděl, a zvažoval každý krok, aby neklopýtl o špatně umístěné sochy nebo hromady suti, které překážely v cestě. Na konci chodby byla malá předsíň, kde bylo díky světlíku vidět trochu líp. Tam se jáhen zastavil, požádal markýze, aby se posadil a počkal, a zmizel v přilehlých dveřích. Markýz zůstal stát a zkoumavě si prohlížel velkou olejomalbu, zobrazující mladého vojáka ve slavnostním stejnokroji královských praporčíků. Teprve když si přečetl bronzový štítek na rámu, zjistil, že je to biskupova podobizna z mládí.

Jáhen otevřel dveře a vyzval markýze, aby šel dál, a markýz se ani nemusel pohnout s místa, aby biskupa spatřil znovu, o čtyřicet let staršího než na obraze. Byl daleko mohutnější a působil ještě

větším dojmem, než se říkalo, i když ho sužovala záducha a zmáhalo vedro. Pot se z něho jen lil a on se velice pomalu houpal na filipínské houpací židli, chabě se ovíval vějířem za palmových listů

a předkláněl se dopředu, aby se mu snáz dýchalo. Na nohou měl vesnické opánky a na sobě halenu z režného plátna, místy už

prodřenou, jak to přeháněli s mýdlem. Na první pohled bylo zřejmé, že jeho chudoba je opravdová. Ze všeho nejvíc však upoutával jeho čistý pohled, který mohl být známkou snad jen nějaké zvláštní výsady ducha. Jakmile biskup markýze spatřil ve dveřích, přestal se houpat a vlídně mu pokynul vějířem.

“Pojď dál, Ygnacio,” vyzval ho. “Tady jsi doma.” Markýz si otřel zpocené dlaně o kalhoty, překročil práh a ocitl se na terase pod širým nebem, pod loubím ze žlutých zvonků a převislých kapradin, odkud bylo vidět věže všech kostelů, červené

střechy významných budov, holubníky dřímající v odpoledním vedru, vojenská opevnění, která strměla proti skleněné obloze, a rozpálené

moře. Biskup mu záměrně nastavil svou vojáckou ruku a markýz mu políbil prsten.

Vinou záduchy dýchal biskup ztěžka a zajíkavě a jeho slova přerušovaly nepříhodné vzdechy a chvilkový draslavý kašel, na výmluvnosti mu to však nijak neubralo. Okamžitě s markýzem začal nenuceně tlachat o všedních maličkostech; ten seděl proti němu a byl mu vděčný za onen uklidňující úvod, natolik příjemný a obsáhlý, že je vyrušily až zvony, které odbíjely

pátou. Spíš než pouhé zvuky to byly třesy, při kterých se odpolední světlo celé rozechvělo a oblohu zaplnili vylekaní holubi.

“Tohleto je strašné,” řekl biskup. “Každá hodina mi duní v útrobách, jako kdyby to bylo zemětřesení.”

Jeho slova markýze překvapila, poněvadž totéž si pomyslel on sám, když zvony odbíjely čtvrtou. Biskupovi ta shoda připadala přirozená.

“Myšlenky nepatří nikomu,” řekl. Potom ukazováčkem nakreslil do vzduchu řadu navazujících kruhů a dodal ještě:

“Poletují mezi námi, jako by to byli andělé.” Jeptiška, která biskupa obsluhovala, přinesla láhev s nakrájeným ovocem, naloženým v hustém a těžkém víně, a velkou mísu s vodou, z níž se kouřilo a která naplnila vzduch léčivou vůní. Biskup tu páru vdechl se zamhouřenýma očima, a když z onoho vytržení zase vyšel, byl někdo jiný: svrchovaný pán svého vysokého úřadu.

“Pozvali jsme tě k sobě,” řekl markýzovi, “poněvadž víme, že máš

za potřebí Boha a děláš, že to nevíš.”

Jeho hlas už ztratil svou varhanní hudebnost a do očí se mu vrátil pozemský lesk. Markýz jediným douškem vypil půl sklenice vína, aby si dodal odvahy.

“Vaše Milost by měla vědět, že musím snášet to největší neštěstí, jaké lidskou bytost může postihnout,” řekl s odzbrojující pokorou.

“Přestal jsem věřit.”

“To už přece víme, synu,” odvětil biskup bez překvapení. “Jak bychom to mohli nevědět!”

Pronesl to s jistým uspokojením, poněvadž on sám, když jako královský praporčík sloužil v Maroku, ve dvaceti letech a uprostřed bitevní vřavy ztratil víru. “Naráz mě jako blesk zasáhla jistota, že Bůh už není,” řekl. Natolik ho to vyděsilo, že zasvětil celý svůj život modlitbám a pokání.

“Až se Bůh nade mnou konečně slitoval a ukázal mi cestu zasvěcení,” skončil. “Takže podstatné není, že ty nevěříš, nýbrž zda Bůh nepřestal věřit v tebe. A o jeho víře v tebe není pochyb, poněvadž to On ve své nekonečné péči nás osvítil, abychom ti poskytli úlevu.”

“Hodlal jsem své neštěstí snášet mlčky,” namítl markýz.

“Potom se ti to věru nezdařilo,” řekl biskup. “Je veřejným tajemstvím, že tvoje ubohá dcerka se válí po podlaze, zmítaná

necudnými křečemi, a při tom štěká v jazyce modlářů. Nejsou to snad neomylné příznaky, že je posedlá ďáblem?”

Markýz se na něj zděšeně podíval.

“Co tím chcete říci?”

“že v množství úkladů, které nám ďábel strojí, k těm nejčastějším patří, že na sebe vezme podobu nečisté nemoci, aby pronikl do nevinného těla,” řekl. “A jakmile je uvnitř, není už lidské síly, jež by ho přiměla, aby ono tělo opustil.”

Markýz mu vypočítal nejrůznější názory lékařů na takové psí

kousnutí, biskup však pokaždé dokázal najít výklad, jenž hovořil v jeho prospěch. Pak se ho zeptal na to, co bezpochyby věděl velice dobře:

“Víš, kdo je Abrenuncio?”

“Byl to první lékař, který naši dcerku ošetřoval,” řekl markýz.

“Chtěl jsem to slyšet z tvých vlastních úst,” řekl biskup. Zaklinkal zvonkem, který měl neustále na dosah ruky, a jako duch vypuštěný z láhve se okamžitě objevil přibližně třicetiletý kněz, jenž na svůj věk vypadal velice zachovale. Biskup ho jednoduše představil jako otce Cayetana Delauru a vyzval ho, aby se posadil. Měl na sobě domácí sutanu, aby mu nebylo vedro, a stejné opánky jako biskup. Byl horlivý, bledý, s čilýma očima, a měl velice černé vlasy s bílým

pramenem na čele. Jeho supivý dech a jeho horečnaté ruce nenasvědčovaly, že by byl šťastný.

“Co víme o Abrenunciovi?” zeptal se ho biskup. Otec Delaura nemusel dlouho přemýšlet.

“Abrenuncio de Sa Pereira Cao,” řekl, jako by to jméno hláskoval, a okamžitě se obrátil na markýze: “Všiml jste si, pane markýzi, že ono poslední příjmení v jazyce Portugalců znamená psa?” Vzato úplně po pravdě, pokračoval Delaura, neměli jistotu, zda je to jeho skutečné jméno. Podle spisů Svaté Inkvizice to byl portugalský žid, vypuzený z Iberského poloostrova, jemuž zde poskytl útočiště jistý guvernér z vděčnosti za to, že mu projímavou vodou z Turbaca vyléčil klisnu, která stála dvě libry. Hovořil o čarodějných receptech, o zpupnosti, s jakou nemocným předpovídal smrt, o jeho domnělé pederastii, o svobodářských knihách, které Abrenuncio četl, a o jeho životě bez Boha. Jediné doložené obvinění, které proti němu měli, byl nicméně onen případ, kdy vzkřísil jakéhosi krejčíka a správkaře z Getsemaní. Měli v rukou ověřená svědectví, že ten člověk už byl v rubáši a v rakvi, když mu Abrenuncio poručil, aby vstal. Naštěstí pro něj však sám vzkříšený krejčí prohlásil před soudem Svaté Inkvizice, že po celou tu dobu neztratil vědomí. “To ho zachránilo před hranicí,” řekl Delaura. Nakonec připomněl i onu záležitost s koněm, zdechlým na pahorku svatého Lazára a pochovaným do posvěcené půdy.

“Miloval ho, jako by to byla lidská bytost,” zasáhl markýz.

“Jenže tím urazil naši víru, pane markýzi,” stál na svém Delaura.

“Sto let starý kůň, to je proti Bohu.”

Markýze polekalo, že i takový soukromý žertík se dostal do archivů Svaté Inkvizice. Nesměle se pokusil lékaře bránit:

“Abrenuncio má nevymáchaný jazyk, ve vší poníženosti si však myslím, že od něčeho takového je ke kacířství hodně daleko.” Býval by z toho byl zatrpklý a nekonečný rozhovor, nebýt toho, že je biskup vrátil tam, u čeho začali.

“Ať si lékaři říkají, co chtějí,” prohlásil, “ale vzteklina u lidí zpravidla bývá jedním z nesčetných záludů, které nám strojí

Zlý.”

Markýz nepochopil, co t ím biskup myslí, a ten mu to vysv ětlil tak barvitě, že to znělo jako úvod k odsudku do pekeln ého ohně.

“Naštěstí,” skončil, “i pokud by se tělo tvé dcerky už nedalo zachránit, Bůh nám dal prostředky, jak spasit její duši.” Mezitím už na svět dolehla tíseň soumraku. Na slézově fialové

obloze markýz zahlédl první večerní hvězdu a pomyslil na svou dceru, samotnou v tom odporném domě, jak ztěžka vláčí nohu, zbědovanou břídilskými výmysly tolika mastičkářů. Se svou přirozenou skromností

se zeptal:

“Co mám dělat?”

Biskup mu to vysvětlil bod po bodu. Dal mu svůj souhlas, aby se na něj při všech jednáních odvolal, a obzvlášť v klášteře svaté

Kláry, kam měl Siervu Maríi co možná nejdřív odvézt.

“Svěř ji do našich rukou,” řekl nakonec. “O to ostatní se už

postará Bůh.”

Markýz se rozloučil ještě sklíčenější, než když přijel. Oknem kočáru se díval na ubohé ulice, na děti, které se nahé máchaly v kalužích, a na odpadky, které supové roztahali všude kolem; když

potom zahnuli za roh, uviděl moře, jež bylo pořád na svém místě, a zachvátila ho nejistota.

Domů dorazil už za šera, právě když zvonilo klekání, a poprvé od smrti do?i Olally vyslovil tu modlitbu zase nahlas: “Aj, anděl Páně

zvěstoval Marii.” Ve tmě bylo slyšet loutnu, jako kdyby na dně

rybníka. Markýz se tápavě vydal tam, odkud se hudba ozývala, až

dorazil do ložnice své dcery. Byla tam; seděla na židli u toaletního stolku, v bílé říze a s rozpuštěnými vlasy až na podlahu, a hrála jedno ze základních cvičení, kterému se naučila od něj. Nemohl ani uvěřit, že je to totéž děvče, které v poledne opustil úplně zdeptané

nelítostnými mastičkáři, ledaže by se mezitím stal zázrak. Bylo to však jen chvilkové zdání: Sierva María si všimla, že přišel, přestala hrát a znovu začala být skleslá.

Markýz u ní zůstal celou noc. Pomáhal jí při večerních obřadech s neobratností půjčeného tatínka. Noční košili jí oblékl naruby a ona si ji musela sundat, aby si ji navl ékla správně. Bylo to poprvé, kdy ji spatřil nahou, a zabolelo ho, když viděl, jak jí pod kůží

vystupují žebra, i její maličké bradavky v rozpuku a jemné chloupky. Na zaníceném kotníku měla rozpálené kolo. Zatímco jí pomáhal, aby se uložila na noc, Sierva María trpěla sama pro sebe a sotva slyšitelně

sténala, a markýze se zmocnila jistota, že jí pomáhá jen umřít. Poprvé od té doby, co ztratil víru, pocítil nutkání se pomodlit. Vypravil se do domácí kaple a ze všech sil se pokoušel znovu nalézt Boha, který ho opustil, ale nevedlo to k ničemu: nevíra vydrží

mnohem víc než víra, poněvadž jí dávají smysly za pravdu. Když se před úsvitem ochladilo, slyšel Siervu několikrát zakašlat a vrátil se do její ložnice. Cestou viděl, že dveře Bernardina pokoje jsou pootevřené, a strčil do nich, jak naráz pocítil potřebu podělit se s někým o své pochybnosti. Bernarda spala na břiše na zemi a hlučně

chrápala. Markýz tam chvíli stál s rukou na petlici, ale neprobudil ji. Potom pronesl jakoby do prázdna: “Tvůj život za její,” a okamžitě se opravil:

“Oba dva naše zkurvené životy za ten její, do hajzlu se vším!” Sierva María spala. Markýz viděl, jak tam leží,nehybná a zbědovaná, a položil si otázku, zda by ji raději viděl mrtvou nebo postiženou vzteklinou. Urovnal síť proti komárům, aby jí netopýři nesáli krev, přikryl ji, aby už nekašlala, a probděl zbytek noci u její postele, s novým potěšením z toho, že ji miluje, jako na tomto světě ještě nikoho nemiloval. Přitom učinil největší rozhodnutí

svého života, aniž se radil s Bohem, ani s nikým jiným. Když Sierva María ve čtyři hodiny ráno otevřela oči, spatřila ho, jak sedí u její postele.

“Je čas, abychom šli,” řekl markýz.

Sierva María bez dalšího vysvětlování vstala. Markýz jí pomohl, aby se na ten mimořádný den náležitě oblékla. Našel jí v truhle sametové pantoflíčky, aby jí výztuž vysokých botek netlačila na kotník, a bez hledání objevil slavnostní šaty, které patřívaly jeho matce, když byla ještě malá. Byly vybledlé a zteřelé časem, bylo však zřejmé, že je na sobě měla jen jednou. Málem po sto letech je teď markýz oblékl Siervě Maríi, přes její zaříkací náhrdelníky a škapulíř, který dostala při křtu. Byly jí trochu těsné, a kupodivu tím vyhlížely ještě starodávněji. Nasadil jí klobouk, který také

našel v truhle, i když se jeho barevné stužky k šatům ani trochu nehodily: padl jí jako ulitý. Nakonec jí zabalil příruční kufřík, do kterého jí dal noční košili, hřeben s hustými zuby, kterým se daly vyčesat i hnidy, a malý breviář po babičce se zlatými vazy a deskami z perleti.

Byla Květná neděle. Markýz odvezl Siervu Maríi na mši o páté a ona si ochotně vzala posvěcenou ratolest, aniž věděla proč. Při odjezdu viděli z kočáru, jak svítá: markýz na hlavním sedadle, s kufříkem na kolenou, zatímco Sierva María seděla nebojácně proti němu a dívala se, jak za oknem míjejí poslední ulice jejích dvanácti let. Nedala najevo ani sebemenší zvědavost, aby se dozvěděla, kam ji to v tak časnou hodinu vezou, nastrojenou jako Johana Šílená, a s tím památečním kloboukem. Po dlouhém rozvažování se jí markýz zeptal:

“Víš, kdo je to Bůh?”

Sierva María jen zavrtěla hlavou.

Daleko na obzoru bylo vidět blesky a hromy, obloha byla zatažená

a moře rozbouřené. Jak zahnuli za roh, objevil se před nimi klášter svaté Kláry, bělostný a osamělý, s třemi patry modrých žaluzií nad břehem plným špíny a odpadků. Markýz na něj ukázal prstem: “Tady ho máš,” řekl a potom mávl rukou vlevo: “Z oken se celý den budeš dívat na moře.” Jelikož si ho Sierva nevšímala, dal jí jediné vysvětlení, které jí kdy měl poskytnout, ohledně toho, co ji čeká:

“Zůstaneš na pár dnů u sestřiček svaté Kláry, aby sis odpočinula.”

Jelikož byla Květná neděle, bylo u fortny kláštera víc žebráků

než obvykle. Někteří malomocní, kteří se s nimi dohadovali o zbytky z kuchyně, se teď s nataženou rukou spěšně vrhli k markýzovi. Ten jim rozdával skromné almužny, po čtvrťáku na každého, dokud mu stačily mince. Jeptiška, která měla službu u brány, spatřila jeho černý taftový oblek a děvčátko ustrojené jak královna, a protlačila se k nim, aby se zeptala, co chtějí. Markýz jí vysvětlil, že z biskupova příkazu přivádí Siervu Maríi do kláštera; pronesl to s takovým důrazem, že fortnýřka o jeho slovech nijak nepochybovala. Chvíli si děvčátko prohlížela a pak mu sundala klobouk.

“Tady jsou klobouky zakázané,” řekla.

Nechala si ho v ruce. Markýz jí chtěl předat i kufřík, ale jeptiška si ho nevzala:

“Tady nic potřebovat nebude.”

Špatně uvázaný cop se v tu chvíli děvčátku rozpletl a sahal skoro až na zem; fortnýřka nechtěla ani uvěřit, že je opravdový. Markýz se ho pokusil Siervě znovu zaplést, ta však otce odstrčila a bez cizí

pomoci si vlasy urovnala s obratností, která fortnýřku udivila.

“Ty jí budeme muset ostříhat,” řekla.

“Slíbili jsme Nejsvětější Panně, že je tak bude nosit, dokud se nevdá,” řekl markýz.

Před takovým důvodem jeptiška ustoupila. Vzala děvčátko za ruku, aniž mu dopřála čas, aby se rozloučilo, a provedla ho branou. Jelikož ji kotník při chůzi bolel, Sierva María si vyzula levý

pantoflíček. Markýz ji viděl, jak odchází, napadajíc na bosou nohu, s pantoflíčkem v ruce. Marně čekal, že se v nenadálém záblesku soucitu ještě ohlédne a podívá se na něj. Naposledy ji spatřil, a tak mu také zůstala v paměti, když došla na konec zahradní pěšiny, ztěžka vláčejíc nemocnou nohu; pak zmizela v oddělení pro pohřbené

zaživa.

Kapitola třetí

Klášter svaté Kláry byla čtvercová budova na břehu moře; tvořila ji tři poschodí plná stejných oken a klenutá chodbou s půlkruhovými oblouky, jež obklopovala zanedbanou a ponurou zahradu. Mezi banánovníky a lesními kapradinami vedla dlážděná pěšina; byla tam i štíhlá palma, která vyrostla až nad okolní střechy, jak se usilovně

snažila dostat ke světlu, a obrovitý strom, z jehož větví visely úponky vanilky a hrozny orchidejí. Pod ním byl rybník se stojatou vodou, vroubený zrezivělým železným rámem, na kterém krotcí papoušci anakanga předváděli cirkusové kejkle.

Zahrada rozdělovala budovu na dva odlišné bloky. Po pravé straně

byla tři poschodí pohřbených zaživa, kam málem nedolehl ani rachot příboje na pobřežních skalách, ani modlitby a chvalozpěvy v hodinách bohoslužeb. S kaplí onen blok spojovaly vnitřní dveře, aby tak řádové sestry mohly přijít na kůr, aniž by procházely lodí určenou pro návštěvníky zvenčí, vyslechnout mši a zpívat za závěsem, který

jim umožňoval vidět, aniž by je někdo spatřil. Nádherný kazetový

strop z ušlechtilých dřev, jenž se opakoval ve všech klášterních budovách, byl dílem španělského mistra, který mu věnoval polovinu svého života proto, aby ho pak pohřbili do jednoho z výklenků

hlavního oltáře. Tam teď ležel, směstnaný za mramorovými dlaždicemi, spolu s abatyšemi a biskupy za téměř dvě století a dalšími význačnými osobnostmi.

V době, kdy Sierva María přišla do kláštera, žilo v klausuře celkem osmdesát dva Španělek, každá se svým služebnictvem, a třicet šest kreolek z nejvýznamnějších rodů

místokrálovství. Poté co složily slib chudoby, mlčenlivosti a cudnosti, neměly s vnějším světem jiné spojení než řídké návštěvy v hovorně s dřevěnými příčkami, kterými procházel hlas, ale ne světlo. Hovorna byla vedle vstupní brány a směla se používat jen v omezené míře, podle přísného řádu a vždycky v přítomnosti další jeptišky, která všecko poslouchala.

Po levé straně zahrady byly školy a dílny všeho druhu, kde žilo množství novicek a učitelek rozličných řemesel. Byl tam dům pro čeleď, kde byla obrovská kuchyň s několika kamny, v kterých se topilo dřevem, řeznický stůl a pec na chleba. Vzadu byl dvůr, věčně

rozbahněný pomyjemi, kde společně žilo několik otročích rodin, a nakonec chlévy, ohrada s kozami, prasečinec, zahrada a úly, kde chovali a pěstovali všecko, čeho bylo zapotřebí k dobrému živobytí. Na konci toho všeho, co možná nejdál a všemi opuštěná, stála osamělá budova, jež po šedesát osm let sloužila jako žalář Svaté

Inkvizice; ještě pořád tam bylo vězení pro pobloudilé klarisky, a do poslední cely v onom zapomenutém koutě teď zavřeli Siervu Maríi, devadesát tři dny poté, co ji pokousal pes, a bez nejmenších příznaků vztekliny.

Fortnýřka, která ji odvedla s sebou, se na konci pěšiny setkala s novickou jdoucí do kuchyně a požádala ji, aby Siervu Maríi odvedla k abatyši. Novicka si pomyslela, že děvčátko, které vypadalo tak ochable a bylo tak dobře oblečené, by nebylo rozumné vystavovat vřavě, jež v domě pro čeleď vládla, a posadila ji na jednu z kamenných laviček v zahradě s tím, že si pro ni za chvíli přijde, při návratu však na ni zapomněla.

Brzy nato šly kolem dvě novicky; náhrdelníky a prsteny Siervy Maríe upoutaly jejich pozornost a zeptaly se jí, co je zač, děvčátko jim však neodpovědělo. Zeptaly se, jestli umí španělsky, ale jako kdyby mluvily s nebožtíkem.

“Je hluchoněmá,” usoudila mladší z novicek.

“Nebo je to Němka,” mínila druhá.

Mladší novicka začala s děvčátkem zacházet, jako by mu chybělo všech pět smyslů. Uvolnila mu cop, kter ý mělo stočený na krku, aby zjistila, kolik pídí měří. “Skoro čtyři,” řekla přesvědčená, že ji děvčátko neslyší. Začala sundávat její šperky, Sierva María se na ni však dívala pohledem, který naháněl strach. Novicka ho snesla a vyplázla na ni jazyk.

“Máš v očích ďábla,” řekla jí.

Sierva María si bez odporu dala stáhnout jeden z prstenů, když jí

však druhá z novicek chtěla strhnout náhrdelníky, škubla sebou jako zmije a kousla jí do ruky, bleskově a s jistotou. Novicka utíkala pryč, aby si smyla krev.

Právě když začaly zpívat druhou hodinku, Sierva María vstala, aby se napila vody z rybníka. Polekaně ucouvla zpátky, aniž se napila, ale když pochopila, že to jeptišky zpívají chvalozpěvy, znovu se vrátila. Zručným pohybem ruky odhrnula vrstvu zetlelého listí a pila ze sepjatých dlaní, dokud neměla dost, aniž by odháněla vodní červy. Potom se za stromem vymočila, v podřepu a s klackem v ruce, připravená bránit se proti zákeřným zvířatům a zlým lidem, jak ji tomu naučila Dominga de Adviento.

Krátce nato šly kolem dvě černošské otrokyně, které poznaly její

zaříkací náhrdelníky a oslovily ji v jazyce yoruba, a Sierva María jim s potěšením toutéž řečí odpověděla. Jelikož nikdo nevěděl, co tam pohledává, odvedly ji do hlučné kuchyně, kde ji čeládka nadšeně

uvítala. Někdo si při tom všiml rány na jejím kotníku a chtěl vědět, co se jí stalo. “To mi matka udělala nožem,” vysvětlila mu. Když se jí zeptali, jak se jmenuje, představila se jim svým černošským jménem: María Mandinga.

