VOJTĚCH MARTÍNEK

ČERNÁ ZEMĚ - TRILOGIE

OBSAH

I Jakub Oberva - strana 15$

II Plameny - strana 183$

III Země duní - strana 415$

«I»

JAKUB OBERVA

Vůz byl naložen obilím, až nápravy praskaly. Žlutá záplava zralé rži kolébala se na žebřiňáku a zrnka pršela, když se vůz ostře zatočil ke vratům gruntu. Koně, dvě krásná, sivá zvířata, napínali silná těla a lehký obláček pěny zachvěl se jim u huby: to sedlák, ramenatý silák, bil do nich bičem a hlomozil hlaholným hlasem.

Byl všecek uřícen, s praménky špinavého potu v zaprášeném obličeji, neoholeném, drsném, rukávy natržené košile měl vysoko vyhrnuty, až se napínaly svaly pevné, chlapské ruky, jež by mohla lámat stromy z kořene.

A všecko bylo na něm mocné, jako by byl z dubu vytesán; ramena se šířila, zvyklá těžkým nákladům, rozlehlá prsa, huňatá a klenutá, byla jako medvědí.

Ale hlava jeho, hlava, ta byla nejvzdornější. Seděla nepoddajně na žilnatém krku, i k silnému jeho tělu veliká; byla skoro čtyřhranná, drsně vydlabaná z jednoho kusu, s býčím čelem, širokým nosem, dravými čelistmi.

K tomu ještě teď, když se nalévala napětím žíla na čele a když spěchem občas zaskřípal zuby, sedl na tu tvář výraz nešlechtěné divokosti. Temné vlasy, jež rozcuchaně padaly na čelo, a zdvižená brada ještě ten rys podtrhovaly.

Vůz zajel na cestu k širokým vratům, jež byla zavřena. Rázem jedna z děvuch, jež šly za vozem s hráběmi, vyskočila, aby otevřela, ale sedlák se již rozlítil a prudce zanadával na kravaře, jenž teprve nyní loudavě otvíral.

„A co ty tam stojiš jako peň? Něslyšiš, že už jeděmy?

15$

Bičem tě přetáhnu, to i sluchu nabudeš!“

A vztekle pohrozil bičem umazanému, vyjevenému synkovi.

Vůz vjel na široký dvůr a žluté snopy zašustěly.

Vtom zanotovala vytáhlá dívčice vysokým, rezavým hlasem první slova písničky, jaké se zpívají v slastném okamžiku, když se poslední snopy odvážejí do stodoly, ale jenom několik tónů se zatřepetalo v prohřátém vzduchu a zachyceno bylo jinými zpěvačkami, když se sedlák zamračil a drsně spustil: „Už ani muk! To tak ešče – vaše helekani! Aby se to bez křiku něobešlo!“

Hubená děvucha s vlasy žlutými jako sláma se trochu zarazila, ale hned drze odsekla:

„Dněska každý zpiva! Žádny hospodař to nězakazuje, šak vezemy poslední vuz!“

„Vyskaj sobě v hospodě, jak chceš,“ vyhrnul sedlák bradu, „ale doma je hospodyň němocna!“

Děvče za jeho zády jen rukama mávlo, jako by nemoc hospodyně byla jen směšným a nicotným důvodem, a opovržlivě se ušklíblo. Ale v tom okamžiku byl už vůz u stodoly, dveře se s hlukem otevřely a několikeré ruce se spěšně chopily obilí, sedlák odpřahal koně, poplácal je s jakousi drsnou uznalostí a vedl do stáje.

A ve dveřích stodoly míhání žlutých snopů obilných a opálených rukou … barevné skvrny obleků … a udupaný mlat…

Vzduch horkého odpoledne byl dusný a mdlý, prosycený parami a blízkostí bouře. Drobné šupinky plev a tenké jehličky ostin líně se vlnily ve slunečních pruzích: plavaly jako na olejové hladině.

Sedlák se vrátil ze stáje a jeho příchodem se hned zrychlilo tempo vlnivého kmitání barev; nikdo nemluvil, jen mručivé pobídky a trhavé úšklebky rušily prudký šum práce.

Pak odešel do stavení a za ním hned šla děvucha silná, nevysoká, ale ulehlá, zrudlá potem, s kulatými pažemi do—

16$

hněda opálenými, s vysokými, výbojnými prsy, poněkud nesouměrná zřejmým už těhotenstvím.

Tu teprve, když oba zmizeli ve stínu chodby, uvolnilo se dusné napětí ve vratech stodoly, posunky už neměly tolik spěchavé trhanosti a hlasy se už tak nevrle nevyrážely.