V tu chvíli se vrátila zpátky do svého světa. Pomohla podřezat kozlíka, který se zpěčoval umřít. Uřízla mu varlata a vydloubala oči, poněvadž ty jí chutnaly ze všeho nejvíc. Zahrála si diabolo s dospělými v kuchyni i s dětmi na dvoře a všecky je porazila. Zpívala yorubsky a potom v jazycích congo a mandinga, a dokonce i ti, kteří

nerozuměli, jí zaujatě naslouchali. K obědu snědla celý talíř s kozlečíma očima a varlaty, udušenými na vepřovém sádle a ochucenými pálivým kořením.

To už o její přítomnosti věděl celý klášter s výjimkou abatyše Josefy Mirandové. Byla to vyzáblá žena tvrdého srdce a úzkoprsého smýšlení, které zdědila po svých předcích. Vychovali ji v Burgosu, ve stínu Svaté Inkvizice, ovšem dar poroučet a zakořeněné předsudky jí byly vrozené jednou provždy. Měla dvě schopné vikářky, ty však byly úplně zbytečné, poněvadž se o všecko starala sama a žádnou pomoc nepotřebovala.

Její zášť vůči místnímu biskupovi měla svůj počátek málem sto let předtím, než se narodila. Prvotní příčinou, podobně jako u všech velkých svárů dějin, byla malicherná neshoda mezi klariskami a františkánským biskupem v záležitostech peněz a pravomocí. Jelikož

biskup byl neoblomný, jeptišky získaly na svou stranu městskou správu, a to byl počátek války, ve které v určitých chvílích bojovali všichni proti všem.

Biskup, jemuž se dostalo podpory církevních řádů, vyhlásil nad klášterem stav obležení, aby ho pokořil hladem, a vydal nařízení

Cessatio a Divinis, neboli až do odvolání zakázal ve městě všechny církevní obřady. Obyvatelstvo se rozdělilo na znesvářené skupinky, zatímco světské a církevní úřady se postavily proti sobě, podporovány jedněmi nebo druhými. Klarisky nicméně i po šesti měsících obléhání zůstaly naživu a na válečné noze, až se podařilo objevit tajný tunel, kudy je jejich přívrženci zásobovali. Františkáni, teď už s podporou nového guvernéra, vtrhli do klausury u svaté Kláry a jeptišky rozehnali.

Trvalo dvacet let, než se rozjitřené vášně uklidnily a klarisky dostaly zpustlý klášter zase zpátky, ještě za víc než za století se však Josefa Mirandová nepřestávala škvířit na pomalém ohni své

zášti. Vštípila ji svým novickám, pěstovala ji spíš v jejich nitru než v jejich srdcích, a všechnu vinu za ni přičítala biskupovi De Cáceres y Virtudes a všemu, co s ním nějak souviselo: takže se dalo předvídat, co řekne, když jí z biskupova úřadu oznámili, že markýz de Casalduero přivedl do kláštera svou dvanáctiletou dceru se smrtelnými příznaky posedlosti ďáblem. Vyslovila jen jedinou otázku:

“A on takový markýz vůbec je?” Byla v ní hned dvojí dávka jedu: poněvadž ta zpráva přišla od biskupa a poněvadž abatyše nikdy neuznávala, že by urození kreolové byli opravdoví šlechtici, přezdívala jim “šlechta zpod okapu”.

Až do oběda se jim nepodařilo Siervu Maríi v klášteře objevit. Fortnýřka řekla jedné z vikářek, že za svítání jí jakýsi muž ve smutku předal světlovlasé děvčátko, nastrojené jako královna, že se však o něm nic nedozvěděla, poněvadž v tu chvíli se žebráci poprali o kasavou polévku, kterou jim na Květnou neděli dávaly. Na důkaz svých slov jí odevzdala klobouk s barevnými stužkami. Vikářka ho ukázala abatyši, když děvčátko hledaly, a ta nezapochybovala, komu patří. Uchopila ho konečky prstů a pozorně si ho prohlížela, držíc ho co nejdál od sebe.

“Povedená slečinka markýza, s kloboukem jako nějaká cuchta,” řekla. “Satanáš ví, co dělá.”

Prošla oněmi místy, o deváté ranní, po cestě do hovorny a dokonce se v zahradě chvíli zdržela, poněvadž se dohadovala se zedníky o cenách za jeden rozvod vody, děvčátko sedící na kamenné lavici však přehlédla. Stejně tak ho nespatřily ani další jeptišky, které

zahradou musely projít dokonce několikrát. Obě novicky, které Siervě

Maríi sebraly prsten, se zapřísáhly, že ji vůbec neviděly, když

tamtudy procházely poté, co odzpívaly druhou hodinku. Abatyše se právě probrala z odpoledního spánku, když uslyšela, jak někdo zpívá, a onen osamělý hlas pronikl do všech koutů

kláštera. Zatáhla za šňůru, která jí visela u postele, a v pološeré

místnosti se okamžitě objevila jedna z novicek. Abatyše se zeptala, kdo to tak nádherně zpívá.

“To je ta malá,” řekla novicka.

“Ta má ale krásný hlas,” zamumlala abatyše, ještě celá rozespalá, hned nato však sebou trhla:

“Jaká malá?”

“Já nevím,” řekla novicka. “Ta, kvůli které je na zadním dvoře od rána takové

pozdvižení.”

“Při Nejsvětější svátosti!” zděsila se abatyše. Vyskočila z postele. Spěšně proběhla celým klášterem a stále po hlasu dorazila až na dvůr pro čeládku. Sierva María zpívala vsedě na lavičce, s vlasy rozpuštěnými až na zem, obklopená služebnictvem, které jako by uhranula. Jakmile spatřila abatyši, zpívat přestala, a ta zvedla krucifix, který měla pověšený na krku.

“Matičko Boží Přečistá,” řekla.

“Bez hříchu počavší,” odpověděli jí všichni. Abatyše napřáhla krucifix proti Siervě Maríi jako nějakou válečnou zbraň. “Vade retro,” rozkřikla se na ni. Sloužící ucouvli a nechali děvčátko samotné tam, kde sedělo, s pohledem upřeným a ve střehu.

“Ty zrůdo Satanova,” křičela abatyše. “Udělala ses neviditelnou, abys nás zmátla.”

Nedostali z ní jediné slovo. Jedna z novicek ji chtěla odvést za ruku, abatyše jí v tom však zděšeně zabránila. “Nedotýkej se jí,” křikla na ni, a potom na všecky ostatní:

“Ať se jí nikdo ani nedotkne.”

Nakonec Siervu Maríi násilím odvedli, i když kopala a chňapala kolem sebe zuby jako pes, až do poslední cely vězeňské budovy. Po cestě si všimli, že je umazaná vlastními výkaly, a v chlévě na ni vychrstli několik věder, aby ji umyli.

“V tomhle městě je tolik klášterů, ale jak přijde pan biskup na nějaké neřádstvo, pošle ho nám,” pohoršovala se abatyše. Cela byla prostorná a velice vysoká, s hrubými stěnami a s kazetovým stropem plným všekazích chodbiček. Vedle jediných dveří

bylo okno až na podlahu, s mřížemi z ohoblovaného dřeva a s křídly zapříčenými železnou tyčí. Na zadní straně obrácené k moři bylo další vysoké okno zatlučené dřevěnými kříži. Spodní část lůžka byla zděná a na ní ležel plátěný slamník nacpaný slámou a už celý

proleželý. Byla tam lavice, na kterou se dalo sednout, a zděný stůl, který sloužil zároveň jako oltář i jako mycí stolek, pod osamělým krucifixem přibitým na zdi. Tam teď nechali Siervu Maríi, zmáčenou až po konečky vlasů a roztřesenou strachy, pod dohledem dozorkyně, vyškolené k úspěšnému boji v tisícileté válce proti ďáblovi. Sierva María se posadila na kavalec, s očima upřenýma na železné

mříže na vyztužených dveřích, a tak ji našla služebná, která jí o páté odpolední přinesla talíř se svačinou. Sierva María si jí vůbec nevšimla. Služebná se jí pokusila sundat náhrdelníky, Sierva María ji však uchopila za zápěstí a donutila ji, aby ji pustila. Do klášterních zápisů, které

toho večera začali vést, služebná

vypověděla, že ji nějaká síla z jiného světa srazila k zemi. Sierva María zůstala nehybně sedět, až se dveře konečně zavřely a bylo slyšet rachocení řetězu a dvojí otočení klíče ve visacím zámku. Teprve pak se podívala, co dostala k jídlu: několik odřezků sušeného masa, koláč za maniokové mouky a šálek čokolády. Ochutnala maniokový

koláč, chvíli ho žvýkala a pak ho vyplivla. Lehla si na záda. Slyšela supění moře, vítr nad vodou a první dubnové hromy, které se ozývaly blíž a blíž. Příštího dne na úsvitu, když služebná zase přišla se snídaní, našla Siervu Maríi spát na hromadě slámy, jak zuby a nehty rozdrásala slamník.

Na oběd se po dobrém nechala odvést do refektáře chovanek, které

ještě nesložily řeholní slib. Byla to prostorná síň s vysokou klenbou a velikými okny, jimiž se proudy řinulo dovnitř jasné světlo od moře, a kde bylo zblízka slyšet dunění vln na útesech. Dvacet novicek, převážně mladých, sedělo kolem dvou řad velkých stolů s neohoblovaného dřeva. Na sobě měly hábity z obyčejné vlněné příze, hlavy měly ostříhané, byly veselé a hloupoučké a nijak neskrývaly své rozrušení nad tím, že mají sníst svůj příděl jídla u jednoho stolu s posedlou ďáblem.

Sierva María seděla poblíž hlavních dveří mezi dvěma dozorkyněmi, které si jí příliš nevšímaly, a sotva vzala sousto do úst. Oblékly ji do stejného hábitu, jaké měly novicky, a obuly jí pantofle, i když byly ještě mokré. Během oběda se na ni nikdo nedíval, po jídle ji však obklopilo několik novicek a začalo obdivovat její cetky. Jedna z nich se jí je pokusila sundat, a Sierva María se vzepřela. Dozorkyně, které se ji pokoušely zkrotit, od sebe zhurta odstrčila. Potom vylezla na stůl, utíkala z jednoho konce na druhý a ječela při tom, jako kdyby byla opravdu posedlá, a k tomu dobývala ve vřavě

ztečí zahákovanou loď. Rozbila všecko, co jí přišlo do cesty, vyskočila oknem ven a strhala loubí na dovře, vyplašila včely v úlech a povyvracela dřevěné ohrady v chlévech a ploty u ohrad. Včely se rozletěly a splašený dobytek s vyděšeným bučením vtrhl až do ložnic v uzavřené části kláštera.

Cokoliv se od této chvíle událo, všecko přičítali zhoubným kouzlům Siervy Maríe. Několik novicek vypovědělo do zápisů, že létá

na průsvitných křídlech, která vydávají podivuhodný bzučivý zvuk. Byly potřeba dva dny a celá četa otroků, aby dostali dobytek zpátky do ohrad, sehnali včelí roje zpátky k plástvím a dali všecko do pořádku. Šuškalo se, že prasata jsou otrávená, voda vyvolává

věštecké vidiny a jedna z vyděšených slepic že přeletěla střechy a zmizela na mořském obzoru. Úzkosti klarisek však byla rozporné, poněvadž vzdor hrůzám, jimiž je strašila abatyše, a obavám každé z nich se cela Siervy Maríe proměnila v místo, kam se zaměřovala všeobecná zvědavost.

V klausuře platil noční klid od sedmi hodin večer, kdy dozpívaly nešpory, až do první hodiny na mši o šesté ranní. Všechna světla zhasla, s výjimkou několika málo cel se zvláštním povolením. Přesto však život v klášteře ještě nikdy nebyl tak vzrušený a uvolněný jako teď. Po chodbách sem tam přecházely stíny a bylo slyšet přerývané

šuškání a tlumený smích. Hrálo se i v celách, kde by se to nejméně

čekalo, jak se španělskými kartami, tak se znamenanými kostkami, pily se ukrývané likéry a kouřily se doutníky, které si jeptišky stáčely potají od té doby, co je Josefa Mirandová v klausuře zakázala. Mít v klášteře děvče posedlé ďáblem pro ně mělo půvab zcela nového dobrodružství.

Dokonce i ty nejpřísnější jeptišky po večerním klekání utíkaly z klausury a ve skupinkách po dvou nebo po třech si chodily promluvit se Siervou Maríí. Ta je vítala s napřaženými nehty,

záhy se však naučila s nimi jednat podle toho, s jakou která přicházela a v jakém rozmaru byla ona sama. Často po ní chtěly, aby jim zprostředkovala spojení s ďáblem, na kterém požadovaly nesplnitelné služby. Sierva María napodobovala hlasy ze záhrobí, hlasy popravenců i hlasy satanských stvůr, a mnoho řeholnic jejím taškářstvím uvěřilo a zanesly je do zápisů jako holou pravdu. Jedné neblahé noci vtrhl do cely celý houf přestrojených jeptišek, zacpaly Siervě Maríi ústa a strhaly jí všechny posvátné náhrdelníky. Bylo to však jen chvilkové

vítězství; při kvapném ústupu ta, která přepadení vedla, uklouzla na temném schodišti a prorazila si lebku. Její družky neměly klid ani na okamžik, dokud ukradené náhrdelníky nevrátily jejich majitelce. Od té doby už Siervu Maríi nechávaly v noci na pokoji. Pro markýze de Casalduero to byly truchlivé dny. Sotvaže děvčátko odvezl do kláštera, začal už litovat vlastní horlivosti a ochromil ho záchvat smutku, z kterého se pak už nikdy nevzpamatoval. Několik hodin obcházel kolem kláštera a ptal se sám sebe, za kterým z jeho nespočetných oken na něj teď Sierva María myslí. Když se vrátil domů, uviděl na nádvoří Bernardu, která se po setmění vyšla nadýchat čerstvého vzduchu. Zachvěl se v domnění, že se ho začne vyptávat na Siervu Maríi, manželka se na něj však skoro ani nepodíval. Markýz vypustil hlídací psy a uložil se do houpací sítě v ložnici v bláhové naději, že usne na věky, ale nedokázal to. Období pasátů

skončilo a noc byla horká. Z bažin se táhla do města nejrůznější

havěť, zmožená dusnem, i mračna krvežíznivých komárů, a v ložnicích museli pálit kravský hnůj, aby je zahnali. Všech se zmocnila otupělá

malátnost. Na první liják roku čekali stejně dychtivě, jako se šest měsíců nato budou modlit, aby už nikdy ani nekráplo. Sotvaže začalo svítat, markýz se vypravil k Abrenunciovi. Málem se ještě ani neposadil, a už pocítil předem nezměrnou úlevu, že se někomu může svěřit se svým trápením. Bez okolků šel přímo k věci:

“Odvezl jsem Siervu Maríi do kláštera svaté Kláry.” Abrenuncio to nepochopil, a markýz využil jeho údivu k další

ráně:

“Budou z ní vymítat ďábla,” řekl.

Lékař se zhluboka nadechl a pak pronesl s příkladným klidem:

“Povězte mi všecko.”

Markýz mu tedy všecko pověděl: o návštěvě u biskupa, o své touze se modlit, o svém slepém odhodlání a probdělé noci. Byla to kapitulace starého křesťana, jenž si neponechal ani jediné

tajemství, kterým by se utěšoval.

“Jsem přesvědčen, že to byl příkaz Boží,” skončil.

“Chcete říci, že se vám vrátila víra?” zeptal se Abrenuncio.

“Člověk nikdy nepřestane věřit úplně,” řekl markýz. “Pochybnosti zůstávají.”

Abrenuncio mu rozuměl. Vždycky byl přesvědčen, že ztratí-li někdo víru, zanechá mu to v místech, kde bývala, nesmazatelnou jizvu, která mu nedovolí na ni zapomenout. Naopak mu připadalo nepochopitelné, že markýz vydal svou dceru na pospas vymítačům ďábla.

“Mezi tím a černošskými kouzly není valný rozdíl,” řekl. “Spíš je to horší, poněvadž černoši obětují svým bohům nanejvýš kohouty, kdežto Svatá Inkvizice s potěšením čtvrtí nevinné na dřevěném oslu, nebo je smaží zaživa a dělá z toho veřejné představení.” To, že při markýzově návštěvě u biskupa byl přítomen monsignore Cayetano Delaura, mu připadalo jako neblahé znamení. “To je kat,” prohlásil Abrenuncio bez okolků. A pak se pustil do zdlouhavého a učeného výčtu minulých autodafé na duševně nemocných, které

popravili jako posedlé ďáblem nebo kacíře.

“Myslím, že by bývalo křesťanštější ji zabít než ji pohřbít zaživa,” řekl nakonec.

Markýz se přežehnal křížem. Abrenuncio si ho prohlédl, roztřeseného a přízračného v tom smutečním taftovém obleku, a znovu spatřil v jeho očích světlušky nejistoty, s kterými přišel na svět.

“Dostaňte ji odtamtud,” řekl.

“To právě chci, od té chvíle, co jsem viděl, jak jde k oddělení

pohřbených zaživa,” řekl markýz. “Jenže nenacházím sílu, abych se protivil vůli Boží.”

“Tak ji najděte,” řekl Abrenuncio. “Možná vám za to Bůh jednoho dne poděkuje.”

Ještě toho večera markýz požádal o přijetí u biskupa. Napsal mu žádost vlastní rukou, zmateně a dětským krasopisem, a osobně ji předal dveřníkovi, aby měl jistotu, že dojde do správných rukou.

V pondělí biskupovi oznámili, že Sierva María je připravená na vymítání ďábla. Chvíli předtím biskup na své terase se žlutými zvonky skončil se svačinou a nevěnoval tomu vzkazu zvláštní

pozornost. Jedl málo, ale s uměřeností, která celý obřad dokázala protáhnout na tři hodiny. Otec Cayetana Delaura seděl proti němu a předčítal mu dobře posazeným hlasem a trochu divadelně; obojí se hodilo ke knihám, které vybíral on sám podle svého vkusu a měřítek. Starý palác byl pro biskupa příliš velký; stačila mu přijímací

místnost, ložnice a nekrytá terasa, na níž trávil hodiny odpoledního odpočinku, a také jídal, dokud nezačalo období dešťů. V protějším křídle byla biskupská knihovna, kterou Cayetano Delaura založil, rozhojnil a mistrovskou rukou udržoval, a kterou v dobách jeho působení měli za jednu z nejlepších v celé Americe. Zbytek budovy zabíralo jedenáct uzavřených místností, kde se kupilo smetí a rmut za dvě století.

S výjimkou jeptišky, která toho dne obsluhovala u stolu, Cayetano Delaura jako jediný měl přístup do biskupova příbytku během jídel, ne snad z nějakých osobních výsad, jak se tvrdilo, nýbrž díky svému postavení předčitatele. Neměl žádný jasně stanovený úřad ani jiné

důstojenství než to, že byl knihovníkem, měl však k biskupovi tak blízko, že ho více méně považovali za jeho zástupce a nikdo si nedokázal představit, že ten by nějaké důležité rozhodnutí přijal bez něho. Měl svou osobní celu v sousedním domě, z kterého vcházel přímo do paláce, kde byly kanceláře a obydlí činovníků diecéze, podobně jako půl tuctu jeptišek, které se biskupovi staraly o domácnost. Jeho skutečným domovem nicméně byla knihovna, kde pracoval a četl až čtrnáct hodin denně a kde měl polní lůžko, na které se mohl uložit, když ho znenadání přemohl spánek. Ono památné odpoledne přineslo skutečnou novinku: Delaura se totiž při četbě několikrát zakoktal. Ještě neslýchanější však bylo, že omylem přeskočil stránku a četl dál, aniž to postřehl. Biskup ho pozoroval přes své nepatrné brejličky, jaké nosívali alchymisté, až

dorazil Delaura na další stránku, a teprve pak ho pobaveně přerušil:

“Nač myslíš?”

Delaura sebou polekaně trhl.

“To bude tím vedrem,” řekl. “Proč?” Biskup se mu nepřestával dívat do očí. “Určitě je v tom víc než

jenom vedro,” řekl a opakoval stejným tónem: “Na co jsi myslel?”

“Na to děvčátko,” přiznal Delaura.

Nemusel to nijak upřesňovat, poněvadž od markýzovy návštěvy pro ně žádné jiné děvčátko na světě nebylo. Hovořili o něm celé hodiny. Společně pročetli záznamy posedlých ďáblem i paměti světců, kteří ho vymítali. Delaura vzdychl:

“Mně se o něm totiž zdálo.”

“Jak se to mohlo zdát o někom, koho jsi v životě neviděl?” zeptal se biskup.

“Byla to maličká kreolská markýza, bylo jí dvanáct let a táhla za sebou dlouhou kštici jako nějaká královna vlečku,” řekl. “Kdo jiný

to mohl být?”

Biskupovi však byly cizí nebeské vidiny, zázraky i sebetrýznění; jeho království bylo z tohoto světa. Proto jen nepřesvědčeně pokýval hlavou a jedl dál. Delaura začal znovu předčítat, teď si však už

dával větší pozor. Když biskup skončil s jídlem, ještě mu pomohl usadit se do houpacího křesla. Teprve když pohodlně seděl, biskup mu řekl:

“Tak, a teď mi ten sen vypravuj.”

Byl velice prostý. Delaurovi se zdálo, že Sierva María seděla u okna vedoucího do zasněžené krajiny, jednu po druhé trhala bobule z vinného hroznu, který měla na klíně, a pojídala je. Každá bobule, kterou utrhla, okamžitě zase dorostla. Ve snu bylo zřejmé, že děvčátko sedí u onoho nekonečného okna už mnoho let a snaží se ten hrozen dojíst, že však nijak nepospíchá, protože ví, že v poslední

bobuli čeká smrt.

“Nejpodivnější na tom je,” skončil Delaura, “že okno, kterým se dívala ven, bylo totéž jako tenkrát v Salamance, tu zimu, kdy sněžilo tři dny a jehňata se udusila samým sněhem.” Jeho slova na biskupa silně zapůsobila. Příliš dobře Cayetana Delauru znal a měl ho rád, než aby nebral vážně záhady jeho snů. Místo, jež zaujímal jak v diecézi, tak v biskupově přízni, si poctivě získal svým mnohostranným nadáním a svou ryzí povahou. Biskup zavřel oči, aby prospal své tři minuty odpolední siesty. Delaura mezitím pojedl u téhož stolu, dřív než spolu pokleknou k večerním modlitbám. Ještě ani neskončil, když se biskup narovnal v houpacím křesle a přijal nejdůležitější rozhodnutí svého života:

“Vezmi si ten případ na starost.”

Řekl to, aniž otevřel oči, a potom zachroptěl jako lev. Delaura dojedl a pak se posadil do své obvyklé lenošky pod rozkvetlými liánami. To už biskup otevřel oči.

“Neodpověděl jsi mi,” řekl mu.

“Myslel jsem, že jste to řekl ze spaní,” namítl Delaura.

“Teď ti to tedy opakuji, když jsem vzhůru,” řekl biskup. “Svěřuji ti zdraví toho děvčátka.”

“To je nejpodivnější, co se mi kdy v životě stalo,” řekl Delaura.

“Chceš říci, že ne?”

“Vymítáním ďábla jsem se nikdy nezabýval, velebný otče,” řekl Delaura. “Nemám ani povahu, ani vzdělání a znalosti, abych se o něco takového pokoušel. A kromě toho, oba přece víme, že Bůh mi přisoudil jinou cestu.”

Byla to pravda. Dík biskupovu přičinění byl Delaura na seznamu posledních tří uchazečů o místo správce sefarditských sbírek vatikánské knihovny. Bylo to však poprvé, co se o tom mezi sebou zmínili, i když to oba věděli.

“Tím spíš,” řekl biskup. “Případ toho děvčátka, pokud ho zvládneš, může být tím přispěním, které potřebujeme.” Delaura si uvědomoval svou neobratnost v jednání se ženami. Zdálo se mu, že jsou obdařeny jakýmsi nepřenosným darem rozumu, kter ý jim umožňoval hladce proplouvat mezi nástrahami skutečnosti. Při pouhém pomyšlení, že by se s nějakou měl setkat, byť by to bylo tak bezbranné stvoření jako Sierva María, mu na dlaních vyvstával studený pot.

“Ne, pane,” rozhodl se. “Necítím se k tomu způsobilý.”

“Nejen že k tomu způsobilý jsi,” řekl biskup, “ale máš víc než

dost toho, co by každému jinému chybělo: božského vnuknutí.” To bylo příliš velké slovo, než aby bylo poslední. Biskup ho nicméně nenutil, aby souhlasil okamžitě, nýbrž mu poskytl čas,

aby to ještě uvážil a odpověděl mu až po truchlohrách velikonočního týdne, který toho dne začínal.

“Zajdi se na to děvčátko podívat,” řekl mu. “Důkladně se s tím případem seznam a povíš mi, co a jak.”

Tak se stalo, že Cayetano Alcino del Espíritu Santo Delaura y Escudero ve svých šestatřiceti letech vstoupil do života Siervy Maríe a do historie města. Býval biskupovým žákem na jeho věhlasné

katedře bohosloví v Salamance, kde promoval s nejvyšším ohodnocením ze svého ročníku. Byl přesvědčen, že jeho otec byl přímým potomkem Garcilasa de la Vega, kterého choval v málem nábožné úctě, a každému to vykládal. Jeho matka byla kreolka ze San Martínu de Loba v provincii Mompox, která se s rodiči vystěhovala do Španělska. Delaura se domníval, že po ní v sobě nic nemá, až se dostal do místokrálovství Nová Granada a objevil v sobě zděděné tesknice. Od prvního rozhovoru s ním v Salamance měl biskup De Cáceres y Virtudes vždycky pocit, že se setkal s jedním z oněch vzácných lidí, kteří jsou ozdobou soudobého křesťanstva. Bylo to jednoho mrazivého únorového rána a oknem bylo vidět zasněžená pole a v dálce alej topolů u řeky. Ta zimní krajina se měla stát rámcem snu, který se mladému bohoslovci znovu a znovu vracel a měl ho pronásledovat po zbytek jeho života.

Samozřejmě že mluvili o knihách, a biskup ani nechtěl věřit, že Delaura toho ve svém věku už tolik přečetl. Ten mu vypravoval o Garlacilasovi. Učitel mu přiznal, že ho zná jen špatně, má ho však v paměti jako pohanského básníka, který se v celém svém díle nezmiňuje o Bohu víc než dvakrát.

“To jistě víckrát,” řekl Delaura. “Ovšem v dobách renesance to nebylo nic zvláštního ani u dobrých katolíků.” V den, kdy složil řeholní slib, mu jeho učitel navrhl, aby ho doprovázel do neznámého království Yucatán, kde ho právě jmenovali biskupem. Delaurovi, který znal život jenom z knih, připadal rozlehlý svět jeho matky jako sen, který nikdy nemůže být jeho. Stěží si dokázal představit úmorné vedro, všudypřítomný puch zdechlin a dýmající bažiny, zatímco tady venku vyhrabávali ze sněhu jehňata ztuhlá na kámen. Pro biskupa, jenž měl za sebou války v Africe, to bylo mnohem snazší.

“Slyšel jsem, že naši kněží se v Americe mohou pomátnout štěstím,” řekl Delaura.

“A někteří se oběsí,” opáčil biskup. “Je to království ohrožené

prostopášností, modlářstvím a lidojedstvím.” A dodal bez předpojatosti:

“Tak jako země Maurů.”

Zároveň však říkal, že právě to ho přitahuje. Bylo tam zapotřebí

válečníků, schopných právě tak šířit vymoženosti křesťanské

civilizace, jako kázat na poušti; jenže Delaura byl ve svých třiadvaceti letech přesvědčený, že už má vytyčenou cestu až na pravici Ducha Svatého, jemuž byl bezvýhradně oddán.

“Celý život jsem snil o tom, že se stanu hlavním knihovníkem,” řekl. “To je jediné, k čemu se hodím.”

Nedlouho předtím se přihlásil do soutěže o místo v Toledu, které

by znamenalo první krok ke splnění jeho snu, a byl si jist, že ho dostane. Učitel však trval na svém.

“Spíš se staneš světcem jako knihovník na Yucatánu než jako mučedník v Toledu,” řekl mu.

Delaura mu bez skromnosti odpověděl:

“Kdyby mi Bůh dopřál tu milost, nechtěl bych být světcem, nýbrž

andělem.”

Ještě pořád zvažoval nabídku svého učitele, když dostal jmenování

do Toleda, ale pak dal přednost Yucatánu. Nikdy se tam však nedostali. Po sedmdesáti dnech na rozbouřeném moři ztroskotali v Průlivu větrů a zachránila je zle pošramocená obchodní loď, která je ponechala osudu v přístavu Santa María la Antigua del Darién. Tam zůstali více než rok, čekajíce na poštovní lodi z flotily galeon, které nikdy nepřipluly, až nakonec biskupa De Cáceres jmenovali prozatímním duchovním správcem v oněch končinách, když se tento úřad uprázdnil nenadálou smrtí tamního biskupa. Ze člunu, který je vezl vstříc jejich novému osudu, pak Delaura spatřil obrovský prales Urabá a pochopil tesknice, které sužovaly jeho matku v ponurých toledských zimách. Přeludné západy slunce, ptáci, kteří mu naháněli strach, a pronikavý hnilobný pach z mangrovových porostů, to všecko mu připadalo jako dojemné vzpomínky na minulost, kterou nikdy neprožil.

“Jedině Duch Svatý mohl zařídit všecko tak dobře, aby mne přivedlo do vlasti mé matky,” řekl.

Dvanáct let nato se biskup už dávno vzdal všech snů o Yucatánu. Bylo mu třiasedmdesát let, umíral na záduchu a věděl, že už niky neuvidí, jak v Salamance sněží. V době, kdy Siervu Maríi přijali do kláštera, byl už rozhodnut, že odejde na odpočinek, jakmile svému žákovi urovná cestu do Říma.

Cayetano Delaura se do kláštera svaté Kláry vydal hned příštího dne. Navzdory vedru měl na sobě hábit z hrubé vlny a nesl si kropenku se svěcenou vodou a schránku se svátostnými oleji, hlavními zbraněmi v boji proti Zlému. Abatyše se s ním až dosud nesetkala, pověsti o jeho učenosti a jeho moci však pronikly až do uzavřeného světa řeholnic. Když ho o šesté ranní v hovorně přijala, zapůsobil na ni jeho mladistvý vzhled, mučenická bledost, kovový hlas i záhadná bílá kadeř, kterou měl ve vlasech. žádná ctnost by ovšem nepostačila, aby abatyše zapomněla, že Delaura je biskupův válečník; zatímco toho zaujal jedině povyk, který v tu chvíli tropili kohouti.

“Máme jich jenom šest, ale kokrhají, jako aby jich byla stovka,” řekla abatyše. “A k tomu jedno prase začalo mluvit a jedna koza p řivedla na svět trojčata.” Načež zarputile dodala: “Takhle to chodí

se vším od té doby, co nám váš biskup laskavě poslat ten jedovatý

dáreček.”

Stejné znepokojení v ní vzbuzovala i zahrada, kde všecko kvetlo tak bouřlivě, až se to zdálo proti přírodě. Jak tudy procházeli, upozorňovala Delauru na květy neskutečné velikosti i barev a na další, které vydávaly nesnesitelnou vůni. Ve všem všedním nacházela teď něco nadpřirozeného; Delaura při každém slově pociťoval, že je silnější než on, a pospíšil si naostřit své zbraně.

“Neřekli jsme, že to děvčátko skutečně je posedlé ďáblem,” zdůraznil, “jen že jsou důvody to předpokládat.”

“To, co tu každý den vidíme, mluví samo za sebe,” řekla abatyše.

“Mějte se na pozoru,” vyzval ji Delaura. “N ěkdy přičítáme ďáblovi určité věci, kterým nerozumíme, a nepřipouštíme si, že možná jenom nerozumíme řízení Božímu.”

“Svatý Tomáš to řekl, a já se ho přidržuji,“prohlásila abatyše.

“Ďáblům se nesmí věřit, ani když mluví pravdu.” Od druhého poschodí zavládlo ticho. Po jedné straně byly prázdné

cely, ve dne zavřené na zámek, a naproti řada otevřených oken s nádherným výhledem na moře. Zdálo se, že přítomnost abatyše a jejího návštěvníka nijak neodvádí pozornost novicek od ručních prací, po pravdě je však bedlivě sledovaly, jak směřovali k vězeňskému oddělení.

Ještě než dorazili na konec chodby, kde byla cela Siervy Maríe, prošli kolem cely Martiny Labordové, bývalé jeptišky odsouzené k doživotnímu žaláři za to, že zabila další dvě řeholnice

nožem na čtvrcení dobytka. Nikdy nepřiznala, co ji k tomu vedlo. Byla tam už

jedenáct let a získala si větší známost svými nezdařenými útěky než

svým zločinem. Nikdy neuznala, že být uvězněná na doživotí je vlastně totéž jako žít v klausuře, a ve své důslednosti se dokonce nabídla, že si napříště bude odpykávat svůj trest jako služebná v oddělení pohřbených zaživa. Byla posedlá jedinou představou, k níž

se upínala stejně zarputile jako ke své víře, a to dostat se na svobodu, i kdyby kvůli tomu musela znovu zabíjet.

Delaura nedokázal přemoci takřka chlapeckou zvědavost a mezi železnými mřížemi v okénku nahlédl do její cely. Martina k nim seděla zády, ale když pocítila, že se na ni někdo dívá, otočila se ke dveřím a Delaura okamžitě pocítil sílu jejích kouzel. Znepokojená

abatyše ho odtáhla stranou.

“Mějte se na pozoru,” řekla. “Ta ženština je schopná všeho.”

“Opravdu je tak nebezpečná?” zeptal se Delaura.

“Ano, je,” přisvědčila abatyše. “Kdyby to záleželo na mně, byla by už dávno na svobodě. V tomhle klášteře vyvolává příliš velké

rozrušení.”

Když jim dozorkyně otevřela dveře, z cely Siervy Maríe se vyvalil hnilobný puch. Děvčátko leželo na zádech na kamenném lůžku bez žíněnky, na nohou i na rukou spoutané koženými řemeny. Vypadalo jako mrtvé, ale z očí mu zářilo moře. Delaura viděl, že je úplně stejná

jako v jeho snu; začal se třást po celém těle a zalil ho ledový pot. Zavřel oči a potichu se modlil, se vším důrazem své víry, a když

skončil, zas už se ovládal.

“I kdyby tu chuděru až dosud žádný ďábel neposedl,” řekl, “má

tady ty nejlepší podmínky, aby k tomu došlo.”

“Takovou čest si nezasloužíme,” odsekla abatyše. Udělaly totiž

všecko, aby celu udržovaly v tom nejlepším stavu, Sierva María si však vytvářela své vlastní hnojiště.

“Nevedeme válku proti ní, nýbrž proti běsům, kteří v ní snad přebývají,” stál na svém Delaura.

Po špičkách vešel dovnitř, vyhnul se neřádstvu na podlaze, a vystříkal celu svěcenou vodou z kropenky; šeptem při tom odříkával předepsané věty. Při pohledu na skvrny, které voda na stěnách zanechávala, se abatyše zhrozila.

“To je krev!” vykřikla.

Delaura jí namítl, že usuzuje příliš zbrkle. Jen proto, že voda byla červená, to ještě nemusela být krev; a i kdyby tomu tak bylo, nemuselo to být dílo ďáblovo. “Spíš bychom mohli myslet, že je to zázrak, a takovou moc má jedině Bůh,” řekl. Nebylo to však jedno ani druhé; když skvrny na obílené zdi zaschly, nebyly už červené, nýbrž

zářivě zelené. Abatyše zrudla. Nejenom klarisky, nýbrž žádné ženy oné doby neměly přístup k jakémukoliv universitnímu vzdělání. Josefa Mirandová se však cvičila ve

scholastických půtkách už od raného mládí, v rodině věhlasných bohoslovců a proslulých kacířů.

“Přinejmenším,” odsekla, “neupírejme běsům jednoduchou schopnost změnit barvu krve.”

“Nic není prospěšnější než pochybnost v pravou chvíli,” odpověděl Delaura okamžitě a podíval se jí do tváře: “Přečtěte si svatého Augustina.”

“Toho jsem četla kolikrát, a důkladně,” řekla abatyše.

“Tak si ho přečtěte ještě jednou,” řekl Delaura. Než se začal zabývat Siervou Maríí, velice

zdvořile požádal dozorkyni, aby odešla z cely. Potom, už bez sejné přívětivosti, vyzval abatyši:

“Vy také, prosím.”

“Na vaši odpovědnost,” řekla abatyše.

“Biskup je nejvyšším duchovním hodnostářem v zemi,” řekl Delaura.

“To mi nemusíte připomínat,” řekla abatyše s notnou dávkou jízlivosti. “Víme velice dobře, že jste si Boha zabrali pro sebe.” Delaura jí dopřál to potěšení, že měla poslední slovo. Posadil se na okraj postele a prohlédl Siervu Maríi stejně důkladně, jako kdyby byl lékař. Ještě pořád se třásla, ale už se nepotila. Při bližším ohledání bylo děvče samý škrábanec a modřina a od řemenů mělo kůži rozedřenou do živého masa. Delauru však nejvíc zarazila rána na kotníku, rozpálená a zhnisaná od břídilské léčby tolika mastičkářů.

Zatímco Delaura Siervu Maríi vyšetřoval, vysvětloval jí, že ji sem nepřivedlo proto, aby ji mučili, nýbrž kvůli podezření, že se do jejího těla vetřel nějaký běs, který jí chce uloupit duši. Potřeboval její pomoc, aby zjistil, zda je to pravda; nedokázal však posoudit, jestli ho Sierva María poslouchá a chápe, co byla prosba opravdu od srdce.

Když byl s prohlídkou hotov, dal si přinést schránku s léky, jeptišku lékárnici však dovnitř nepustil. Potřel Siervě rány hojivými mastmi, a aby ji rozedřená kůže tak nepálila, opatrně ji pofoukal; nevycházel přitom z údivu nad tím, jak dovede děvčátko snášet bolest. Sierva María mu neodpověděla na žádnou z jeho otázek, nezajímala se o jeho výklady a na nic se nestěžovala. Takový začátek by každého odradil, a Delauru pronásledoval až do jeho poklidného útočiště v knihovně. Byla to největší místnost v biskupském sídle, bez jediného okna, a stěny zakrývaly prosklené

mahagonové vitriny s množstvím pečlivě uspořádaných knih. Uprostřed stál veliký stůl s námořními mapami, astrolábem a jinými mořeplaveckými pomůckami, a globus s doplňky a opravami, které tam kartografové zanášeli postupně s tím, jak se svět zvětšoval. Vzadu byl prostý psací stůl s kalamářem, perořízkem, psacími brky z amerického krocana, posejpátkem a vázou, v které byl jeden zvadlý

karafiát. V celé místnosti panovalo šero, vonělo to starými papíry a bylo tam svěže a ticho jako někde v lese.

V zadní části sálu, kde už nebylo tolik místa, stála uzamčená

police s dvířky z obyčejných prken. To bylo vězení pro knihy zakázané podle seznamů Svaté Inkvizice, poněvadž pojednávaly “o hříšných a bájných námětech a o smyšlených příbězích”. Do té neměl přístup nikdo jiný než Cayetano Delaura, jemuž propasti oněch pobloudilých spisů povolovala zkoumat papežská licence. Od té doby, co poprvé spatřil Siervu Maríi, se mu útočiště, které

mu sloužilo tolik let, proměnilo v peklo. Přestal se scházet se svými přáteli, duchovními i laiky, kteří spolu s ním sdíleli rozkoš

z čirých idejí a pořádali scholastická klání, literární soutěže a hudební večírky. Netoužil už po ničem jiném, než aby pochopil ďáblovy záludy, a tomu věnoval všechnu svou četbu i úvahy po pět dní

a pět nocí, než se znovu vydal do kláštera. Když ho biskup v pondělí

viděl, jak pevným krokem odchází, zeptal se ho, jak se cítí.

“Na křídlech Ducha Svatého,” odvětil Delaura. Měl na sobě sutanu z obyčejné bavlny, která mu dodávala ráznost dřevorubce, a na duši se předem obrnil proti malomyslnosti. Obojího měl víc než zapotřebí. Dozorkyně mu na pozdrav odpověděla nevrlým zabručením. Sierva María ho uvítala nasupeně a v cele se málem nedalo dýchat pro samé zbytky starého jídla a výkaly roztroušené na podlaze. Na oltáři, vedle lampičky nejsvětějšího, stál nedotčený

oběd. Delaura vzal talíř a nabídl děvčátku lžíci černých fazolí se žluklým sádlem. Sierva

María však před ní uhnula. Zkusil to ještě

několikrát, děvčátko však nepřestávalo uhýbat. Nato si Delaura tu lžíci fazolí vložil do úst, okusil a bez žvýkání jí spolkl s výrazem opravdové ošklivosti.

“Máš pravdu,” řekl jí. “Chutná to hnusně.” Děvčátko mu nevěnovalo ani nejmenší pozornost. Když jí ošetřil zanícený kotník, kůže se jí křečovitě stáhla a oči jí zvlhly. Delaura si pomyslil, že se asi už poddala; ještě chvíli ji utěšoval šeptanými slůvky dobrého pastýře a nakonec se odvážil sundat jí

řemeny, aby si ztýrané těla na chvíli pohovělo. Sierva María několikrát ohnula prsty, aby se ujistila, že jsou ještě její, a protáhla si nohy, poněvadž je měla od pout úplně ztrnulé. Potom se na Delauru poprvé podívala, odhadla jeho výšku a váhu a vrhla se na něj neomylným skokem dravé šelmy. Dozorkyně mu pomohla ji zkrotit a znovu uvázat; než odešel, Delaura ještě vytáhl z kapsy santalový

růženec a pověsil ho Siervě Maríi na krk, přes její zaříkací

náhrdelníky.

Biskup se polekal, když ho viděl, jak se vrací s podrápaným obličejem a s kousnutím na ruce, které bolelo, jen se na ně podíval. Ještě víc ho však znepokojilo, jak se k tomu Delaura staví: ukazoval své rány jako válečné trofeje a varování, že by se mohl nakazit vzteklinou, posměšně odbyl. Biskupův lékař ho nicméně podrobil přísné léčbě, jelikož byl z těch, kteří se obávali, že zatmění

slunce, ohlášené na příští pondělí, bude předzvěstí strašlivých pohrom.

Zato Martina Labordová, jeptiška vražedkyně, nenarazila u Siervy Maríe na nejmenší odpor. Přikradla se k její cele po špičkách, jakoby náhodou, a uviděla ji připoutanou za nohy a ruce k posteli. V

tu chvíli byla Sierva ve střehu a sledovala ji upřeně a ostražitě, dokud se na ni Martina neusmála. Nato se usmála také a bezvýhradně

se jí poddala; jako kdyby její celu prostoupila duše Domingy de Adviento.

Martina jí vysvětlila, kdo je a proč tu má být uvězněná až do smrti, přestože kdysi dávno ztratila hlas, jak neustále vyhlašovala, že je nevinná. Když se pak zeptala Siervy Maríe, proč sem zavřeli ji, zmohla se ta jen na to, co věděla od Delaury:

“Poněvadž mám v sobě ďábla.”

Martina dál nenaléhala, v domnění, že Sierva buď lže, nebo jí

něco nalhali; netušila, že je jednou z mála bělošek, kterým Sierva řekla pravdu. Předvedla jí, jak dovede vyšívat, a děvčátko ji poprosilo, aby ho odvázala, s tím, že si to také chce vyzkoušet. Martina jí ukázala nůžky, které měla v kapse županu spolu s dalšími šicími potřebami.

“Ty chceš, abych tě odvázala,” řekla jí. “Ale varuju tě: jestli se mi pokusíš ublížit, mám tě čím zabít.”

Sierva María nepochybovala, že by to Martina dokázala. Dala se odvázat a napodobila Martinin vzor se stejnou zručností a učenlivostí, s jakou se naučila hrát na loutnu. Ještě než Martina odešla, slíbila jí, že zařídí, aby se příští pondělí směly společně

dívat na úplné zatmění slunce.

V pátek za svítání se vlaštovky rozloučily dlouhým okruhem po obloze a potřísnily ulice i střechy odpudivým modrým nánosem. Málem se nedalo jíst ani spát, dokud polední slunce ten odporně páchnoucí

trus nevysušilo a noční větry nevyčistily vzduch; zděšení však přetrvalo. Nikdo ještě nikdy neviděl, aby vlaštovky kálely za letu a puch z jejich výměšků by lidem bránil žít.

V klášteře samozřejmě nikdo nepochyboval, že Sierva María má dost velkou moc, aby mohla změnit zákony, jimiž se řídí tahy ptáků. Delaura to vycítil z nepřátelské atmosféry, když v

neděli po mši procházel zahradou s košíkem cukroví, které koupil v podloubí. Sierva María, která z toho všeho nic netušila, měla ještě na krku pověšený růženec, neodpověděla mu však na pozdrav ani se neobtěžovala na něho pohlédnout. Delaura se posadil vedle ní, s požitkem nakousl koláček, který vytáhl z košíku, a řekl plnými ústy:

“Chutná báječně.”

Nato přistrčil druhou polovinu koláčku Siervě Maríi ke rtům Ta uhnula, neotočila se však ke zdi, jak to dělávala předtím, nýbrž

naznačila Delaurovi, že je dozorkyně špehuje. Kněz rázně mávl rukou ke dveřím.

“Jděte pryč,” přikázal.

Když dozorkyně odešla, Sierva María chtěla tou polovinou koláčku zahnat svůj mnohodenní hlad, nakonec však sousto vyplivla. “Chutná

to po vlaštovčím lejně,” řekla. Přesto se chovala jinak než prvně. Poslušně si dala ošetřit odřeniny, které měla na zádech, a poprvé

Delaurovi věnovala pozornost, když si všimla, že má zavázanou ruku. S nevinností, která nemohla být předstíraná, se zeptala, co se mu stalo.

“To mě pokousala jedna vzteklá fenka, s ocasem víc než metr dlouhým,” řekl Delaura.

Sierva María chtěla tu ránu vidět. Delaura si sundal obvaz a ona se ukazováčkem sotva dotkla modrofialového kola kolem zaníceného místa, jako kdyby do bylo žhavé uhlí, a poprvé se zasmála.

“Jsem horší než morová rána,” řekla.

Delaura jí neodpověděl slovy evangelií, nýbrž Garcilasovým veršem:

“To věru můžeš udělat, když to ten druhý strpí.” Odešel od ní rozpálen poznáním, že se v jeho životě začalo dít něco úžasného a neodvolatelného. Dozorkyně ho při odchodu upozornila, jak jí to uložila abatyše, že je zakázáno donášet do kláštera jídlo zvenčí, aby jim snad někdo neposlal otrávené

potraviny, jak se to stalo během obléhání. Delaura jí zalhal, že ten košík přinesl s biskupovým povolením, a vznesl při tom oficiální

stížnost na to, jak špatné jídlo podávají chovankám v klášteře, vyhlášeném svou znamenitou kuchyní.

Během večeře biskupovi předčítal s novou energií ducha. Jako vždycky ho doprovázel při večerních modlitbách a měl při tom zavřené

oči, aby mohl myslet na Siervu Maríi, zatímco se modlil. Uchýlil se do knihovny dřív než obvykle a myslel při tom na ni, a čím víc na ni myslel, tím víc na ni chtěl myslet ještě víc. Opakoval si nahlas Garcilasovy milostné sonety, vylekán tušením, že v každém verši je zašifrovaná předpověď, která se nějak týká jeho života. Nepodařilo se mu usnout; teprve za svítání sklesl na psací stůl, s čelem opřeným o knihu, kterou nedočetl. Z hloubi spánku slyšel antifony, žalmy a čtení z Písma při první hodince nového dne v sousední

svatyni. “Bůh tě ochraňuj, Maríe de Todos los Ángeles,” pronesl ze spaní. Naráz ho jeho vlastní hlas probudil a on spatřil Siervu Maríi v hábitu chovanky a se zářící kšticí přes ramena, jak vytáhla z vázy na psacím stole ten zvadlý karafiát a vložila do ní kytici čerstvě

rozkvetlých gardenií. Delaura jí s Garcilasem řekl horoucím hlasem: Jen pro vás jsem se zrodil a jen pro vás jsem živ, jen pro vás umřít musím a pro vás umírám. Sierva María se usmála, ale nepodívala se na něj. Delaura zavřel oči, aby měl jistotu, že to není pouhé mámení

stínů. Když zas oči otevřel, vidina se rozplynula, knihovnu však dosud naplňovala vůně gardenií.

Kapitola čtvrtá

Biskup otce Cayetana Delauru pozval, aby spolu s ním čekal na zatmění slunce pod loubím žlutých zvonků, jediném místě v domě, odkud bylo vidět oblohu nad mořem. Nehybní terejové s roztaženými křídly vysoko ve vzduchu vypadali, jako kdyby umřeli uprostřed letu. Biskup se pomalu ovíval vějířem, v houpací síti zavěšené mezi dvěma kůly s lodními vratidly, kde s právě zdřímnul; Delaura se pohupoval vedle něj v proutěném houpacím křesle. Oba dva byli v nejlepší

náladě, pili tamarindovou šťávu a dívali se přes střechy na širé

nebe bez jediného mráčku. Krátce po druhé hodině se začalo stmívat, slepice zalezly na hřady a všechny hvězdy se rozzářily najednou. Celý svět se náhle zachvěl nadpřirozeným strachem. Biskup slyšel tlukot křídel opožděných holubů, kteří v té tmě hledali poslepu svoje holubníky.

“Bůh je veliký,” vzdychl. “Dokonce i ti ptáci to cítí.” Jeptiška, která měla službu, jim přinesla olejovou lampu a několik očazených sklíček, aby se mohli dívat na slunce. Biskup se v rohoži posadil zpříma a začal přes sklo pozorovat zatmění.

“Musíš se dívat jedním okem,” řekl Delaurovi a snažil se při tom potlačit hvízdavý dech. “Jinak bys mohl přijít o obě.” Delaura zůstal sedět se začazeným sklíčkem v ruce, aniž by sledoval zatmění. Po drahné chvíli, kdy oba mlčeli, se biskup podíval, kde vlastně Delaura sedí, a spatřil jeho světélkující oči, které si v nejmenším nevšímaly divů oné nepravé noci.

“Nač myslíš?” zeptal se ho.

Delaura neodpověděl. Viděl slunce jako ubývající měsíc, zraňovalo mu i přes tmavé sklo sítnici, ale nepřestal k němu upírat zrak.

“Pořád myslíš na to děvčátko,” řekl biskup. Cayetano se polekal, i když biskup dokázal vytušit jeho myšlenky častěji, než bývalo přirozené. “Myslel jsem na to, že mnozí

nevzdělanci mohou s tím zatměním spojovat neštěstí, která je souží,” řekl. Biskup potřásl hlavou, aniž spustil oči z oblohy.

“A co když mají pravdu?” řekl. “V záměrech Páně není snadné se vyznat.”

“Jenomže tohle zatmění vypočetli asyrští astronomové už před několika tisíci lety,” řekl Delaura.

“Tak může odpovědět jenom jezuita,” řekl biskup. Cayetano dál hleděl na slunce a na sklíčko z pouhé roztržitosti zapomněl. Ve dvě hodiny a dvanáct minut vypadalo slunce jako dokonalý černý kotouč a uprostřed dne na okamžik zavládla půlnoc. Pak už se však ze zatmění zase stalo něco pozemského a ozvali se kohouti ohlašující svítání. Delaura se přestal dívat, ona žhoucí

medaile mu však zůstávala na sítnici.

“Ještě pořád vidím zatmění,” řekl pobaveně. “Ať pohlédnu, kam chci, je všude.”

Biskup dal najevo, že podívaná skončila. “To tě za pár hodin přejde,” ujistil ho. Vsedě se v rohoži protáhl, zívl a poděkoval Bohu za nový den.

Delaura však neztratil nit.

“Ve vší uctivosti, velebný otče,” řekl, “nemyslím, že by ta malá

byla posedlá.”

Teď se biskup doopravdy polekal.

“Jak to myslíš?”

“Myslím, že je jenom vyděšená,” řekl Delaura.

“Důkazů přece máme habaděj,” řekl biskup. “Nebo snad ne čteš

zápisy?”

Delaura je samozřejmě důkladně prostudoval, spíš mu však posloužily, aby pochopil

způsob myšlení Josefy Mirandové než stav Siervy Maríe. Vymítaly ďábla všude, kam přišly onoho rána, kdy ji otec přivedl do kláštera, a ze všeho, čeho se dotkla. Všem, kdo s ní

přišli do styku, nařídily půsty a očišťování. Novicku, která jí

onoho prvního dne ukradla prsten, odsoudily k nuceným pracím na zahradě. Dále tam stálo, že Siervě Maríi působilo potěšení, když

mohla rozčtvrtit kozlíka, kterého vlastníma rukama podřezala, a snědla jeho varlata a oči, okořeněné tak, že pálily jako oheň. Chlubila se svým jazykovým nadáním, které jí umožnilo dorozumět se s Afričany různých národností líp, než oni sami mezi sebou, stejně

jako s nejrůznějšími zvířaty. Ráno po jejím příchodu všech jedenáct ochočených papoušků arakanga, kteří už dvacet let zdobili klášterní

zahradu, uhynulo, aniž se zjistilo proč. Zmámila klášterní čeládku ďábelskými písněmi, které zpívala jinými hlasy než vlastním. A když

se dozvěděla, že ji abatyše hledá, učinila se neviditelnou, ale jen pro ni.

“Nicméně se domnívám,” řekl Delaura,”že to, co nám připadá

ďábelské, jsou jen černošské zvyky, kterým se naučila, poněvadž ji rodiče tak

zanedbávali.”

“Pozor!” varoval biskup. “Nepřítel využívá spíš našeho důvtipu než našich omylů.”

“Nemohli bychom mu dát lepší dar, než kdybychom vymítali ďábla ze zdravé osoby.” Stál Delaura na svém.

Biskup se nadurdil.

“Mám to chápat tak, že odmítáš poslušnost?”

“Chápejte to tak, že si ponechávám své pochybnosti, velebný

otče,” řekl Delaura. “Ve vší pokoře jsem však poslušen.” Vydal se tudíž znovu do kláštera, aniž biskupa přesvědčil. Na levém oku měl klapku jako jednooký; dal mu ji jeho lékař, dokud nezmizí slunce, které se mu otisklo na sítnici. Cítil pohledy, které

ho sledovaly přes celou zahradu, i dál, po chodbách, až do vězeňského oddělení, nikdo ho však neoslovil. Celý klášter jako by se teprve vzpamatovával ze zatmění slunce.

Když mu dozorkyně otevřela celu Siervy Maríe, Delaura cítil, že se mu srdce v hrudi div nerozskočí, sotva se dokázal udržet na nohou. Jen aby zjistil, jakou má toho rána náladu, zeptal se Siervy Maríe, zda viděla zatmění slunce. Ano, viděla ho z terasy. Nechápala, proč má Delaura na oku klapku, když ona se na slunce dívala bez jakékoli ochrany a nic se jí nestalo. Vyprávěla mu, že jeptišky se na to dívaly na kolenou a všechen život v klášteře že se zastavil, dokud nezačali kokrhat kohouti. Siervě Maríi to však nepřipadalo jako něco mimořádného.

“To, co jsem viděla, se přece dá vidět každý večer,” řekla. Něco se v ní však změnilo, i když to Delaura nebyl s to pojmenovat, a nejpatrnějším příznakem toho byl smutek, který z ní

vyzařoval. Nemýlil se. Sotva začal ošetřovat rány, děvčátko na něj upřelo úzkostlivý pohled a řeklo třaslavým hlasem:

“Už brzy umřu.”

Delaura se zachvěl.

“Kdo ti to řekl?”

“Martina,” vysvětlila Sierva María.

“Ty jsi ji viděla?”

Pověděla mu, že Martina už dvakrát přišla do její cely, aby ji učila vyšívat, a že se společně dívaly na zatmění. Řekla mu, že Martina je hodná a vlídná, a abatyše dovolila, že ji může učit vyšívání na terase, aby se tak mohly dívat na soumraky nad mořem.

“Ach tak,” řekl Delaura, aniž hnul brvou. “A řekla ti, kdy umřeš?”

Sierva přisvědčila se stisknutými rty, aby se nerozplakala.

“Po zatmění slunce,” řekla.

“Po zatmění slunce může být během příštích sto let,” řekl Delaura.

Musel se však soustředit na ránu, aby si nevšimla, že má stažené

hrdlo. Sierva María už neřekla ani slovo. Delaura se na ni znovu podíval, zaražen jejím mlčením, a zjistil, že má vlhké oči.

“Mám strach,” řekla mu.

Potom se zhroutila na postel a propukla v srdceryvn ý pláč. Delaura si přisedl blíž a utěšoval ji konejšivými slovy zpovědníka. Teprve teď se Sierva María dozvěděla, že Cayetano není její lékař, nýbrž že z ní má vymítat ďábla.

“A proč mne tedy léčíte?” zeptala se ho. Delaurovi se zatřásl hlas.

“Poněvadž tě mám opravdu rád.”

Sierva María však nedokázala ocenit troufalost, která v těch slovech byla.

Už na odchodu Delaura ještě nahlédl do Martininy cely. Poprvé ji viděl zblízka a zjistil, že má pleť poďobanou od neštovic, holou lebku, příliš velký nos a krysí zuby, její moc podmanit si všechny kolem však představovalo hmatatelné fluidum, které ihned vycítil, a raději s ní hovořil jen od dveří.

“Ta malá chudinka už takhle má až příliš mnoho důvodů, aby měla strach,” řekl jí. “Prosím vás, abyste jí nepřidávala další.” Martina se zatvářila udiveně. Nikdy v životě by jí nenapadlo někomu předpovídat den, kdy umře, a tak roztomilému a bezbrannému děvčátku už vůbec ne. Jen se jí vyptávala na její zdraví a podle tří

čtyř odpovědí si uvědomila, že Sierva María lže z čiré záliby ve lhaní. Upřímnost, s jakou to Martina prohlásila, Delaurovi stačila, aby pochopil, že Sierva María obelhala i jeho. Požádal Martinu, aby mu prominula jeho neuvážlivost, a poprosil ji, aby děvčátku nic nevyčítala.

“Dokážu si s ní poradit sám,” řekl nakonec. To už ho Martina zapletla do svých kouzel. “Vím, kdo je vaše ctihodnost,” řekla, “a vím také, že jste si vždycky dokázal poradit znamenitě.” Delaura však odcházel celý schlíplý, poněvadž si uvědomil, že Sierva María v samotě své cely nepotřebovala ničí

pomoc, aby si přivodila strach ze smrti.

Během onoho týdne matka Josefa Mirandová zaslala biskupovi pamětní spis se svými stížnostmi a požadavky, který sepsala vlastní

rukou. žádala ho, aby klarisky zprostil opatrovnictví Siervy Maríe, na něž pohlížela jako na pozdní trest za viny, které si už víc než

odpykaly. Vypočítala mu další mimořádné jevy, zahrnuté v záznamech a vysvětlitelné jedině nestoudným společenstvím Siervy Maríe s ďáblem. Závěrem si rozkaceně stěžovala na povýšené chování Cayetana Delaury, jeho svobodářské myšlení a jeho osobní nevraživost vůči ní, jakož i na to, že zneužívá svého postavení a vzdor platným zákazům donáší do kláštera jídlo.

Biskup ten pamětní spis Delaurovi ukázal, jakmile se vrátil domů, a Delaura ho přečetl vstoje, aniž se mu ve tváři pohnul jediný sval, avšak když dočetl, zuřil.

“Jestli je někdo posedlý všemi běsy, pak je to Josefa Mirandová,” řekl. “Běsy zášti, nesnášenlivosti a tuposti. Je to slota!” Biskupa udivil jeho rozzlobený tón. Delaura to postřehl a pokusil se vyjádřit svůj názor klidněji.

“Chci říct,” pokračoval, “že přičítá mocnostem zla takovou sílu, jako kdyby sama uctívala ďábla.”

“Můj úřad mi nedovoluje s tebou souhlasit,” řekl biskup. “I když

bych s tebou souhlasil rád.”

Pokáral ho za jakékoli výstřelky, kterých se snad mohl dopustit, a uložil mu, aby neblahou

povahu abatyše trpělivě snášel. “Evangelia jsou plná žen jako ona, s ještě horšími chybami,” řekl. “A přesto je Ježíš povýšil.” Pak už nemohl pokračovat, poněvadž domem otřáslo první zahřmění onoho jara, s burácením vyznělo nad mořem a biblický

liják je odloučil od ostatního světa. Biskup se uvelebil v houpacím křesle a poddal se tesknotě.

“Jak strašně jsme daleko!” vzdychl.

“Od čeho?”

“Od nás samotných,” řekl biskup. “Tobě snad připadá spravedlivé, když to trvá třeba i rok, než se někdo dozví, že už nemá rodiče?” A protože mu Delaura neodpověděl, svěřil se mu s tím, co ho tížilo:

“Naplňuje mě hrůzou i pouhá představa, že ve Španělsku mají dnešní

noc už málem za sebou.”

“Do otáčení Země zasahovat nemůžeme,” namítl Delaura.

“Ale mohli bychom ho nebrat na vědomí, aby nás nesoužilo,” řekl biskup. “Galileovi nechyběla ani tak víra, jako srdce.” Delaura znal ony těžké chvíle, které na biskupa přicházely za smutných deštivých večerů od té doby, co ho zaskočilo stáří. Nemohl však dělat nic jiného než odvádět ho od černých myšlenek, dokud ho nepřemůže spánek.

Na konci dubna úřední oznámení ohlásilo nadcházející příjezd nového místokrále, dona Rodriga de Buen Lozano, jenž tudy měl projíždět do svého sídla v Santa Fé. Přijížděl se svou družinou soudců a úředníků, se svými sloužícími a svými osobními lékaři a se smyčcovým kvartetem, který mu darovala královna, aby líp snášel nudné chvíle v Americe. Místokrálovna byla vzdáleně spřízněná s abatyší a požádala, aby ji ubytovali v klášteře.

Na Siervu Maríi teď úplně zapomněli, jak všecko kolem zalévali nehašeným vápnem, všude páchl dehet, duněla kladiva a bylo slyšet hlasité klení řemeslníků všeho druhu, kteří vtrhli do kláštera a neušetřili ani klausuru. Jedno z lešení se s hromovým rachotem zřítilo; jeden zedník při tom zahynul a sedm dalších vyvázlo se zraněními. Abatyše to neštěstí přičetla zhoubným kouzlům Siervy Maríe; využila oné nové příležitosti a důrazně požadovala, aby děvče přemístili do jiného kláštera, dokud slavnosti neskončí. Tentokrát především zdůrazňovala, že se nehodí, aby místokrálovna přebývala v sousedství stvoření posedlého ďáblem. Biskup jí neodpověděl. Don Rodrigo de Buen Lozano byl uhlazený Asturijec v nejlepších letech, přeborník v baskické hře s míčem a ve střelbě na koroptve, jenž svým osobním půvabem úspěšně vyvažoval těch dvaadvacet let, o která byl starší než jeho manželka. Smál se vždycky na celé kolo, dokonce i sám sobě, a nevynechal jedinou příležitost, aby to předvedl. Od chvíle, kdy ucítil první teplé vánky Karibského moře, nasáklé nočním bubnováním a vůní zralých gujavových jablek, odložil své dvorní oblečení a chodil mezi družinou dam s rozepjatým límcem. Z lodi vystoupil jen v košili, bez proslovů a bez uvítacích salv z tarasnic. Na jeho počest povolili fandanga, cumbiamby a černošské

tance bunde, i když je biskup zakazoval, a také býčí a kohoutí

zápasy pod širým nebem.

Místokrálovna byla málem ještě děvče, čilá a trochu svéhlavá, a vpadla do kláštera jako vichřice plná novot. Nezůstal jediný kout, který by si neprohlédla, jediný problém, který by nepochopila, ani nic dobrého, co by nechtěla ještě vylepšit. Se začátečnickou samozřejmostí se při obchůzce kláštera snažila obsáhnout úplně

všecko, do té míry, že by ji abatyše raději ušetřila tísnivého dojmu z vězení.

“Tam nestojí za to chodit,” řekla jí. “Jsou tam jen dvě chovanky, jedna z nich je posedlá ďáblem.”

To samo o sobě stačilo vzbudit místokrálovnin zájem. Nevadilo jí, že cely nejsou připravené a chovankám její návštěvu nikdo neohlásil. Jakmile se otevřely dveře, Martina Labordová se jí vrhla k nohám a prosila ji o milost.

Po jednom neúspěšném a jednom zdařilém útěku se to nezdálo snadné. O ten první se pokusila před šesti lety, přes terasu obrácenou k moři, společně s dalšími třemi jeptiškami, odsouzenými z rozličných důvodů a k různým trestům. Podařilo se to jen jedné; tenkrát zamřížovali okna a dvůr pod terasou obehnali zdí. Rok poté

tři zbývající spoutaly dozorkyni, která v té době spala uvnitř

vězeňského oddělení, a utekly branou pro čeleď. Martinina rodina ji na radu svého zpovědníka odvezla zpátky do kláštera. Během čtyř

dlouhých let tam pak byla jedinou vězeňkyní a neměla právo na návštěvy v hovorně, ani na nedělní mše v kapli, takže milost se zdála vyloučená; místokrálovna nicméně slíbila, že se u svého manžela přimluví.

V cele Siervy Maríe vzduch ještě páchl nehašeným vápnem a dehtem, vládl tam však nový pořádek. Jakmile dozorkyně otevřela dveře, místokrálovnu jako by omámil jakýsi ledový závan. Sierva María tam seděla v odřeném hábitu a špinavých pantoflích a pomalu šila v koutě, ozářeném jejím vlastním světlem. Nezvedla oči, dokud ji místokrálovna sama nepozdravila. Ta v jejím pohledu vycítila neodolatelnou sílu zjevení.

“Při Nejsvětější Svátosti,” zamumlala a udělala krok dovnitř.

“Opatrně,” zašeptala jí abatyše do ucha. “Je to tygřice.” Uchopila ji za paži. Místokrálovna nešla dál, pouhý pohled na Siervu Maríi jí však stačil, aby si umínila, že ji vysvobodí. Guvernér města, který byl svobodný a volných mravů, uspořádal pro místokrále oběd jen pro pány. Hrál jim španělský smyčcový kvartet, po něm soubor píšťal a bubnů ze San Jacinta, a předváděly se místní

tance a černošské veselice, což byla nestoudná napodobenina bělošských plesů. Při zákuscích se vzadu v salonu rozevřela opona a objevila se etiopská otrokyně, kterou guvernér koupil za tolik zlata, kolik vážila. Na sobě měla skoro průhlednou řízu, která jen zdůrazňovala její nebezpečnou nahotu. Poté, co se zblízka předvedla obyčejným návštěvníkům, zůstala stát před místokrálem a říza jí

pomalu sklouzla k nohám.

Vypadala tak dokonale, až to nahánělo strach. Rameno jí

nezneuctilo obchodníkovo značkovací železo, ani neměla na zádech iniciály svého prvního majitele, a vycházel z ní jakýsi opar tělesné

důvěrnosti. Místokrál zbledl, zhluboka se nadechl a posunkem ruky onu nesnesitelnou podívanou vymazal ze své paměti.

“Odveďte ji, pro lásku Ježíše Krista,” nařídil. “Co živ budu, nechci ji už nikdy vidět.”

Snad v odvetu za ten guvernérův nestoudný nápad jim místokrálovna při večeři, kterou pro ně abatyše uspořádala ve své soukromé

jídelně, představila Siervu Maríi. Martina Labordová je dopředu upozornila:

“Nepokoušejte se brát jí náhrdelníky a náramky a uvidíte, jak vzorně se bude chovat.” Opravdu tomu tak bylo. Oblékly jí šaty po babičce, ve kterých přišla do kláštera, umyly a učesaly jí rozpuštěné vlasy, aby je líp mohla vláčet za sebou, a sama místokrálovna ji za ruku přivedla k manželovu stolu. Dokonce i abatyši ohromil Siervin vznešený zjev, světlo, které z ní

vyzařovalo, a její úžasná kštice. Místokrálovna pošeptala manželovi do ucha:

“Je posedlá ďáblem.”

Místokrál se zpěčoval tomu uvěřit. Viděl kdysi v Burgosu ženu posedlou ďáblem, která od večera do rána bez přestání kálela, až to dveřmi přetékalo ven. Ve snaze ušetřit Siervu Maríi

podobného osudu ji svěřil svým lékařům. Ti potvrdili, že nejeví žádné příznaky vztekliny, a shodně s Abrenunciem prohlásili za nepravděpodobné, že by ji ještě mohla dostat. žádný z nich si nicméně nedovolil pochybovat o tom, zda vůbec je posedlá ďáblem.

Biskup celého rozruchu využil k tomu, aby přemítal o abatyšině

pamětním spisu a o konečném údělu Siervy Maríe; kdežto Cayetano Delaura se pokoušel o očištění, jež muselo předcházet vymítání

ďábla, a zavřel se v knihovně o vodě a pečivu z maniokové mouky, ale nedařilo se mu to. Celé noci problouznil a celé dny probděl, a psal při tom opovážlivé verše, poněvadž jen tak dokázal utišit své

tělesné touhy.

Některé z těch básní se našly v sotva čitelném svazečku, když

knihovnu téměř sto let nato rušili. První a jediná, která se dala přečíst celá, byla vzpomínka na to, jak Delaura ve dvanácti letech seděl na svém školním kufru, v řídkém jarním dešti na dlážděném nádvoří semináře v Ávile. Právě tam dorazil po několikadenní cestě

na mule z Toleda, v obleku po otci, který přešili na jeho míru, a s oním kufrem, který vážil dvakrát tolik co on, poněvadž matka mu do něj složila všecko, co by snad kdy mohl potřebovat, aby se ctí

obstál až do konce noviciátu. Fortnýř mu s ním pomohl doprostřed dvora a tam ho v dešti přenechal osudu.

“Odnes si ho do třetího poschodí,” řekl mu. “Tam ti ukážou, které

místo budeš mít v ložnici.”

Během okamžiku se seminaristé do jednoho vykláněli z balkonů na nádvoří, zvědaví na to, co si, jako jediná postava v divadelním kusu, který pouze on neznal, s tím kufrem počne. Když pochopil, že nemůže počítat s ničí pomocí, vybral z kufru věci, které dokázal pobrat do náručí, a po strmém schodišti z hrubého kamene je vynesl do třetího poschodí. Vychovatel mu ve dvou řadách postelí v ložnici noviců ukázal, kde bude spát. Cayetano si složil věci na postel, vrátil se na nádvoří a vystoupil nahoru ještě čtyřikrát, než byl hotov. Nakonec uchopil prázdný kufr za držadlo a vyvlekl ho po schodech nahoru.

Učitelé a žáci, kteří ho sledovali z balkonů, se po něm ani neohlédli, když procházel jednotlivými poschodími; ale když přišel nahoru s kufrem, otec rektor už na něho čekal na odpočívadle třetího patra a jako první začal tleskat. Ostatní ho napodobili a uvítali Cayetana hlasitým potleskem, a on pochopil, že nanejvýš úspěšně

obstál v prvním přijímacím obřadu semináře, jenž spočíval v tom, že musel dostat svůj kufr do ložnice, aniž by se na něco ptal a aniž mu někdo pomáhal. Rychlost, s jakou si dokázal poradit, pevnost jeho charakteru a jeho statečnost rektor vyzdvihl jako příklad ostatním novicům.

Ze všeho nejvíc ho však poznamenal rozhovor, k němuž došlo toho večera v rektorově pracovně. Rektor si ho zavolal, aby si s ním promluvil o jedné knize, kterou v jeho kufru našli, s potrhanou vazbou, neúplnou a bez desek, jak ji náhodou objevil v jedné z otcových truhlic. Během večerů na cestě ji přečetl tak daleko, kam stačil, a nemohl se dočkat, jak ten příběh dopadne. Otec rektor chtěl vědět, jaký na ni má názor.

“To budu vědět, až ji dočtu,” řekl Cayetano. Rektor knihu s ulehčeným úsměvem schoval a zamkl na klíč.

“Takže se to nikdy nedozvíš,” řekl mu. “Ta kniha je zakázaná.” O dvacet šest roků později, v šeré knihovně biskupství si Delaura uvědomil, že v životě přečetl všecky knihy, které mu prošly rukama, ať už povolené nebo ne, až na tu jedinou. Zachvěl se s pocitem, že toho dne skončil celý jeden život a jiný, nepředvídatelný, že začíná.

Osmého dne půstu začal právě se svými odpoledními modlitbami, když mu ohlásili, že ho

očekává biskup v salonu, kde měl přijmout místokrále. Byla to nepředvídaná návštěva, dokonce i pro samotného místokrále, kterého to nevčas napadlo během jeho první procházky po městě. Hodnou chvíli musel z rozkvetlé terasy pozorovat střechy, zatímco spěšně svolávali nejbližší hodnostáře a dávali salon aspoň

trochu do pořádku.

Biskup přijal místokrále se šesti kněžími ze správy biskupství. Při svaté pravici posadil Cayetana Delauru, kterého představil pouze jeho jménem, aniž by uvedl jakoukoli hodnost. Než se dali do řeči, místokrál soustrastným pohledem přeletěl otlučené stěny, potrhané

záclony, nejlevnější řemeslný nábytek, jaký se dal sehnat, a kněží

zmáčené potem v nuzných hábitech. Biskupovy hrdosti se ten pohled dotkl a on řekl: “Jsme synové tesaře Josefa.” Místokrál učinil chápavý posunek a začal mu obsáhle líčit své dojmy za první týden. Hovořil o svých vzletných plánech rozšíření obchodu s anglickými Antilami, jakmile se zacelí válečné rány, o důležitosti státního dohledu na vzdělávání, jakož i podpoře umění a písemnictví, aby zdejší odlehlé koloniální končiny šly s duchem doby ve světě.

“Prožíváme čas obnovy,” řekl.

Biskup si znovu ověřil, jak snadné je vládnout na zemi. Namířil svým roztřeseným ukazováčkem na Delauru, aniž se na něj podíval, a řekl místokráli:

“U nás má přehled o všech takových novinkách tady otec Cayetano.” Místokrál se podíval tam, kam biskup ukazoval, setkal se s nepřítomným obličejem a užaslýma očima, které na něj hleděly bez jediného zamrkání. Zeptal se Delaury s opravdovým zájmem:

“Četl jsi Leibnize?”

“Ano, Excelence,” odpověděl Delaura a upřesnil: “Tak mi to ukládá

můj úřad.”

Na konci návštěvy už bylo zřejmé, že místokrále nejvíc ze všeho zajímá, jak to bude se Siervou Maríí. Kvůli ní samotné, jak vysvětloval, a pro klid abatyše, jejíž trápení ho znepokojilo.

“Doposud nemáme jednoznačné důkazy, klášterní zápisy však tvrdí, že to nebohé dítě je posedlé ďáblem,” řekl biskup. “Abatyše to ví

líp než my.”

“Ta se však domnívá, že jste padli do léčky nastražené Satanem,” řekl místokrál.

“Nejen my, nýbrž celé Španělsko,” namítl biskup. “Překročili jsme nekonečný oceán, abychom tu zavedli Kristovy zákony, a nastolili jsme je při mších, při procesích a při oslavách obecních světců, ale ne v lidských duších.”

Vyprávěl o Yucatánu, kde postavili okázalé katedrály, které měly zakrýt pohanské pyramidy, aniž si někdo uvědomil, že domorodci chodí

na mši jen proto, že pod stříbrnými oltáři dál přetrvávají jejich svatyně. Mluvil o smíšení nejrůznějších plemen, k němuž od dobytí

Ameriky došlo: španělské krve s krví Indiánů, krve jedněch i druhých s černochy všech národností, a dokonce i s Mandingy, kteří vyznávali islám, a vznesl otázku, zda se takové soužití vůbec hodí do království Božího. I když ztěžka dýchal a stařecky pokašlával, dokončil, aniž by místokráli dopřál jedinou přestávku:

“Co to všecko může být jiného než léčky nastražené Nepřítelem?” Místokrál úplně zbledl.

“Zatrpklost Vaší Milosti je opravdu hluboká,” řekl.

“Tak to neberte, Vaše Excelence,” řekl biskup přívětivě. “Snažím se jen víc zdůraznit, jakou sílu víry potřebujeme, aby zdejší lidé

byli hodni naší oběti.”

Místokrál se vrátil k tomu, co ho zajímalo.

“Pokud to stačím chápat, námitky matky abatyše jsou věcného rázu,” řekl. “Domnívá se,

že jiné kláštery by pro tak obtížný případ měly lepší podmínky.”

“Vězte tedy, Vaše Excelence, že jsme bez váhání vybrali právě

klášter svaté Kláry, pro pevnost a ráznost Josefy Mirandové, a pro vážnost, jíž se těší,” řekl biskup. “A Bůh ví, že máme pravdu.”

“Dovolím si tlumočit jí váš názor,” řekl místokrál.

“Ona to ví velice dobře,” řekl biskup. “Znepokojuje mne jen to, že se neodvažuje tomu věřit.”

Ve chvíli, kdy to pronesl, pocítil první příznaky záchvatu záduchy, a urychleně návštěvu ukončil. Ještě místokráli řekl, že na svém stole má pamětní spis s abatyšinými stížnostmi, a přislíbil ho vyřídit s nejvroucnější pastýřskou láskou, jakmile jeho zdravotní

potíže na chvíli poleví. Místokrál mu za to poděkoval a ukončil návštěvu osobní pozorností. Také on trpěl vleklou záduchou a nabídl biskupovi své lékaře, ten si však od toho nic nesliboval.

“Můj život a zdraví jsou v rukách Božích,” řekl. “Jsem už v letech, kdy Panna Marie zemřela.”

Na rozdíl od úvodních pozdravů bylo rozloučení pomalé a obřadné. Tři kněží, mezi nimi i Delaura, místokrále mlčky doprovodili ponurými chodbami až k hlavní bráně, kde jeho stráž hradbou zkřížených halaparten udržovala žebráky v uctivé vzdálenosti. Ještě

než nastoupil do kočáru, místokrál se otočil k Delaurovi, namířil na něj svým neúprosným ukazováčkem a řekl mu:

“Nepřipusť, abych na tebe zapomněl.”

Ona slova byla natolik nepředvídaná a záhadná, že na to Delaura stačil odpovědět jen hlubokou úklonou.

Místokrál odjel do kláštera, aby abatyši oznámil výsledek své

návštěvy. Několik hodin nato, už s nohou ve třmenu a přes naléhání

své choti, odepřel milost Martině Labordové s tím, že by to byla neblahá záminka pro množství provinilců proti lidské důstojnosti, které v žalářích nacházel.

Biskup zůstal sedět nakloněný dopředu a se zavřenýma očima se pokoušel potlačit svůj hvízdavý dech, dokud se Delaura nevrátil. Jeho podřízení se mezitím po špičkách odkradli a v salonu bylo šero. Biskup se rozhl édl kolem sebe a spat řil prázdné židle vyrovnané u stěny a Cayetana, jak tam stoj í sám. Zeptal se ho velice potichu:

“Už jsme někdy viděli tak dobrého člověka?” Delaura mu odpověděl dvojznačným posunkem. Biskup se s velkým úsilím napřímil a zůstal sedět opřený o opěradlo křesla, dokud nezačal zase pravidelně dýchat. Večeři vůbec nechtěl. Delaura kvapně

rozžehl olejovou lampu, aby mu mohl posvítit na cestu do ložnice.

“Chovali jsme s k místokráli velice špatně,” řekl biskup.

“A měli jsme snad důvod chovat se k němu dobře?” zeptal se Delaura. “Na biskupovy dveře se přece neklepá, aniž by se kdokoliv řádně ohlásil.”

Biskup s ním však nesouhlasil a dal mu to důrazně na vědomí.

“Moje dveře jsou dveře církve a on se zachoval jako jeden z dávných křesťanů,” řekl. “Neomaleně jsem si počínal já, poněvadž mne bolelo na prsou, a teď to musím nějak napravit.” Když však už stál ve dveřích ložnice, změnil tón i námět a propustil Delauru s důvěrným poklepáním na rameno.

“Dnes v noci se za mne modli,” řekl mu. “Obávám se, že bude velice dlouhá.”

Během záchvatu záduchy, který se mu při místokrálově návštěvě

ohlásil, se mu pak opravdu zdálo, že umírá. Jelikož mu nepomohlo ani dávidlo z vinného kamene, ani další silné utišující prostředky, museli mu spěšně pustit žilou. Za svítání se už zase

cítil dobře. Cayetano, jenž probděl noc vedle v knihovně, o ničem z toho nevěděl. Právě začínal s ranními modlitbami, když mu ohlásili, že ho biskup očekává ve své ložnici. Našel ho, jak snídá v posteli, s koflíkem čokolády, ke které přikusoval chléb a sýr, dýchá jako nový

měch a je v povzneseném stavu ducha. Cayetanovi stačilo se na něj podívat, aby pochopil, že se biskup rozhodl.

Opravdu tomu tak bylo. Vzdor abatyšině žádosti měla Sierva María zůstat v klášteře svaté Kláry a i nadále ji měl na starosti otec Cayetano Delaura, v nějž měl biskup plnou důvěru. Napříště ji však už neměli držet v žaláři jako doposud a měla požívat týchž výhod jako všichni ostatní v klášteře. Biskup abatyši poděkoval za zápisy, které mu poslala, pro svou neurčitost však sotva mohly sloužit jasnému soudnímu řízení, takže vymítač ďábla měl postupovat podle vlastního úsudku. Nakonec biskup přikázal, aby Delaura jeho jménem navštívil markýze, s plnou mocí rozhodnout o všem, co bylo zapotřebí, dokud on sám nebude mít dost času a zdraví, aby mu poskytl slyšení.

“žádné další pokyny ti už dávat nebudu,” řekl mu nakonec. “Bůh ti požehnej.”

Cayetano se okamžitě rozběhl do kláštera a srdce mu splašeně

bušilo, Siervu Maríi však v cele nenašel. Byla v obřadní síni, ozdobena skutečnými šperky, kštice jí sahala až na paty, a se sobě

vlastní vybranou důstojností seděla proslulému malíři podobizen z místokrálova doprovodu. Stejně obdivuhodná jako její krása byla i rozvážnost, s jakou malíře poslouchala. Cayetano z toho byl u vytržení. Jak tam seděl ve stínu a díval se na ni, aniž ho Sierva María viděla, měl dost a dost času nato, aby ze svého srdce vymýtil všechny pochybnosti.

O deváté ranní byla podobizna hotová. Malíř si ji z dálky zevrubně prohlédl, přidal ještě dva tři poslední tahy štětcem, a než

se podepsal, požádal Siervu Maríi, aby se na ni podívala. Vypodobnil ji naprosto věrně, jak stojí na obláčku, obklopená družinou poslušných běsů. Sierva María si obraz beze spěchu prohlédla a poznala sama sebe v nádheře svého mládí. Nakonec řekla:

“Je to jako zrcadlo.”

“I s těmi běsy?” zeptal se malíř.

“Ano,” přisvědčila, “takhle vypadají.” Když sezení skončilo, Cayetano Siervu Maríi doprovodil do cely. Nikdy předtím ji neviděl chodit, a ona se pohybovala se stejným půvabem a lehkostí, s jakou tančila. Nikdy předtím ji nespatřil v jiném oblečení než v hrubém hábitu klášterních chovanek, a teď jí

královský šat dodával dospělosti a přitažlivosti, které mu vyjevily, jak velice se z ní už stala žena. Nikdy předtím spolu nikam nešli, a Delauru uchvátila bezelstnost, s jakou nyní kráčeli vedle sebe. V cele to teď vypadalo úplně jinak, dík výmluvnosti místokrále a jeho choti, kteří při návštěvě na rozloučenou abatyši přesvědčili, že biskup to myslí opravdu dobře. Sierva María měla novou matraci, prostěradla z lněného plátna a péřové polštáře, a přinesli jí

všecko, co mohla potřebovat na každodenní mytí a koupele. Oknem, na kterém už nebyly dřevěné kříže, proudilo dovnitř světlo od moře a odráželo se na čerstvě obílených stěnách. Dostávala teď stejné jídlo jako jeptišky v klausuře, takže už jí nemusel nosit nic zvenčí, Delaura si však vždycky dokázal poradit a propašovával jí lahůdky, které prodávali v podloubí.

Sierva María se s ním chtěla podělit o svačinu a Delaura se spokojil s piškotem, jimiž byly klarisky tak vyhlášené. Zatímco oba jedli, Sierva María jen tak prohodila:

“Viděla jsem, jak vypadá sníh.”

Cayetana to neznepokojilo. Svého času se o jednom místokráli vyprávělo, že chtěl přivézt sníh z Pyrenejí, aby domorodci viděli jak vypadá, poněvadž netušil, že ho tu máme málem až u moře na pohoří Sierra Nevada de Santa Marta. Možná že don Rodrigo de Buen Lozano se svými

novotářskými nápady onen nesnadný úkol dokázal uskutečnit.

“To ne,” řekla Sierva María. “Viděla jsem ho ve snu.” A vypravovala mu sen: seděla u okna, za kterým padala hustá

metelice, zatímco ona trhala jedla jednu po druhé bobule vína z hroznu, který měla na klíně. Delaura cítil, jak ho ovanula hrůza. Už

předem se třásl, jak si domýšlel její odpověď, našel však odvahu se jí zeptat:

“A jak to dopadlo?”

“To se vám bojím vypravovat,” řeklo děvčátko. Delaura víc nepotřeboval. Zavřel oči a pomodlil se za ni, a když

skončil, byl to už někdo jiný.

“Nedělej si starosti,” řekl jí. “Slibuji ti, že budeš brzo na svobodě a šťastná, z milosti Ducha Svatého.”

Až do té doby Bernarda neměla ani tušení, že Sierva María je v klášteře. Dozvěděla se to spíš náhodou, když jednoho večera zastihla Sladkou Olivii, jak zametá a uklízí v domě, a zmýlila se ji s jedním ze svých vlastních přeludů. Ve snaze najít nějaké rozumné vysvětlení

začala prohlížet jednu místnost po druhé a během té obchůzky si uvědomila, že Siervu Maríi už drahnou dobu neviděla. Caridad del Cobre jí řekla, co věděla: Pan markýz nám oznámil, že odjíždí velice daleko a že už ji nikdy neuvidíme.” Jelikož v manželově ložnici se svítilo, Bernarda bez zaklepání vešla.

Markýz ležel s otevřenýma očima v houpací síti obestřen dýmem z hnoje, který tam pomalu doutnal, aby odpudil komáry. Uviděl neznámou ženu, změněnou hedvábným županem, který měla na sobě, a pomyslil si, že je to nějaké zjevení, poněvadž byla bledá a zvadlá, a jako by přicházela odněkud z daleka. Bernarda se ho zeptala, co je se Siervou Mar íí.

“Ta už s námi není mnoho dní,” odpověděl. Bernarda si to vyložila v tom nejhorším smyslu a musela se posadit do prvního křesla, které jí přišlo do cesty, aby se vzpamatovala.

“Chcete říci, že Abrenuncio udělal to, co bylo nutné,” řekla. Markýz se pokřižoval:

“Chraň Bůh!”

Pověděl jí pravdu. Opatrně jí vysvětlil, že jí to všecko neřekl dřív, poněvadž se k ní chtěl chovat - jak si ona sama přála - jako kdyby umřela. Bernarda ho vyslechla, aniž pohnula brvou, a tak pozorně, jak ho neposlouchala za celých dvanáct let jejich neblahého soužití.

“Věděl jsem, že mne to bude stát život,” řekl markýz, “ale výměnou za její.”

Bernarda vzdychla: “Chcete říci, že o naší hanbě už ví celé

město.” Viděla, jak se na víčkách jejího manžela zatřpytila slza, a celé její nitro se zachvělo. Tentokrát však to nebyla smrt, nýbrž

nevyhnutelná jistota toho, co se dřív nebo později muselo stát. Nemýlila se. Markýz se posledními silami zvedl ze sítě, padl před ní

na kolena a propukl v trpký pláč neužitečného starce. V záplavě

mužských slz, které jí přes hedvábí stékaly po slabinách, se Bernarda vzdala. Při vší nenávisti, ve které Siervu Maríi měla, přiznala, že se jí ulevilo, když se dozvěděla, že je naživu.

“Vždycky jsem všecko dokázala pochopit, ale smrt ne,” řekla. Znovu se zavřela ve svém pokoji, o melase a čokoládě, a když za čtrnáct dní vyšla zase ven, vypadala jako chodící mrtvola. Markýz si už časně zrána všiml, že se zřejmě někam chystá, nevěnoval tomu ale pozornost. Ještě než slunce začalo pálit, spatřil Bernardu, jak na krotké mule vyjíždí vraty z nádvoří, a za ní šla druhá mula se zavazadly. V minulosti takhle odjela už mnohokrát, bez mezkařů a bez otroků, aniž se s někým rozloučil a cokoliv vysvětlovala; markýz však věděl, že tentokrát odjíždí navždy, poněvadž kromě obvyklé

truhlice s sebou vezla i oba hliněné hrnce plné ryzího zlata, které

celá ta léta měla zakopané pod postelí.

V příštích dnech se markýz věčně jen povaloval v houpací síti a znovu se ho zmocnil strach, že by ho otroci mohli podřezat, takže jim zakázal vstupovat do panského domu dokonce i ve dne. Když ho tudíž Cayetano Delaura z biskupova příkazu přišel navštívit, musel strčit do vrat a vejít bez vyzvání, poněvadž mu nikdo nepřišel otevřít, ať cloumal klepadlem sebevíc. Hlídací psi začali vyvádět ve svých klecích, kněz však šel dál. Markýz v saracénském burnusu a v toledském baretu trávil odpolední odpočinek v síti, úplně zasypaný

lístky pomerančových květů. Delaura se na něho díval, aniž ho probudil, a jako by viděl Siervu Maríi, sešlou léty a zdeptanou samotou. Pak už markýz procitl, kvůli klapce na oku mu však chvíli trvalo, než Delauru poznal. Ten zvedl ruku s nataženými prsty na znamení míru.

“Bůh vás opatruj, pane markýzi,” řekl. “Jak se vám daří?”

“Jak by se mi mohlo dařit,” řekl markýz. “Hniju zaživa.” Malátnou rukou odhrnul pavučiny odpoledního spánku a posadil se. Cayetano se omluvil, že bez vyzvání vešel dovnitř, a markýz mu vysvětlil, že úderů klepadla si už nikdo nevšímá, poněvadž si odvykli přijímat návštěvy. Nato Delaura pronesl obřadným tónem: “Pan biskup, který je velice zaneprázdněn a trpí záduchou, mne vysílá ve svém zastoupení.” Když tak učinil zadost úvodním náležitostem, posadil se vedle houpací sítě a šel přímo k tomu, co mu stravovalo útroby jako oheň.

“Chtěl bych vám oznámit, že jsem byl pověřen pečovat o duchovní

zdraví vaší dcery,” řekl.

Markýz mu poděkoval a zeptal se, jak se jí daří.

“Dobře,” řekl Delaura, “ale chci jí pomoci, aby se jí dařilo ještě líp.”

Vysvětlil mu, čemu slouží vymítání Ďábla a jak se provádí. Hovořil o moci, kterou Ježíš dal svým učedníkům, aby z lidských těl vyháněli nečisté duchy a léčili nemoci a poklesky. Vyprávěl mu příběh z evangelií o Legii a dvou tisících vepřů posedlých ďáblem. Ze všeho nejdůležitější nicméně bylo zjistit, zda Sierva María je opravdu posedlá. On sám tomu nevěřil, potřeboval však markýzovu pomoc, aby rozptýlil veškerou pochybnost. Jak řekl, chtěl především vědět, jaká byla jeho dcera, než přišla do kláštera.

“To nevím,” řekl markýz. “Zdá se mi, že čím více o ní vím, tím míň ji znám.”

Nepřestával si vyčítat, že ji v dětství ponechal jejímu osudu na otročím dvoře. Tomu přičítal její mlčení, které mohlo trvat celé

měsíce, výlevy nesmyslného násilí i škodolibost, s níž matce na posměch věšela kočkám na krk zvonec, který jí Bernarda uvazovala na zápěstí. Největší překážkou pro každého, kdo ji chtěl poznat, byl její zlozvyk lhát z čiré záliby ve lhaní.

“Jako černoši,” podotkl Delaura.

“Jenomže černoši lžou jen nám, mezi sebou nelžou,” řekl markýz. Když pak vešel do ložnice, Delaura jediným pohledem oddělil obsáhlou výbavu dívčiny babičky a nové věci, jež patřily Siervě

Maríi: živoucí panny, tanečnice na péro a hudební skříňky. Na posteli, která zůstala tak, jak ji markýz ustlal, ještě ležel příruční kufřík, s kterým ji vedl do kláštera. Loutna, pokrytá

prachem, ležela ledabyle pohozená v koutě. Markýz mu vysvětlil, že je to italský hudební nástroj, který vyšel z módy, a vychvaloval Siervu Maríi, jak dobře se na ni naučila hrát. Z roztržitosti ji napřed naladil, a pak nejen že na ni zpaměti zahrál, ale také mu zazpíval píseň, kterou zpívali spolu se Siervou Maríí. Byl to objevný okamžik. Hudba Delaurovi prozradila to, co mu markýz nebyl s to říci o své dceři, a toho to zas natolik dojalo, že ani nedokázal píseň dozpívat a jen vzdychl:

“Neumíte si představit, jak jí ten klobouk slušel.” Něco z jeho dojetí se přeneslo i na

Delauru.

“Vidím, že ji máte opravdu rád,” řekl.

“Neumíte si představit jak,” řekl markýz. “Dal bych svou duši za to, abych ji uviděl.”

Delaura si znovu připustil, že Duchu Svatému neunikne ani nejmenší maličkost.

“Není nic snazšího,” řekl, “pokud budeme schopni prokázat, že není posedlá ďáblem.”

“Promluvte si s Abrenunciem,” řekl markýz. “Od samého začátku tvrdil, že Sierva je zdravá, ale jedině on vám to dokáže vysvětlit.” Delaura si uvědomil past, která na něj číhala. Možná mu Abrenuncia posílala sama Prozřetelnost, ovšem rozhovor s ním mohl mít nežádoucí následky. Markýz jako by mu četl myšlenky.

“Je to velký člověk,” řekl.

Delaura významně pokývl hlavou.

“Znám spisy Svaté Inkvizice,” řekl.

“Každá oběť je nicotná, jen když ji dostaneme zpátky,” stál na svém markýz. A poněvadž Delaura se netvářil tak ani onak, dodal ještě:

“Prosím vás o to pro lásku Boží.”

Nato mu Delaura s pukajícím srdcem odpověděl:

“Snažně vás prosím, abyste mě už víc netrápil.” Markýz dál nenaléhal. Vzal z postele kufřík a požádal Delauru, aby ho odnesl jeho dceři.

“Aspoň bude vědět, že na ni myslím,” řekl. Delaura utekl, aniž se rozloučil. Schoval kufřík pod pláštěnku a sám se do ní zabalil také, poněvadž lilo jako z konve. Teprve za hodnou chvíli si uvědomil, že jeho vnitřní hlas ještě pořád opakuje jednotlivé verše z písně, kterou předtím markýz hrál na loutnu. Jak ho bičoval příval deště, začal si ji zpívat nahlas a zpaměti ji opakoval až do konce. V řemeslnické čtvrti zahnul u kaple doleva, ještě pořád se zpěvem, a zabušil na Abrenunciova vrata. Drahnou chvíli bylo ticho, potom však přece jen bylo slyšet belhavé kroky a rozespalý hlas:

“Kdo je to?”

“Zákon,” řekl Delaura.

To bylo jediné, co ho napadlo, aby nemusel křičet své jméno. Abrenuncio otevřel vrata v domnění, že jsou to opravdu guvernérovi vojáci, a nepoznal ho. “Jsem knihovník zdejší diecéze,” představil se Delaura. Lékař mu v tmavé chodbě ustoupil z cesty a pomohl mu svléknout promáčenou pláštěnku. Pak se ho po svém vlastní zvyku otázal latinsky:

“Ve které bitvě jste přišel o to oko?”

Delaura mu svojí klasickou latinou pověděl, co se mu stalo při zatmění slunce, a dopodrobna mu vylíčil, jak se toho oslnění nemůže zbavit, i když ho biskupův lékař ujistil, že klapka na oko ještě

nikdy neselhala. Abrenuncio si však všímal jedině toho, jak čistou latinou hovoří.

“Mluvíte úplně dokonale,” prohlásil s údivem. “Odkud jste?”

“Z Ávily,” řekl Delaura.

“Pak je to ještě obdivuhodnější,” mínil Abrenuncio. Přiměl Delauru, aby si sundal sutanu a sandály, pověsil je, aby z nich vykapala voda, a přes starosvětské spodky s tkaničkami mu přehodil svůj pláštík propuštěnce. Potom mu strhl černou klapku a hodil ji do nádoby s odpadky. “Jediná potíž s tím okem je, že vidí

víc, než by mělo,” řekl. Delaura lačně hleděl na množství knih, směstnaných v obývacím pokoji. Abrenuncio si toho všiml a zavedl ho do lékárny, kde jich na regálech, jež sahaly až ke stropu, bylo ještě daleko víc.

“Při Duchu Svatém!” vzkřikl Delaura. “To je Petrarcova knihovna.”

“Jenže tu je ještě o takových dvě stě knih víc,” přisvědčil Abrenuncio.

Nechal Delauru, aby si je po libosti prohlédl. Byly tu jedinečné

výtisky, které by ve Španělsku mohly stát vězení. Delaura je poznával, požitkářsky v nich listoval a s bolestí v duši je zase vracel na police. Na čelném místě, společně s věčným Páterem Gerundiem, našel úplné Voltairovy spisy ve francouzštině a překlad Filosofických dopisů do latiny.

“Voltaire a v latině, to je málem kacířství,” prohodil žertem. Abrenuncio mu vypravoval, že knihu přeložil jistý mnich z Coimbry, který si dopřával tu radost a tiskl vzácné svazky pro potěšení poutníků. Zatímco Delaura v knize listoval, lékař se ho zeptal, zda umí francouzsky.

“Mluvit francouzsky neumím, ale číst ano,” řekl Delaura latinsky a dodal bez falešného studu: “A kromě toho řecky, anglicky, italsky, portugalsky a trochu německy.”

“Ptám se kvůli tomu, co jste řekl o Voltairovi,” vysvětlil Abrenuncio. “To je dokonalá próza.”

“A bolí nás ze všech nejvíc,” dodal Delaura. “Škoda že ji napsal Francouz.”

“To říkáte proto, že jste Španěl,” namítl Abrenuncio.

“V mém věku a při tom, kolik všelijaké krve se ve mně smísilo, už

ani dost dobře nevím, odkud pocházím,” řekl Delaura. “Ani kdo vlastně jsem.”

“V těchhle končinách to neví nikdo,” prohlásil Abrenuncio. “A myslím, že jim to bude trvat celá staletí, než to zjistí.” Během rozhovoru si Delaura nepřestával prohlížet knihovnu. Náhle, jak se mu stávalo často, si vzpomněl na knihu, kterou mu ve dvanácti letech zabavil rektor v semináři a z níž si zapamatoval jen jedinou příhodu, kterou po celý život opakoval každému, kdo by mu snad mohl pomoci.

“Pamatujete si, jak se jmenovala?” zeptal se Abrenuncio.

“To jsem se nikdy nedozvěděl,” řekl Delaura. “A dal bych všecko na světě, abych se dozvěděl, jak to dopadlo.” Aniž by ho předem varoval, lékař před něj položil knihu, kterou Delaura na první pohled poznal. Bylo to staré sevillské vydání Čtyř

knih o Amadisovi Galském. Delaurovi se třásly ruce, když si ji prohlížel, a uvědomil si, že chybí maličko a nebude mu pomoci. Nakonec se přece odvážil:

“Víte, že ta kniha je zakázaná?”

“Stejně jako všechny nejlepší romány našich staletí,” přisvědčil Abrenuncio. “A místo nich se netiskne nic jiného než traktáty pro učence. Co by asi tak mohli číst ti dnešní nešťastníci, kdyby potají

nečetli rytířské romány?”

“Jsou i jiné knihy,” řekl Delaura. “Ještě téhož roku, kdy román vyšel, se tady přečetlo sto výtisků prvního vydání Dona Quijota.”

“že by je někdo přečetl, to ne,” namítl Abrenuncio. “prošly zdejší celnicí na cestě do jednotlivých místokrálovství.” Delaura ho už neposlouchal, poněvadž se mu podařilo poznat vzácný

výtisk Amadise Galského.

“Tahle kniha před devíti lety zmizela z tajného oddělení naší

knihovny a nidky jsme po ní nenašli ani stopu,” řekl.

“To jsem si mohl myslet,” řekl Abrenuncio. “Ale jsou i další

důvody, proč ji považovat za historický výtisk: víc než rok kolovala z ruky do ruky, přečetlo ji aspoň jedenáct lidí a z toho přinejmenším tři zemřeli. Jsem si jist, že se stali obětí nějakého neznámého záření.”

“Mou povinností by bylo udat vás Svaté Inkvizici,” řekl Delaura. Abrenuncio to přijal v žertu:

“Řekl jsem něco kacířského?”

“Říkám to proto, že tu máte zakázanou knihu, která vám ještě ke všemu nepatří, a neohlásil jste to.”

“Tuhle a mnoho dalších,” řekl Abrenuncio a opsal ukazováčkem široký kruh po přeplněných regálech. “Jenomže to byste býval přišel už dávno, a já bych vám neotevřel.” Obrátil se k němu a skončil vlídně: “Kdežto teď jsem rád, že jste přišel, a teší mne, že vás tu vidím.”

“Markýz, kterému dělá starost osud jeho dcery, mi navrhl, abych za vámi zašel,” vysvětlil Delaura.

Abrenuncio ho usadil proti sobě a oba dva se oddali neřesti řečňování, zatímco mořem zmítala bouře jako z apokalypsy. Lékař

Delaurovi přednesl učený a znalý výklad o vzteklině od samých začátků lidstva, o hrůzách, jaké beztrestně páchá, a o tisícileté

neschopnosti lékařské vědy jim zabránit. Uvedl mu politováníhodné

příklady, jak ji odjakživa zaměňovali s posedlostí ďáblem, stejně

jako s některými druhy šílenství a jinými duševními poruchami. Co se Siervy Maríe týkalo, po málem sto padesáti dnech se už nezdálo pravděpodobné, že by ji mohla dostat. Po pravdě jí nehrozilo žádné

jiné nebezpečí, skončil Abrenuncio, než to, že jako tolik jiných umře při krutém vymítání ďábla.

Poslední věta Delaurovi připadala jako nadsázka, hodná spíš

středověkého lékařství, nesnažil se ji však vyvracet, poněvadž

vyhovovala jeho teologickým indiciím, že děvčátko není posedlé

ďáblem. Vysvětlil Abrenunciovi, že tři africké jazyky, kterými Sierva María mluví, tak odlišné od španělštiny i portugalštiny, ani v nejmenším neobsahují nic ďábelského, jak jim v klášteře přičítají. Byla tu sice řada svědectví, že Sierva María má značnou tělesnou sílu, ani jediné však neříkalo, že by to byla nadpřirozená moc. Rovněž ji neprokázali, že by se kdy vznášela ve vzduchu nebo uhadovala budoucnost, dva divy, jež na druhou stranu sloužily i jako druhotné důkazy svatosti. Když však Delaura v minulých dnech hledal podporu u věhlasných členů svého řádu a dokonce u jiných společenství, nikdo nenašel odvahu vystoupit proti klášterním zápisům, ani se postavit proti obecné pověrčivosti. Uvědomoval si, že ani jeho, ani Abrenunciovy názory by nikoho nepřesvědčily, tím spíš, kdyby s nimi vystoupili oba dva společně.

“Stáli bychom proti všem, jenom vy a já,” řekl.

“Proto mne překvapilo, že jste přišel,” souhlasil Abrenuncio.

“Poněvadž já jsem jen žádoucí kus v loveckém revíru Svaté

Inkvizice.”

“Po pravdě řečeno, sám ani dost dobře nevím, proč jsem za vámi přišel,” přiznal Delaura. “Pokud mi ovšem to děvčátko neseslal sám Duch Svatý, aby vyzkoušel mou pevnost ve víře.” Stačilo, aby to vyslovil, a zbavil se nářků, které mu svíraly hrdlo. Abrenuncio se mu podíval do očí, nahlédl mu až na dno duše a uvědomil si, že nemá daleko k slzám.

“Netrapte se zbytečně,” řekl mu útěšným tónem. “Možná jste přišel jen proto, že jste si o ní potřeboval s někým promluvit.” Delaura si připadal jako nahý. Vstal a rozhlížel se, kde jsou dveře, a nevyřítil se splašeně ven jen proto, že byl napůl svlečený. Abrenuncio mu pomohl obléknout si ještě mokré šatstvo, přitom se ho však snažil přimět, aby se zdržel, s tím, že ještě budou hovořit dál. “S vámi bych mluvil bez přestání až do příštího století,” řekl mu. Pokusil se ho zdržet lahvičkou průsvitných kapek, jež měly vyléčit následky, které na jeho oku zanechalo zatmění. Potom ho ještě zastavil ve dveřích, aby našli kufřík, který zapomněl někde v domě, Delauryho však jako by se zmocnila nějaká smrtící bolest. Poděkoval lékaři za společně strávené odpoledne, za ošetření a oční

kapky, ustoupil mu však pouze slibem, že přijde jindy, až bude mít víc času.

Musel vidět Siervu Maríi a nedokázal to ani o chvíli odložit. Sotva si všiml, když stanul ve vratech, že už je úplná tma. Pršet přestalo, ale strouhy byly po bouřce ještě přeplněné a Delaura vykročil prostředkem ulice, kde mu voda sahala až po kotníky. Fortnýřka v klášteře ho už nechtěla pustit dál, poněvadž se blížilo klekání, ale on ji odstrčil stranou:

“Z příkazu pana biskupa.”

Sierva María se polekaně probudila a ve tmě ho ani nepoznala. Delaura nevěděl, jak jí vysvětlit, proč přichází v tak nezvyklou hodinu, a chopil se první výmluvy, které ho napadla:

“Chce tě vidět tvůj otec.”

Děvčátko poznalo kufřík a tvář mu zrudla vztekem.

“Jenomže já nechci,” řeklo.

Delauru to zarazilo a zeptal se proč.

“Poněvadž nechci,” stála na svém Sierva María. “To radši umřu.” Delaura se jí pokusil rozvázat řemen na zdravém kotníku v domnění, že ji přivede na lepší myšlenky.

“Nechte mě,” řekla Sierva María. “Nesahejte na mne.” Delaura ji neposlechl a děvčátko mu několikrát za sebou naplilo do obličeje. S knězem to však nepohnulo a nastavil jí druhou tvář. Sierva María na něj plivala dál a Delaura se zase otočil zpátky, opilý tou zakázanou rozkoší, která mu stoupala odněkud z útrob. Zavřel oči a z hloubi duše se modlil, zatímco ona na něj nepřestávala plivat, tím zuřivěji, čím větší požitek z toho měl, až

si konečně uvědomila, že její běsnění k ničemu nevede: a pak už

Delauru čekala děsivá podívaná na stvoření opravdu posedlé ďáblem. Vlasy Siervy Maríe se naráz zježily vlastním životem jako hadi na hlavě Medúzy, z úst jí vytryskl zelený hlen a nekonečný proud urážek v jazycích modlářů. Delaura napřáhl svůj krucifix, přidržel jí ho až

u obličeje a zděšeně vykřikl:

“Vyjdi odtud, ať jsi kdokoliv, ty stvůro z nejhlubších pekel!” Nato se Sierva María rozkřičela ještě víc a div že nerozlámala přezky na svých poutech. To už přispěchala i vyděšená dozorkyně a snažila se ji zkrotit, podařilo se to však až Martině s jejími prostoduchými způsoby. Delaura se dal na útěk.

Biskup si už dělal starosti, poněvadž mu Delaura nepřišel předčítat při večeři; ten si však uvědomil, že se vznáší na jakémsi osobním oblaku, kde už mu nesešlo na ničem z tohoto ani z onoho světa, s výjimkou strašlivé vidiny Siervy Maríe potupené ďáblem. Uchýlil se do knihovny, ale nebyl s to číst. Modlil se s rozjitřenou vírou, zpíval píseň, kterou markýz předtím hrál na loutnu, a z očí

se mu řinuly slzy horoucí jako olej a spalovaly mu útroby. Otevřel kufřík Siervy Maríe a věci, které v něm byly, jednu vedle druhé

vyložil na stůl. Zevrubně si je prohlédl, očichal je s lačnou tělesnou touhou, zamiloval se do nich a rozmlouval s nimi v oplzlých hexametrech, až už nemohl dál. Nato se do pasu vysvlékl, vytáhl ze zásuvky v psacím stole železné důtky, kterých se nikdy dřív neodvážil dotknout, a začal se bičovat s neukojitelnou nenávistí, která mu nedopřála oddechu, dokud ze svého nitra nevymýtil i poslední stopu po Siervě Maríi. Biskup, který na něj celou tu dobu čekal, ho našel, jak se svíjí v kaluži krve a slz.

“To ten ďábel, velebný otče,” řekl mu Delaura. “Ten nejstrašnější

ze všech.”

Kapitola pátá

Biskup si ho předvolal do své pracovny a bez jakýchkoli ohledů

vyslechl jeho otevřenou a úplnou zpověď, vědom si toho, že nejde o církevní svátost, nýbrž o soudní řízení. Jen v jediném ohledu se k němu zachoval shovívavě, když uchoval v tajnosti jeho skutečný

poklesek, bez nejmenšího veřejného vysvětlení ho však zbavil všech práv a výsad a poslal ho do špitálu Boží lásky jako ošetřovatele malomocných. Delaura ho poprosil, aby pro svou útěchu směl pro malomocné sloužit jitřní mši, a biskup mu to povolil. Nato si Delaura klekl s pocitem hluboké úlevy a společně se pomodlili Otčenáš. Biskup mu ještě požehnal a pomohl mu vstát.

“Ať se Bůh nad tebou slituje,” řekl mu. A vymazal ho ze sv ého srdce.

Dokonce i potom, když si Cayetano začal odpykávat svůj trest, vysocí hodnostáři diecéze se za něj přimlouvali, biskup však zůstal neoblomný. Odmítl domněnku, že vymítače nakonec posednou právě ti ďáblové, které se snaží vyhnat. Závěrem prohlásil, že Delaura se neomezil na to, aby jim čelil jednoznačnou silou Ježíše Krista, nýbrž ve své neomalenosti se s nimi chtěl přít o otázkách víry; a právě tím, zdůraznil biskup, dal v sázku svou duši a ocitl se na pokraji kacířství. Všechny přesto daleko víc překvapilo, že se biskup zachoval tak přísně ke svému důvěrníkovi kvůli provinění, za které si zasloužil nanejvýš přísné pokání.

Martina se teď o Siervu Maríi starala s příkladnou oddaností. Byla také zkroušená tím, že jí místokrál odmítl dát milost, děvčátko o tom však dlouho nevědělo; až jednou odpoledne, když spolu na terase vyšívaly, vzhlédlo a spatřilo ji zmáčenou slzami. Martina se mu netajila svým zoufalstvím:

“Radši bych byla mrtvá, než abych kdovíjak dlouho umírala tady zavřená.”

Jak se Siervě Maríi svěřila, spoléhala už jedině na její

společenství s běsy. Chtěla vědět, kteří ďáblové to jsou, jak vypadají a jak se s nimi domlouvat. Sierva jich vypočítala šest a Martina v jednom z nich poznala afrického běsa, který kdysi sužoval dům jejích rodičů. Ožila v ní nová naděje.

“Chtěla bych si s ním promluvit,” řekla a hned to upřesnila:

“Zaplatím mu svou duší.”

Sierva María se tím zlomyslně bavila. “Jenže on mluvit neumí,” vysvětlila. “Podíváš se mu do tváře a hned víš, co ti říká.” Se vší

vážností Martině slíbila, že jí dá vědět, aby se s ním při jeho příští návštěvě mohla setkat.

Co se Cayetana týkalo, pokorně se smířil se strašlivými poměry ve špitálu. Malomocní, kteří před zákonem vlastně byli už mrtví, spali na zemi v přístřešcích z palmového listí a s podlahami z udusané

hlíny. Mnoho z nich se plazilo po zemi, jak jen dokázali. Úterky, kdy je museli všechny ošetřit, byly vyčerpávající. Cayetano uložil sám sobě jako očistnou oběť, že bude ty nejubožejší omývat ve chlévských žlabech. To právě dělal onoho prvního úterka svého pokání

a z jeho kněžské důstojnosti mu zůstala jen hrubá ošetřovatelská

hazuka, když se tam objevil Abrenuncio v sedle hnědáka, kterého mu daroval markýz.

“Tak co vám dělá to oko?” zeptal se.

Cayetano mu však nezavdal záminku, aby začal mluvit o neštěstí, které ho postihlo, nebo aby ho litoval. Poděkoval mu za oční kapky, které mu skutečně vymazaly ze sítnice obraz zatmění slunce.

“Nemáte mi zač děkovat,” řekl mu Abrenuncio. “Dal jsem vám to nejlepší, co proti slunečnímu oslnění známe: kapky dešťové vody.” Pozval Delauru, aby k němu přišel na návštěvu. Cayetano mu vysvětlil, že bez povolení nesmí vyjít na ulici, Abrenuncio tomu však nepřikládal význam. “Pokud znáte slabiny zdejších království, víte určitě, že zákony se tu nedodržují déle než tři dny,” řekl a nabídl mu k užívání svou knihovnu, aby mohl pokračovat ve

studiu, než se mu dostane spravedlnosti. Cayetano ho vyslechl se zájmem, nic si od toho však nesliboval.

“Záleží na vás, jestli se chcete takhle trápit,” skončil Abrenuncio a pobídl svého koně. “žádný Bůh nemůže někomu dát takové

nadání jako vám, abyste ho promrhal tím, že budete drhnout malomocné.”

Příští úterý mu přinesl darem onen svazek Filosofických dopisů v latině. Cayetano ho prolistoval, očichal ho zevnitř a spočetl si, jakou má hodnotu. Čím víc ji doceňoval, tím míň Abrenunciovi rozuměl.

“Rád bych věděl, proč mi prokazujete tolik laskavosti,” řekl.

“Poněvadž my nevěrci nedokážeme žít bez kněží,” vysvětlil mu Abrenuncio. “Nemocní nám svěřují svá těla, ale své duše ne, a my jsme na tom stejně jako ďábel, jak se je pokoušíme upřít Bohu.”

“To nejde dohromady s vašimi názory,” namítl Cayetano.

“Já už ani sám nevím, jaké mám,” opáčil Abrenuncio.

“Zato Svatá Inkvizice to ví,” řekl Cayetano. Oproti všemu očekávání ona kousavá poznámka Abrenunciovi způsobila krajní potěšení. “Přijďte ke mně a v klidu si o tom pohovoříme,” vyzval ho. “Nespím víc než dvě hodiny a vždycky jen po chvilkách, takže můžete přijít, kdy chcete.” Nato pobodl koně a odjel.

Cayetano záhy pochopil, že velkou moc člověk neztrácí jen napůl. Titíž lidé, kteří mu předtím pochlebovali ve snaze získat jeho přízeň, se mu teď vyhýbali jako malomocnému. Jeho přátelé z cechu světských umění a písemnictví se stáhli také, aby neměli potíže se Svatou Inkvizicí, Delaurovi to však bylo lhostejné. Srdce mu tlouklo jen pro Siervu Maríi, a to mu ještě nebylo dost. Byl přesvědčen, že ani oceány ani hory, ani pozemské či nebeské zákony, ani pekelná moc je nedokážou odloučit.

Jednoho večera, zachvácen naléhavým vnuknutím, potají utekl ze špitálu s tím, že se tak či onak pokusí dostat do kláštera. Ten měl čtyři brány: hlavní, kde byla fortna, druhou stejně velkou od moře a dvě malé branky pro čeleď. Prvními dvěma se dovnitř dostat nemohl. Z

břehu snadno objevil ve vězeňském oddělení okno Siervy Maríe, poněvadž jako jediné teď nebylo zatlučené dřevěným křížem. Zvenčí z ulice píď po pídi prozkoumal celou budovu, marně však hledal sebemenší skulinu, kudy by se dostal dovnitř.

Málem se už vzdával, když si vzpomněl na tunel, kterým obyvatelé

města zásobovali klášter během Cessatio a Divinis. Tunely, ať už u kasáren nebo z klášterů, byly v té době velice oblíbené. Ve městě

věděli přinejmenším o šesti a postupem času objevovali další, i s jejich kryty ze šestákových románů. Jeden z malomocných, jenž býval hrobníkem, Cayetanovi prozradil, který má hledat: nepoužívanou stoku, která spojovala klášter se sousedním pozemkem, kde v minulém století býval hřbitov prvních klarisek. Začínala přímo pod vězeňskou budovou a před ní byla vysoká hrubá zeď, která se zdála nedostupná. Po mnoha nezdařených pokusech se Cayetanovi nicméně podařilo ji přelézt, snad proto, že byl přesvědčen, že silou modlitby dokáže cokoliv.

Ve vězeňském oddělení v onu předjitřní hodinu vládl naprostý

klid. Delaura si byl jist, že hlídačka spí jinde, a mel se na pozoru jen před Martinou Labordovou, která chrápala s pootevřenými dveřmi. Až do té doby ho udržovalo v napětí dobrodružství, do kterého se pustil, ale když stanul před celou Siervy Maríe, s otevřeným visacím zámkem na železném kruhu u dveří, naráz měl srdce až v hrdle. Strčil do dveří konečky prstů, na okamžik přestal dýchat, když zaskřípaly ve stěžejích, a pak už viděl Siervu Maríi, jak spí v záři věčného světla před Nejsvětějším. Ta ihned otevřela oči, chvíli jí však trvalo, než ho poznala v režné hazuce, jaké nosili ošetřovatelé

nemocných. Delaura jí ukázal své zkrvácené nehty.

“Přelezl jsem zeď,” dostal ze sebe nakonec. Na Siervu Mar íi to nijak nezapůsobilo.

“A proč?” zeptala se.

“Abych tě uviděl,” řekl Delaura.

Nevěděl, co ještě říci, natolik ho zmátlo, jak se mu třásly ruce a jak mu přeskakoval hlas.

“Jděte pryč,” řekla Sierva María.

Delaura jen několikrát zakroutil hlavou z strachu, že by mu hlas vypověděl úplně. “Jděte pryč,” opakovala Sierva María. “Nebo začnu křičet.” To už Delaura stál tak blízko, že cítil její panenský dech.

“Ať mě zabijí, ale pryč nepůjdu,” řekl. Naráz už se pak cítil na druhém břehu vší té hrůzy a pevným hlasem dodal. “Takže pokud chceš

křičet, můžeš rovnou začít.”

Sierva María se kousla do rtu. Cayetano se posadil na postel a zevrubně jí vypravoval, jak ho potrestali, neřekl jí však proč. Sierva María nicméně pochopila víc, než jí byl s to povědět. Beze strachu se na něj podívala a zeptala se, proč už nemá na oku černou klapku.

“Poněvadž ji už nepotřebuji,” osmělil se Delaura. “Teď stačí, když zavřu oči, a vidím dlouhé vlasy jako zlatou řeku.” Odešel až za dvě hodiny a šťastný, poněvadž Sierva María svolila, aby přišel znovu, pokud jí přinese její oblíbené cukroví, které

prodávali v podloubí. Příští noc přišel tak časně, že v klášteře bylo ještě živo a Sierva María měla rozsvícenou lampičku, aby dokončila výšivku, kterou jí Martina uložila. Třetí noc s sebou přinesl knoty a olej, aby mohli udržovat světlo. Čtvrtou noc, což

byla sobota, jí několik hodin pomáhal vybírat vši, které se jí ve vězení znovu rozmnožily. Když už měla vlasy čisté a učesané, Delaura znovu pocítil ledový pot pokušení. Ulehl vedle ní, trhaně dýchal a naráz spatřil její průzračné oči jen na píď od svých vlastních. Oba dva to přivedlo do rozpaků. Delaura vydržel snášet její pohled a strachy se při tom modlil, zatímco Sierva María našla odvahu promluvit:

“Kolik je vám let?”

“V březnu mi bylo šestatřicet,” řekl Delaura. Sierva María si ho bedlivě prohlédla.

“Tak to už jste stařeček,” řekla mu se špetkou posměchu. Potom se zahleděla na vrásky na jeho čele a dodala se vší nelítostností svého mládí: “Takový vrásčitý stařeček.” Delaura to přijal v dobrém a Sierva María se ho zeptala, proč má ten bílý pramen vlasů.

“Poněvadž tam mám mateřské znamení,” vysvětlil jí.

“Pro okrasu,” řekla.

“Ne, to je od přírody,” řekl Delaura. “Moje matka ho měla také.” Až do té chvíle se jí nepřestal dívat do očí a ona nejevila známky, že by se vzdala. Delaura zhluboka vzdychl a zarecitoval jí:

“Ty skvostné šperky, jež našel jsem tak nevčas.” Sierva María mu nerozuměla.

“Ten verš napsal děd mojí praprababičky,” vysvětlil jí. “Napsal tři eklogy, dvě elegie, pět kantón a čtyřicet sonetů, valnou většinou z toho pro jistou Portugalku, která nijak neoplývala půvabem a nikdy nebyla jeho, nejdřív proto, že byl ženatý on, a pak zase proto, že ona se provdala za jiného a zemřela dřív než on.”

“To byl taky fráter?”

“Ne, voják,” řekl jí.

V srdci Siervy Maríe se něco pohnulo, poněvadž chtěla onen verš

slyšet ještě jednou. Delaura jí ho zopakoval a tentokrát pokračoval dál, plným hlasem a s pečlivou výslovností, až do posledního ze čtyřiceti sonetů onoho rytíře lásky a meče, dona Garcilasa de le Vega, jenž zemřel v nejlepším věku, když ho ve válce zasáhl kámen. Když skončil,

Cayetano vzal Siervu Maríi za ruku a přitiskl si ji na srdce, takže ucítila, jaká bouře v něm zuří.

“Takhle jsem na tom pořád,” řekl jí.

A potom, aniž jí dopřál čas, aby se polekal, se zbavil všeho kalu, který mu bránil žít. Přiznal jí, že není okamžiku, kdy by na ni nemyslel, že všecko, co jí a pije, mu chutná po ní a jeho život v kteroukoli hodinu a kdekoliv náleží jí, jak na to měl právo a moc jedině Bůh, a nejvyšší rozkoší jeho srdce že by bylo umřít společně

s ní. I nadále mluvil, aniž se na ni podíval, stejně plynule a vroucně, jako když předtím přednášel Garcilasovy verše, až měl dojem že Sierva María snad usnula. Byla však vzhůru a upírala na něj své

velké oči polekané laňky. Nakonec se přece odvážila zeptat:

“A co dál?”

“Dál už nic,” řekl Delaura. “Stačí mi, že to víš.” Pak už nedokázal pokračovat. S němým pláčem jí vsunul paži pod hlavu, aby jí posloužila za polštář, a ona se schoulila po jeho boku. Tak tam leželi, aniž by usnuli nebo promluvili jediné slovo, dokud nezačali zpívat kohouti, a Delaura si musel pospíšit, aby přišel včas na jitřní mši. Ještě než odešel, Sierva María mu darovala překrásný náhrdelník boha Oddúy z perleti a korálů, dlouhý

osmnáct palců.

Dřívější strach teď vystřídal nepokoj srdce. Delaura neměl stání, svou práci všelijak odbýval a těkal sem tam, až do oné šťastné

hodiny, kdy mohl utéci ze špitálu a jít za Siervou Maríí. Přicházel do její cely uřícený a promáčený ustavičnými dešti a ona ho očekávala tak dychtivě, že stačil jeho úsměv, aby se vzchopila. Jedné noci se pak Sierva ujala slova sama, přednášejíc verše, které

už uměla zpaměti, poněvadž je slyšela tolikrát. “Když stanu na chvíli a spatřím sama sebe, a zvážím cestu, po níž jsi mne sem přivedla,” a pak se šibalsky zeptala:

“Jak je to dál?”

“Vím, že se utrápím, když jsem se jako bloud vydal t é, která mne zničí a utrápí,” doplnil Delaura.

Sierva María to zopakovala se stejnou něhou a tak pokračovali až

do konce knihy; přeskakovali přitom verše, překrucovali celé sonety, převraceli je naruby, jak se jim zachtělo, a po libosti si s nimi pohrávali, jako by byly jejich, až samou únavou usnuli. O páté

přišla dozorkyně se snídaní, doprovázena povykem kohoutů, a oba se zděšeně probudili. V tu chvíli by se v nich krve nedořezal. Hlídačka postavila snídani na stůl, jako obvykle přeletěla svítilnou celu a odešla, aniž si Cayetana v posteli všimla.

“Řeknu ti, že ten Lucifer se stejně vyzná,” posmíval se Dealura, když se zase vzpamatoval. “Nejspíš už jsem neviditelný také.” Sierva María musela vynaložit všechen svůj důmysl, aby hlídačka toho dne už nevkročila do její cely. Pozdě v noci, poté co strávili celý den milostným laškováním, se jim zdálo, že se milují odjakživa. Cayetano, napůl žertem a napůl doopravdy, se odvážil rozvázat jí

tkanici živůtku. Sierva María si oběma rukama zakryla ňadra, v očích se jí vztekle zablýskalo a tvář jí naráz polila ohnivá červeň. Cayetano ji palcem a ukazováčkem uchopil za ruce, jako aby je měla v jednom ohni, a odtáhl jí je od ňader. Sierva se ještě chtěla bránit, on se jí však něžně, ale rozhodně postavil.

“Opakuj to po mně,” řekl jí: “Do tvých rukou jsem se konečně

odevzdal.”

Sierva María ho poslechla. “Kde vím, že umřít musím,” pokračoval Delaura a ledovými prsty jí rozpínal živůtek. Sierva María to opakovala málem neslyšně a třásla se při tom strachy:

“Aby se jenom na mně prokázalo, jak pohrouží se meč do toho, kdo se vzdal.” Potom jí poprvé políbil na rty. Sierva María se zachvěla jediným dlouhým stonem, vydechla, jako když se nad mořem zvedne vánek, a vzdala se svému osudu. Delaura jí bříšky prstů přejížděl po kůži, sotvaže se jí vůbec dotýkal, a poprvé v životě poznal onen zázrak, jaký znamená

blízkost jiného těla. Jakýsi vnitřní hlas mu ukázal, jak velice byl vzdálen ďáblu za svých bezesných nocí plných latiny a řečtiny, u vytržení víry a na úhorech čistoty, zatímco Sierva María v barácích otroků soužila se všemi mocnostmi volné lásky. Dal se od ní vést, tápaje v temnotách, v poslední chvíli se však zarazil a zřítil se do mravní propasti. Zůstal ležet na zádech se zavřenýma očima; Siervu Maríi vyděsilo jeho mlčení a jeho mrtvolná nehybnost, a dotkla se ho prstem.

“Co je s vámi?” zeptala se ho.

“Teď mne nech,” zamumlal Delaura. “Já se modlím.” V příštích dnech téměř nepoznali klid, jakmile byli spolu: neomrzelo je znovu a znovu rozmlouvat o strázních lásky, nemohli se nasytit polibků, s usedavým pláčem si navzájem přednášeli zamilované

verše, potichu zpívali jeden druhému a svíjeli se v bařinách touhy, kam až jim síly stačily: vyčerpaní, stále však panic a panna. Delaura se totiž rozhodl dodržovat svůj řeholní slib, dokud se jim nedostane požehnání, a Sierva María s ním souhlasila. V přestávkách mezi těmi vášnivými chvilkami si navzájem vyměňovali nehorázné důkazy své lásky. Delaura prohlásil, že by pro ni byl s to udělat cokoliv, a Sierva María ho s dětskou krutostí

vybídla, aby kvůli ní snědl švába. Delaura ho chytil dřív, než mu v tom stačila zabránit, a zaživa ho spolkl. Při dalších takových ztřeštěných výzvách se jí zeptal, zda by si kvůli němu ustřihla cop, a ona přisvědčila, varovala ho však, ať už v žertu nebo vážně, že v takovém případě by se s ní musel oženit, aby dodržela svůj slib Panně. Delaura tedy přinesl do cely kuchyňský nůž a řekl jí:

“Uvidíme, jestli to myslíš vážně.” Sierva María se k němu obrátila zády, aby jí mohl uříznout vlasy až u kořínků, a vybízela ho: “Jen se do toho pusť.” Delaura však k tomu neměl odvahu. Několik dní nato se zase zeptala ona, zda aby se dal podřezat jako kůzle, a Delaura bez váhání přisvědčil Sierva María tedy vytáhla nůž a chystala se ho vyzkoušet, to však se už Delaura zatřásl strachy a zděšeně uskočil.

“Ty ne,” řekl. “Ty ne.” Sierva María se smála na celé kolo a chtěl vědět proč, a on jí pověděl pravdu:

“Poněvadž ty bys tu odvahu měla.”

Ve chvílích, kdy jimi nezmítala vášeň, začali také užívat všedního života každodenní lásky. Sierva María udržovala v cele čisto a pořádek, aby tam mohl přicházet se samozřejmostí manžela, který se vrací domů. Cayetano ji učil číst a psát a zasvěcoval ji do básnického umění i uctívání Ducha Svatého, v očekávání onoho šťastného dne, kdy budou na svobodě a manželé.

Za svítání 27. dubna Sierva María právě začínala usínat poté, co Cayetano opustil celu, když pro ni znenadání přišli s tím, že začnou s vymítáním ďábla. Byly to obřadní úkony pro odsouzence na smrt: odtáhli ji ke žlabu, chrstli na ni několik věder vody, aby ji umyli, strhali jí všechny náhrdelníky a oblékli ji do hrubé košile kacířů. Jedna z jeptišek, které pracovaly na zahradě, jí čtyřmi cvaknutími nůžek na stromy ustřihla vlasy až po šíji a hodila je na hranici, která hořela na dvoře. Nato jí jeptiška, která v klášteře dělala holičku, ostříhala zbytek vlasů až na délku půl palce, jak to nosily klarisky pod rouškou, a jak jí zůstávaly v ruce, přihazovala je na oheň. Sierva María hleděla na ty nazlátlé plameny, slyšela praskání

syrového dřeva a cítila ostrý pach spálené rohoviny, aniž se jí v kamenné tváři pohnul jediný sval. Nakonec jí navlékli svěrací

kazajku, zakryli ji smutečním suknem a dva otroci ji na vojenském trakaři odvezli do kaple.

Biskup na ten den svolal církevní kapitulu, složenou z nejznamenitějších beneficiářů, a ti mezi sebou vybrali čtyři, kteří

mu v řízení se Siervou Maríí měli pomáhat. Aby ještě naposled potvrdil své postavení, biskup přemohl i své chatrné zdraví. Rozhodl, že obřad se nebude konat v katedrále, jako při jiných významných událostech, nýbrž v kapli kláštera svaté Kláry, a vymítání ďábla se ujal osobně.

Klarisky v čele s abatyší byly na kůru už před prvními hodinkami a tam je pak zpívaly za doprovodu varhan, rozechvělé slavnostním dnem, jenž právě začínal. Hned nato vstoupili preláti z církevní

kapituly, proboštové tří řádů a nejvyšší hodnostáři Svaté Inkvizice. S výjimkou jich tu nebyl ani neměl být nikdo, kdo nenáležel k duchovnímu stavu.

Jako poslední se dostavil biskup v tom nejslavnostnějším oblečení; přinesli ho na nosítkách čtyři otroci a jako by z něj vyzařoval jakýsi bezútěšný zármutek. Posadil se před hlavní oltář, vedle mramorového katafalku, kde se odbývaly ty největší pohřby, do otočného křesla, které mu usnadňovalo pohyb. Přesně o šesté ranní

oba otroci přivezli na trakaři Siervu Maríi ve svěrací kazajce a ještě pořád přikrytou tmavofialovým suknem.

Už během zpívané mše začalo být v kapli nesnesitelné vedro. Basové tóny varhan se odrážely od kazetového stropu, takže mdlé

hlasy klarisek, ukrytých za mřížemi kůru, bylo sotva slyšet. Oba polonazí otroci, kteří přivezli trakař se Siervou Maríí, zůstali stát na stráži vedle ní. Na konci mše ji odkryli a položili ji na mramorový katafalk jako nějakou mrtvou princeznu. Biskupovi otroci ho i s křeslem přistrčili k ní a nechali je samotné v rozlehlém prostoru před hlavním oltářem.

Nato v kapli zavládlo nesnesitelné napětí a naprosté ticho, které

jako by předznamenávaly nějaký nebeský zázrak. Jeden z ministrantů

postavil vedle biskupa nádobku se svěcenou vodou. Ten kropenku uchopil, jako by to byl válečný kyj, naklonil se k Siervě Maríi a šeptem odříkávaje modlitbu pokropil ji od hlavy až k patě. Naráz pak hromovým hlasem pronesl zaříkací formuli, až se celá kaple otřásala v základech.

“Ať už jsi kdokoliv,” zaburácel. “Na příkaz Krista, Boha a Pána všeho, co lze i nelze spatřit, všeho, co je, co bylo a co má přijít, vyjdi z tohoto těla vykoupeného křtem a vrať se do temnot.” Sierva María, nepříčetná hrůzou, začala křičet také. Biskup zesílil hlas, aby ji umlčel, ona však křičela ještě víc. Biskup se zhluboka nadechl a otevřel ústa, aby pokračoval v zaklínání, naráz se však zalkl vším vzduchem, který měl v plicích, a už nebyl s to vydechnout. Ztěžka padl na tvář, lapaje po dechu jako ryba na suchu, a celý obřad skončil úděsnou vřavou.

Cayetano toho večera našel Siervu Maríi, jak se ve svěrací

kazajce třese horečkou. Ze všeho nejvíc ho rozhořčilo, jak potupně

ji ostříhali. “Bože na nebesích,” mumlal s potlačovanou zuřivostí, zatímco ji vyprošťoval z řemenů. “Jak jen můžeš dopustit takový

zločin.” Jakmile byla zase volná, Sierva María se mu vrhla kolem krku a mlčky zůstali v objetí. Sierva María plakala a Delaura počkal, až se zbavila vší bolesti, kterou v sobě měla; teprve potom jí zdvihl obličej a řekl: “Už těch slz bylo dost,” a pokračoval s Garcilasem:

“Stačí ty, které já pro tebe prolil jsem.” Nato mu Sierva María vylíčila své strašlivé zážitky z kaple. Vyprávěla mu o burácení kůrů, které hřměly jako ve válce, o biskupově nepříčetném křiku, o jeho žhavém dechu a jeho krásných zelených očích, planoucích rozrušením.

“Byl jako ďábel,” řekla.

Cayetano se ji pokusil uklidnit. Ujistil ji, že vzdor své obří

tělnatosti, hromovému hlasu a vojáckým způsobům je biskup dobrý a moudrý člověk. Chápal sice, že Siervě Maríi nahnal strach, žádné

nebezpečí jí však nehrozilo.

“Chtěla bych jedině umřít,” řekla ona.

“Máš vztek a připadáš si bezmocná, jako si připadám já, když ti nemohu pomoci,” řekl Delaura. “Ale v den vzkříšení nás Bůh určitě

odmění.”

Sundal si Oddúův náhrdelník, který mu Sierva María předtím darovala, a pověsil jí ho kolem krku, když teď žádné neměla. Potom si lehli vedle sebe na postel a sdíleli stejnou zášť vůči světu tam venku, zatímco ten pomalu skomíral a slyšeli už jen hemžení všekazů

v kazetovém stropě. Potom horečka přece jen ustoupila a Cayetano promluvil do tmy:

“V knize Zjevení se předpovídá den, kdy se vůbec nerozední,” řekl. “Kéž by Bůh dal a bylo to dnes.”

Po jeho odchodu Sierva María spala sotva hodinu, když ji probudil jakýsi zvuk. V doprovodu abatyše před ní stál starý kněz mohutné

postavy, snědé pleti vyhlazené ledkem, s lebkou plnou střapatých štětin, ježatým obočím, hrubýma rukama a očima, které na první

pohled vzbuzovaly důvěru. Ještě než se Sierva María úplně probudila, kněz jí řekl jorubsky:

“Nesu ti tvoje náhrdelníky.”

Vytáhl je z kapsy, tak jak mu je klášterní hospodářka na jeho žádost vrátila. Jak je Siervě Maríi zase věšel na krk, zároveň je v afrických jazycích vypočítával a říkal, k čemu slouží: červený a bílý lásky a krve boha Changó, červený a černý života a smrti boha Elegguá a sedm perel v barvě vody a světlé modři bohyně Yemayá. Ohleduplně přecházel z jorubštiny do řeči kongo a z ní zase do jazyka mandinga a Sierva María ho snadno a plynule následovala. Pokud nakonec přešel do španělštiny, pak jenom z ohledu na abatyši, která ani nebyla s to uvěřit, že by se Sierva María mohla chovat tak povolně.

Byl to otec Tomás de Aquino de Narváez, bývalý prokurátor Svaté

Inkvizice v Seville a teď farář v otrocké čtvrti, kterého biskup vybral, aby ho s ohledem na jeho zdravotní stav zastoupil při vymítání ďábla. Jeho minulost tvrdého člověka nepřipouštěla nejmenší

pochybnost. Přivedl na hranici jedenáct kacířů, židů a mohamedánů, jeho věhlas se však zakládal především na množství duší, které

dokázal vyrvat ze spárů těch nejzchytralejších běsů v Andalusii. Byl to člověk vybraného vkusu a způsobů a s měkkou výslovností lidí z Kanárských ostrovů. Narodil se tady, jako syn královského prokurátora, který se oženil se svou otrokyní, čtvrtinovou míšenkou, a novickou lhůtu strávil v místním semináři, poté co se podařilo prokázat jeho bezúhonný původ ve čtyřech generacích bělochů. Jeho dobré výsledky na studiích mu vynesly doktorát v Seville, kde žil a kázal až do svých padesáti let. Po návratu domů požádal o tu nejchudší farnost, nadchl se pro africké jazyky a náboženství a žil mezi otroky jako jeden z nich. Nikdo se nezdál být povolanější k tomu, aby se dorozuměl se Siervou Maríí a dokázal se důrazněji postavit jejím běsům.

Ta v něm okamžitě rozpoznala archanděla spásy a nemýlila se. V

její přítomnosti důkladně rozebral všechno, co se uvádělo v klášterních záznamech, a dovodil abatyši, že nic z toho nepředstavuje jednoznačný důkaz. Poučil ji, že běsové v Americe jsou titíž jako v Evropě, jejich jména a chování že jsou však odlišná. Vysvětlil jí čtyři zavedená pravidla, jak rozpoznat posedlost ďáblem, a ukázal jí, jak snadno jich ďábel dovede zneužít, aby

se všichni myslili pravý opak. Na rozloučenou Siervu Maríi laskavě

štípl do tváře.

“Spi klidně,” řekl jí. “Už jsem si poradil s horšími nepřáteli.” Abatyši to do té míry naladilo, že ho pozvala na voňavou čokoládu, kterou byly klarisky pověstné, s anýzovými sušenkami a divy cukrářského umění, vyhrazenými jen pro vyvolené. Zatímco spolu svačili v jejím soukromém refektáři, otec Aquino jí dal pokyny jak postupovat dál a abatyše je ochotně přijala.

“Nemám nejmenší zájem na tom, aby se té nešťastnici vedlo dobře nebo špatně,” řekla. “Prosím Boha jen o to, aby co nejdřív odešla z našeho kláštera.”

Kněz jí slíbil, že vynaloží největší úsilí, aby to byla jen záležitost dnů a třeba snad i hodin. Když se pak v hovorně loučili, oba velice spokojení, ani jeden z nich by si nedokázal představit, že se viděli naposled.

Nicméně to tak dopadlo. Otec Aquino, jak mu říkali jeho farníci, se vydal pěšky ke svému kostelu, poněvadž už dlouho se modlil jen málo a před Bohem to vyvažoval tím, že ve

vzpomínkách každodenně

znovu prožíval muka svých stesků. Drahnou chvíli postával v podloubí, ohlušen vykřikováním trhovců, kteří nabízeli všecko možné, a čekal, až se slunce schýlí k západu, aby mohl přejít mokřinu u přístavu. Koupil si to nejlacinější cukroví a los chudinské loterie, poněvadž se ještě pořád nevzdal bláhové naděje, že jednoho dne vyhraje a dá opravit svůj zanedbaný kostel. Dobré půl hodiny si krátil čas rozhovorem s černošskými matrónami, které tu seděly jako velkolepé pohanské modly nad cetkami od místních řemeslníků, vyloženými po zemi na jutových rohožích. Chvíli před pátou přešel zvedací most v Getsemaní, kde právě vyvěsili zdechlinu tlustého a zle vyhlížejícího psa, aby všichni věděli, že zašel na vzteklinu. Vzduch v sobě měl vůni růží z počátku května a nad ním se klenula ta nejprůzračnější obloha na světě.

Otrocká čtvrť na samém okraji močálu byla tak nuzná, až to nahánělo strach. V hliněných chatrčích se střechami z palmových listů žili lidé pohromadě se supy a vepři, a děti pily z bláta na ulicích. Nicméně to byla ta nejšťastnější čtvrť ve městě, plná

oslnivých barev a radostných hlasů, a nejvíc za soumraku, kdy si obyvatelé vynášeli židle doprostřed ulice, aby si užili večerního chládku. Farář rozdal cukroví dětem od močálu a nechal si jen tři kousky, aby měl večeři.

Chrám otce Aquina bylo ubohé stavení s hliněnými stěnami a střechou z listů hořké palmy, s dřevěným křížem na hřebeni. Uvnitř

byly lavice z bytelných prken, jediný oltář s jediným světcem a dřevěná kazatelna, ze které farář každou neděli kázal v afrických jazycích. Za hlavním oltářem kostel ještě pokračoval; tam byla fara, kde don Aquino žil v těch nejskromnějších podmínkách, v jediné

místnosti se skládacím lehátkem a hrubou židlí. Vzadu byl malý

dlážděný dvorek a vinné loubí se scvrklými hrozny a trnitý plot, jenž faru odděloval od močálu. Pitná voda tu byla jen ve vyzděné

nádrži v koutě dvora.

V kostele i v domě farářovi pomáhal starý kostelník a čtrnáctiletá sirota, oba Mandingové obrácení na víru, po růžencové

modlitbě jich však už nebylo zapotřebí. Než zavřel dveře, farář

snědl tři poslední kousky cukroví, zapil je sklenicí vody a rozloučil se se sousedy, kteří seděli na ulici, svou ustálenou větou ve španělštině:

“Ať vám všem Bůh dopřeje dobrou a svatou noc.” O čtvrté ranní kostelník, který bydlel o ulici dál, poprvé

zazvonil na jedinou mši. Před pátou hodinou, když se farář ještě

neobjevoval, se pro něj vypravil do jeho pokoje, ale nenašel ho, a nebyl ani na dvoře. Hledal ho tudíž dál po okolí, poněvadž don Aquino si kolikrát už velice časně zašel pobesedovat na některý ze sousedních dvorků. Nenašel ho však ani tam; několika málo farníkům, kteří přišli, proto oznámil, že žádná mše nebude, poněvadž faráře nemohou najít. V osm hodin, když už slunce pálilo, šla děvečka pro vodu do nádrže a otec Aquino tam na zádech ležel ve vodě, ve spodkách, které si nechával na noc. Byla to smutná smrt, jíž všichni litovali, a záhada, která se nikdy neobjasnila a kterou abatyše vyhlásila za jednoznačný důkaz nenávisti, již ďábel chová k jejímu klášteru.

Do cely Siervy Maríe ona zpráva nedorazila, takže nepřestávala s bezelstnou nadějí očekávat příchod otce Aquina. Nebyla s to Cayetanovi vysvětlit, kdo to je, přenesla však i na něho svou vděčnost za to, že jí vrátil náhrdelníky a slíbil, že ji zachrání. Až do té doby se jim oběma zdálo, že jejich láska jim postačí, aby byli šťastní; ale když Siervu Maríi zklamal dokonce i otec Aquino, to ona si uvědomila, že svoboda závisí jedině na nich samých. Jednou před úsvitem, po mnoha hodinách líbání, začala Delauru prosit, aby neodcházel; ten to však nebral vážně a rozloučil se ještě jedním polibkem navíc. Nato Sierva María vyskočila z postele a s rozpřaženýma rukama mu zastoupila cestu.

“Buď nepůjdete pryč, nebo já půjdu také.” Při jakési příležitosti už Cayetanovi řekla, že by s ním ráda utekla do San Basilia de Palenque, vesnice uprchlých otroků, vzdálené dvanáct mil, kde by ji bezpochyby přijali jako královnu. Cayetano souhlasil s tím, že jí ten nápad seslala sama Prozřetelnost, nespojoval ho však s myšlenkou na útěk. Spoléhal spíš

na cestu práva. Na to, markýz prosadí, aby mu dceru vrátili s nezvratným potvrzením, že není posedlá, a on že od svého biskupa dostane milost a povolení přejít do některého laického bratrstva, kde sňatky duchovních a jeptišek byly tak časté, že se nad nimi nikdo nepohoršoval. Když ho tedy Sierva María postavila před volbu buď zůstat s ní, nebo ji vzít s sebou, pokusil se jí to ještě jednou rozmluvit. Ta se mu však pověsila na krk a vyhrožovala mu, že začne křičet. Venku už začínalo svítat; poděšený Delaura ji od sebe odstrčil, aby se vyprostil, a utekl právě ve chvíli, kdy začínaly první hodinky.

Siervu Maríi to rozzuřilo k nepříčetnosti. Kvůli jakési nicotné

neshodě poškrábala dozorkyni v obličeji, zavřela se na závoru a hrozila, že celu zapálí a shoří i s ní, jestli jí nedovolí odejít. Dozorkyně, celá rozčilená kvůli svému zkrvácenému obličeji, se na ni rozkřikla:

“To se opovaž, ty stvůro Belzebubova!”

Jako jedinou odpověď Sierva María vzala lampičku, která hořela před Nejsvětějším, a zapálila slamník. Jedině zásah Martiny s jejími uklidňujícími řečmi zabránil nejhoršímu; ve svém hlášení za onen den však dozorkyně požádala, aby děvčátko přemístili do jiné, lépe zajištěné cely vězeňského oddělení.

Sierva María teď natolik toužila opustit klášter, že také

Cayetano začal o to víc hledat nějaké jiné rychlé řešení než útěk. Dvakrát se pokusil navštívit markýze, v obou případech mu v tom však zabránili hlídací psi, které našel, jak volně pobíhají po domě bez pána. Pravda je, že markýz tam už ani nebyl. Přemožen svými nepřestajnými strachy pokusil se už dřív uchýlit se pod ochranu Sladké Olivie, a to ho neodmítla. Od té doby, co ho začala tísnit samota, ji přivolával všemi prostředky, dostával však jen výsměšné

odpovědi na papírových vlaštovkách. Náhle se však objevila, aniž by ji volal a aniž by se ohlásila. Zametla a poklidila v kuchyni, kterou už nepoužívali tak dlouho, že se tam ani nedalo vařit, a teď

už v kamnech spokojeně hořel oheň a na nich bublal hrnec. Byla oblečená ve svátečních

šatech s organtýnovými kanýry, přikrášlená

módními líčidly a mastmi, a jediné, co na ní bylo šíleného, byl její

klobouk s obrovskou střechou, ozdobený látkovými rybkami a ptáčky.

“Děkuji ti, že jsi přišla,” řekl jí markýz. “Cítil jsem se velice osamělý.” A pak si ještě postěžoval:

“Ztratil jsem Siervu.”

“To je tvoje vina,” řekla Sladká Olivie, aniž tomu přikládala význam. “Udělal jsi všecko, aby to s ní dopadlo špatně.” K večeři měli maso na paprice na kreolský způsob, ze tří druhů

masa a s nejlepší zeleninou ze zahrady. Sladká Olivie ji podávala s vybranými způsoby paní domu, které výborně ladily s jejím oblečením. Divocí psi s funěním chodili za ní, pletli se jí pod nohy a ona je uklidňovala jen šeptem jako nějaká nevěsta. Potom se posadila ke stolu proti markýzovi, jak tam mohli sedávat kdysi, když ještě byli mladí a nebáli se lásky, a mlčky večeřeli, aniž se podívali jeden na druhého; oba se nepřestávali potit a jedli polévku s netečností

dlouholetých manželů. Když ji dojedli, Sladká Olivie udělala přestávku, aby si oddechli, a uvědomila si, kolik už jim je let.

“Takhle jsme mohli žít,” řekla.

Markýz se nakazil její přímostí. Viděl, že ztloustla a zestárla, chybí jí dva zuby a oči že má povadlé. Takhle možná opravdu mohli žít, kdyby býval našel odvahu postavit se svému otci.

“Takhle vypadáš, když jsi při rozumu,” řekl jí.

“To jsem byla vždycky,” odsekla Sladká Olivie. “To tys mě nikdy neviděl takovou, jaká jsem byla.”

“Já jsem tě rozpoznal mezi tolika jin ými, když jste ještě všechny byly mladé a krásné a bylo těžké najít tu nejlepší,” řekl markýz.

“To já sama jsem se ti dala rozpoznat,” řekla ona. “Ty ne. Vždycky jsi býval stejný ubožák jako teď.”

“Urážíš mne v mém vlastním domě,” namítl markýz. Hádka už byla na dohled a Sladkou Olivii to nadchlo. “Je stejně

můj jako tvůj,” řekla. “Jako je moje ta malá, i když ji porodila nějaká čubka.” A nedopřávajíc mu času na odpověď, řekla ještě:

“A vůbec nejhorší je, že jsi ji svěřil do tak špatných rukou.”

“Do rukou Božích,” namítl markýz.

Sladká Olivie se na něj rozkřikla:

“Do rukou biskupova synáčka, který ji zkurvil a přivedl do jiného stavu.”

“Kdyby ses kousla do jazyka, tak se otrávíš!” prohlásil markýz pohoršeně.

“Sagunta zveličuje, ale nelže,” řekla Sladká Olivie. “A nesnaž se mne ponižovat, poněvadž už nemáš nikoho jiného, kdo by ti napudroval obličej, až umřeš.”

Takže to vzalo stejný konec jako vždycky. Sladké Olivii začaly kanout do talíře slzy, jako kdyby to byly krápance polévky. Psi už

předtím usnuli, vzrušená hádka je však zase probudila, takže ostražitě zvedli hlavy a začali zlobně vrčet. Markýz cítil, že nemůže popadnout dech.

“Tak vidíš,” řekl vztekle, “takhle bychom bývali žili.” Sladká Olivie ani nedojedla a vstala. Uklidila ze stolu, s potlačovaným vztekem umyla talíře a kastroly, a jak je umývala, jeden po druhém je v dřezu rozbíjela. Markýz ji nechal plakat, dokud nevysypala střepy do bedny na odpadky, jako když padají kroupy. Pak odešla, aniž se s ním rozloučila. Markýz se nikdy nedozvěděl, jako se to nedozvěděl ani nikdo jiný, v které chvíli Sladká Olivie přestala být sama sebou a zůstal z ní jen přízrak, který se v noci objevoval v domě.

Tvrzení, že Cayetano Delaura je biskupův syn, už před časem nahradilo to dřívější, podle

něhož už od časů v Salamance spolu spali. Podání Sladké Olivie, potvrzené a překroucené Saguntou, opravdu říkalo, že Siervu Maríi unesli do kláštera, aby Cayetano Delaura mohl ukojit své satanské choutky, a že počala dítě o dvou hlavách. Jak vyhlašovala Sagunta, jejich nestoudné radovánky teď

nakazily i celé společenství klarisek.

Markýz se z toho už nikdy nevzpamatoval. Jak se propadal do bařin paměti, hledal útočiště před vší tou hrůzou a našel jen vzpomínku na Bernardu, které samota vrátila někdejší půvab. Aby ji zapudil, připomínal si, co na Bernardě nejvíc nenáviděl: její smrduté pšouky, její obhroublé odpovědi a vystouplé klouby na palcích na nohou, čím víc se ji však snažil hanět, tím úžasnější se v jeho vzpomínkách zdála. Přemožen steskem jí zkusmo posílal vzkazy do mlýna na cukrovou třtinu v Mahates, kde předpokládal, že žije od té doby, co odešla z domu, a opravdu tam byla. Vzkázal jí, aby zapomněla na svou zášť a vrátila se domů, aby oba dva aspoň měli s kým umřít; a když

nedostal odpověď, vypravil se ji hledat.

Musel se vydat proti proudu své vlastní paměti. Ze statku, který

býval nejlepší v celém místokrálovství, nezůstalo už zhola nic. Nedokázal najít ani cestu, tak byla zarostlá houštím. Z mlýna zbývaly jen rozvaliny, stroje rozežrané rzí a kostry posledních dvou volů, doposud zapřažených do hnacího ramene mlýna. Jediné, co na pohled ještě vypadalo zachovale, byl kalový rybníček ve stínu kalabových stromů. Ještě než mezi spáleným houštím na třtinovém poli zahlédl dům, markýz ucítil vůni Bernardiných mýdel, kterou si s ní

nakonec nerozlučně spojoval, a připustil si, jak velice dychtí ji spatřit. A byla tam, u zábradlí na terase, seděla v houpacím křesle a jedla čokoládu, s pohledem nehybně upřeným na obzor. Na sobě měla růžovou bavlněnou sukni a vlasy ještě vlhké, jak se před chvílí byla vykoupat v rybníčku.

Markýz ji pozdravil, ještě než vyšel po třech schodech na terasu:

“Dobré odpoledne.” Bernarda mu odpověděla, aniž se na něj podívala, jako kdyby ji pozdravil někdo úplně neznámý. Markýz vystoupil nahoru, zůstal stát u zábradlí a odtud jediným dlouhým pohledem obsáhl celý obzor nad křovisky. Kam až dohlédl, viděl jen divoké

houštiny, s výjimkou stromů u rybníčka. “Kam se poděli všichni lidé?” zeptal se. Bernarda mu znovu odpověděla, aniž se na něj podívala, jako to dělával její otec. “Všichni odešli,” řekla. “Na sto mil široko daleko není ani živáčka.”

Markýz vešel dovnitř, poněvadž si chtěl sednout. Stěny byly oprýskané a mezi dlaždicemi na podlaze vyrůstaly jakési keře s fialovými kvítky. V jídelně stál starožitný stůl se stejnými židlemi, prožraný od všekazů, hodiny, které už kdovíjak dlouho ukazovaly jednu, a všude ve vzduchu byl neviditelný prach, který

cítil při každém nadechnutí. Vynesl si jednu židli ven, posadil se vedle Bernardy a řekl jí velice tiše:

“Přišel jsem si pro vás.”

Bernarda zachovala naprost ý klid, jen sotva znatelně přikývla hlavou na souhlas. Markýz jí vylíčil, jak teď žije: sám v celém domě, s otroky, kteří číhají za křovím s připravenými noži, a jeho noci neberou konce.

“To není žádný život,” řekl.

“A nikdy nebyl,” prohlásila Bernarda.

“Možná ale být mohl,” namítl markýz.

“Něco takového byste mi nevykládal, kdybyste doopravdy v ěděl, jak strašně vás nenávidím,” řekla Bernarda.

“Já jsem si také vždycky myslel, že vás nenávidím,” řekl markýz,

“jenomže teď už si tím nejsem docela jist.” Nato mu Bernarda odhalila své ledví, takže za bílého dne uviděl sám sebe. Vypravovala mu, jak ji otec posílal do panského domu pod záminkou, že tam nosí sledě a nakládanou zeleninu, jak ho oklamali prastarým trikem hádání z ruky, jak se domluvili, že ho Bernarda znásilní, když se sám k ničemu neměl, a jak společně připravili chladný a spolehlivý plán, když počala Siervu Maríi, aby ho polapila na celý život. Musel jí být vděčný jedině za to, že nenašla odvahu k tomu poslednímu, na čem se s otcem dohodli, a nepřidala mu do polévky trochu laudana, aby ho nemusela snášet.

“Ten provaz na krk jsem si uvázala sama,” řekla. “Ale nelituju toho. Ovšem, čekal byste ode mne příliš, kdybych k tomu všemu ještě

musela mít ráda to ubohé nedochůdče nebo vás, který jste byl příčinou mých trápení.”

Posledním krokem k jejímu úpadku bylo, když ztratila Jidáše Iškariotského. Jak se ho pokoušela hledat v jiných, oddala se bezuzdnému smilnění s otroky ze mlýna, i když právě to se jí příčilo nejvíc, než se k tomu poprvé odhodlala. Vybírala si je po celých četách a odbývala je jednoho po druhém na pěšině mezi banánovníky, dokud ji medovina a tabulky čokolády nepřipravily o poslední zbytky půvabu, nezačala být odulá a ošklivá a její duševní síly už

nestačily na tolik tělesného chtíče. Pak začala platit: napřed pouhými cetkami těm nejmladším, podle jejich půvabu a ráže, a nakonec ryzím zlatem těm, které ještě našla. Trvalo příliš dlouho, než zjistila, že houfně utíkají do San Basilia de Palenque, aby se zachránili před její neukojitelnou vilností.

“Tenkrát jsem pochopila, že dřív bych bývala schopná rozsekat je všecky na kusy,” řekla bez jediné slzy. “A nejen je, ale také vás a Siervu, toho šejdíře, který mne přivedl na svět, a každého, kdo mi zkurvil život. Jenomže tenkrát bych se už nezmohla na to, abych někoho zabila.”

Chvíli oba seděli mlčky a dívali se, jak se nad křovinami smráká. Kdesi daleko na obzoru bylo slyšet stádo dobytka a jakýsi bezútěšný

ženský hlas svolával jednotlivé kusy jménem, jeden po druhém, až se úplně setmělo. Pak markýz vzdychl:

“Teď už chápu, že vám nevděčím vůbec za nic.” Beze spěchu vstal, odnesl židli zpátky na místo a zamířil pryč po stezce, po níž přišel, aniž by se rozloučil, a beze světla.

Toho dne strávily vyšíváním celé odpoledne, aby dokončily práci, s kterou meškaly. Martina Labordová se v cele Siervy Maríe naobědvala a teprve pak odešla do své, aby se uložila k odpolednímu odpočinku. Navečer, při posledních stezích, pak náhle s podivným smutkem promluvila.

“Jestli se jednou z tohohle vězení dostaneš, nebo já se dostanu ven dřív, nikdy na mne nezapomeň,” řekla jí. “Nejspíš to bude moje jediná radost.”

Sierva María to nepochopila, až do příštího dne, kdy ji dozorkyně

s křikem probudila, poněvadž Martina za svítání nebyla ve své cele. Prohledaly celý klášter do posledního kouta, nenašly však žádnou stopu. Jediná zpráva, která po ní zůstala, byl lístek popsaný jejím ozdobným písmem, který Sierva María objevila pod polštářem: Budu se třikrát denně modlit, abyste byli velice šťastní.

Ještě pořád byla tou novinkou vyvedená z míry, když přišla abatyše s vikářkou a dalšími řádovými mniškami a s hlídkou strážných ozbrojených mušketami. Popuzeně napřáhla ruku, aby se Siervy Maríe dotkla, a rozkřikla se na ni:

“Ty jsi s ní spolčená a trest tě nemine.” Sierva María zdvihla volnou ruku tak rozhodně, že abatyše zůstala stát jako přimrazená.

“Viděla jsem, jak utekly,” řekla.

Abatyši to vyrazilo dech.

“Copak ona nebyla sama?”

“Bylo jich šest,” řekla Sierva María.

To se nezdálo možné; a ještě míň, že by utekly po terase, odkud vedla cesta jedině na dvůr obehnaný zdí. “Měly křídla jako netopýři,” řekla Sierva María a zamávala pažemi. “Na terase je roztáhly a odnesly ji vzduchem vysoko, vysoko, až na druhou stranu moře.” Velitel stráže se vyděšeně pokřižoval a padl na kolena.

“Rodičko Boží přečistá,” řekl.

“Bez prvotního hříchu počavší,” odpověděli mu ostatní sborem. Byl to dokonalý útěk, který si Martina pomyslela až do těch nejmenších podrobností, v naprosté tajnosti, od té doby , co zjistila, že Cayetano chodí na noc do kláštera. Nepamatovala jedině

na to - nebo jí na tom snad nesešlo -, aby vchod do stoky zevnitř

zavřela a vyloučila tak jakékoliv podezření. Pátrači, kteří hledali, kudy utekla, ji našli otevřenou, prozkoumali ji, a když zjistili, jak se věci mají, hned ji na obou stranách zazdili. Siervu Maríi násilím přestěhovali do jiné cely pod zámkem, v oddělení pohřbených zaživa. Té noci, v nádherném měsíčním svitu, si Cayetano do krve odřel pěsti, jak se pokoušel zbořit zeď v tunelu.

Zachvácen jakousi nepříčetnou silou vydal se spěšně vyhledat markýze. Bez zaklepání strčil do vrat a vtrhl do prázdného domu; uvnitř bylo tolik světla jako na ulici, obílené zdi byly v měsíční

záři jakoby průsvitné. V opuštěném domě bylo všecko v dokonalém pořádku: všude bylo čisto, nábytek byl pečlivě uspořádaný a záhony plné květin. Jak vrata zaskřípěla ve veřejích, zburcovalo to hlídací

psy. Sladká Olivie je však jediným povelem umlčela. Cayetano ji spatřil v zelených stínech dvora, krásnou a světélkující v markýzině

tunice a s vlasy ozdobenými živými kaméliemi, které vydávaly nepředstavitelnou vůni, zvedl ruku a zkřížil při tom palec a ukazováček.

“Ve jménu Božím: kdo jsi?” zeptal se.

“Duše v očistci,” odpověděla mu. “A kdo jste vy?”

“Jsem Cayetano Delaura,” řekl kněz, “a jdu pana markýze poprosit na kolenou, aby mne aspoň na okamžik vyslechl.” V očích Sladké Olivie to zajiskřilo vzteky.

“Pan markýz nemá proč poslouchat nějakého sviňáka,” řekla.

“A kdo jste vy, že to říkáte tak velkopansky?”

“Jsem královna tohoto domu,” řekla.

“Pro lásko Boží,” řekl Delaura. “Ohlaste panu markýzovi, že jsem si s ním přišel promluvit o jeho dceři.” A bez dalších oklik pronesl s rukou na prsou:

“Umírám láskou k ní.”

“Ještě slovo a pustím na vás psy,” řekla Sladká Olivie pohoršeně

a ukázala mu na dveře: “Už ať jste pryč.” V jejích slovech byla taková síla, že Cayetano vyšel z domu pozpátku, jen aby ji nespustil z očí.

V úterý, když Abrenuncio přišel do své komůrky ve špitálu, našel tam Delauru zbědovaného úporným bděním. Kněz přiznal lékaři úplně

všecko, od skutečných příčin svého trestu až po noci plné lásky v klášterní cele. Abrenuncio zůstal dočista zaražený.

“Býval bych se od vás nadál čehokoliv, ale něčeho tak pošetilého ne.”

To zase překvapilo Cayetana, a zeptal se ho:

“Vy jste nic takového nezažil?”

“Nikdy, synu,” řekla Abrenunciovi. “K pohlavnímu životu je třeba nadání a já je nemám.”

Pokusil se mu to vymluvit. Vysvětloval mu, že láska je zvrácený

cit, odsuzuje dva lidi, kteří se vůbec neznají, k ubohé a nezdravé

vzájemné závislosti, která je tím pomíjivější, čím je vřelejší. Cayetano ho však nevnímal, tak byl posedlý touhou utéci co možná

nejdál od útisku křesťanského světa.

“Jedině markýz nám může pomoci, když se dovolá zákonů,” řekl.

“Chtěl jsem ho o to poprosit na kolenou, ale nenašel jsem ho doma.”

“A nikdy ho nenajdete,” řekl Abrenuncio. “Podle pověstí, které se k němu dostaly, jste se prý pokoušel tu maličkou zneužít; a jak vidím, z hlediska řádného křesťana má nakonec pravdu.” Podíval se Cayetanovi do očí:

“To se nebojíte zatracení?”

“Myslím, že už zatracený jsem, ale ne Duchem Svatým,” řekl Delaura klidně. “Vždycky jsem si myslel, že tomu záleží víc na lísce než na víře.”

Abrenuncio nedokázal zakrýt úžas, který v něm vzbuzoval onen muž, jenž se sotva vymanil z poroby rozumu. Nedával mu však žádné plané

naděje, tím spíš, že se do celé záležitosti vložila Svatá Inkvizice.

“Vaše víra je náboženství smrti, a to vám dodává odvahu a vůli, abyste jí dokázal čelit,” řekl mu. “Já nic takového nemám: věřím, že se jedná jen o to, aby člověk zůstal naživu.” Cayetano úprkem doběhl až do kláštera. Za bílého dne vešel dovnitř brankou pro čeleď a prošel zahradou, aniž by dbal nejmenší

obezřetnosti, přesvědčen, že díky svým modlitbám je neviditelný. Vstoupil do druhého patra, prošel prázdnou chodbou s nízkým stropem, která spojoval obě části kláštera, až se dostal do němého a podivného světa pohřbených zaživa. Aniž to tušil, prošel kolem nové

cely, kde pro něj Sierva María plakala. Málem už dorazil do vězeňského oddělení, když ho zastavil výkřik za jeho zády:

“Stůj!”

Otočil se a uviděl jeptišku s tváří zakrytou rouškou, jak proti němu napřahuje krucifix. Udělal ještě krok, jeptiška mu však zahradila cestu Kristem. “Vade retro!” rozkřikla se na něj. Za svými zády uslyšel jiný hlas: “Vade retro.” A potom další a další: “Vade retro.” Několikrát se otočil kolem dokola a shledal, že stojí uprostřed kruhu přeludných jeptišek se zakrytými tvářemi, které na něho dotíraly a s hlasitým křikem proti němu napřahovaly své krucifixy:

“Vade retro, Satanas!”

To už Cayetanovi došly poslední síly. Předali ho do rukou Svaté

Inkvizice a odsoudili ho ve veřejném řízení, při němž byl podezírán z kacířství a které vzbudilo nepokoje ve městě a rozepře v lůně

Církve svaté. Jako zvláštní milost si směl odpykávat svůj trest jako ošetřovatel malomocných ve špitálu Boží lásky, kde ještě dlouhá léta žil spolu se svými nemocnými, jedl s nimi, spal s nimi na zemi a myl se ve žlabech, kde se předtím myli oni, aniž se splnila jeho touha nakazit se malomocenstvím, kterou otevřeně přiznával. Sierva María na něho čekala marně. Když už to trvalo tři dny, přestala jíst v návalu vzpurnosti, který ještě zdůraznil příznaky posedlosti. Biskup de Cáceres y Virtudes, na něhož těžce dolehlo Cayetanovo selhání, nevysvětlitelná smrt otce Aquina a ohlas, jaký

mezi lidmi měl onen neblahý případ, který se vymkl jeho učenosti a moci, se znovu ujal vymítání ďábla, s rázností při jeho věku a zdravotním stavu málem nepředstavitelnou. Sierva María, tentokrát s hlavou oholenou břitvou a ve svěrací kazajce, mu čelila se satanskou sveřepostí a odpovídala mu pekelnými jazyky nebo zas ptačími skřeky. Druhý den naráz uslyšeli ohlušující bučení zdivočelého dobytka, země

se zatřásla a nikdo si už nemohl myslet, že Siervou Maríí nelomcují

všichni běsové podsvětí. Po návratu do cely jí dali klystýr svěcenou vodou, což byl francouzský způsob, jak vypudit ty, kteří jí snad ještě zůstali v útrobách.

Stejně jí trýznili další tři dny. I když už týden nic nejedla, dokázala si uvolnit jednu nohu a patou kopla biskupa do podbřišku, až se svalil. Teprve tehdy zjistili, jak se mohla vyprostit: byla už

tak vychrtlá, že ji řemeny neudržely. Po té pohoršlivé události by bývalo namístě vymítání ďábla přerušit a církevní kapitula toho názoru byla, biskup se však postavil proti.

Sierva María nikdy nepochopila, co se stalo s Cayetanem Delaurou a proč už nikdy nepřišel se svým košíčkem cukroví nakoupeného v podloubí a se svými nenasytnými nocemi. 29. května, když už jí

nezbývaly síly na nic jiného, znovu ve snu spatřila ono okno se zasněženou krajinou, kde teď Cayetano Delaura nebyl a nikdy tam už

být neměl. Na klíně měla vinný hrozen a zlaté bobule dorůstaly tak rychle, jak je stačila jíst. Teď však už je netrhala po jedné, ale po dvou, a sotva popadala dech, jak dychtila ten hrozen dojíst do posledního zrna. Dozorkyně, která ji přišla připravit na šestý den vymítání ďábla, ji našla na posteli mrtvou, láskyplnou, se zářícíma očima a s pletí hladkou jako novorozeně. Na oholené hlavě jí jako bublinky vyrážely tuhé špičky vlasů a bylo vidět, jak rostou.