„Na mu dušu,“ zabrebentila zase hubená dívčice, zakřiknutá žlutovlasá zpěvačka, „jinde su dožinky samy rámus a křik, zpiva se, vyska, hospodař chodi, gořalky naliva, častuje, špasuje …a u nas, jak dyby šel člověk na pohřib … ešče že smy křiž něněsli popředku – „

„No – na pohřib,“ řekla pozvolna sukovatá, žilnatá stará žena, „i na to dojde …. S hospodyňu je to všelijake, včera sem u nich byla, ale poznať už sem ju nemohla. Ty oči – ež kajsi v hlavě – a ta brada, takova špičata. Povidam sobě: ja, moja mila, ty se ten rok kolačuv z našiho žita hodně něnajiš – „

„Ale ta ešče z posledního nemele,“ odporoval jiný hlas, „třicet rokuv skorem už umira, no, hned od te doby, co sobě hospodařa brala. Už tenkrať byla marna. A je to pomaly třicet rokuv, co ma Obervu. Třicet rokuv polihava, třicet rokuv už se tak enem bolestně na svět diva. Matičko frydecka … je to přece enem utrpěni pro ňu i pro hospodařa – „ „Jake utrpěni?“ odpovídala předešlá, „šak Oberva přece věděl, co sobě bere, že je němocna. Na penize se zlakomil, na grunt měl zuby, a hospodyň aby tak byla na přídavek. Beztak sobě počital: o dvacet rokuv je starši, pořad jakasi nalomena a bidna … jake roky to budě trvať? A zustaně grunt a všecko čisté, připravene pro druhu. Že se přepočítal? Ja, to takový připad je dycky. Jak dyby vsadil do lutryje.

„Šak se už Madlena dočkať němože, ež hospodyň oči zavřu,“ uštěpačně vpadla do řeči žlutovlasá děvucha, „a měla by už svrchovaný čas, už se beztak kulati – „

„A tobě třeba dať jednu přes hubu, aby ses něstarala, po čim ti nic neni,“ ostře ji zarazila žena, „podavaj snopy a potem krávy pokluzaj, to je tvoja starosť. Byla bys možná

17$

radá, kdybys mohla s Madlenu měniť – „

„To by sem teho chytla,“ ušklíblo se děvče, „šak by muh byť jejim tatikem – „

„Ale to bys musela byť, Hedvo, trochu kulatější,“ vtipkoval pichlavý hlas z druhé strany, „na tvoje kosti by se hospodař nechytil – „

„Není třeba, něstojim o to,“ uraženě pokrčila nosem Hedva a už se do řeči nepletla.

„Madleně sem povídala,“ ztlumily ženy hlas, jako by si svěřovaly záhadné tajemství, „aby sobě s hospodářem nězačinala. Či je to prvni případ na gruntě? Ta Polka, co tu byla, je temu přes pět rokuv, dyť se ešče pamatujetě, s jakým nářkem odešla. Hospodyň ešče mohla chodiť, tak ji nadala před světem, po hubě zmlatila a za vlasy kudlila. Povídala sem Madleně: Vzpomeň sobě enera na Polku, to maš nejlepši přiklad. Ale ona nic, že je to jeji věc, že už ma dobry rozum a že nepotřebuje poručníka … Něpotřebuješ, kdo se ti budě tlačiť…? A stara Sršaňka, ta ešče raz na mě vpadla, abysem pry zametala před svojim prahem a o jeji dceru se nestarala. Že beztak vidi, jak každý zavidi ji ščesti. A dyž pry Oberva byl z chudoby a tež nic neměl, že by to nebylo nic divného, dyby sobě vzal děvuchu, co umi leda robiť.“

„Ščesti, tfi, ščesti …!“ vysykl uštěpačný hlas, „a už je svaťba, už ..! Je to ale hřích do nebe volajuci… hospodyň ešče dycha a ony maju na svaťbu počty! No, ale myslim, že z te svaťby kolače něuvidim. Byl by to zazrak, Oberva – no – „

Další pomlouvání bylo přeťato jako na povel, neboť ve dveřích síně se natyčila hřmotná postava Obervova a jeho oči zamířily ke stodole.

„Hotovo?“ hlomozně křikl.

„Za chvilku!“ odpovídaly ženské hlasy.

„Možetě potem povečeřať,“ řekl klidněji a prošel se ovocnou zahradou, starou a rozlehlou, kde žloutly veliké hrušky a jablka se zapalovala. Šel pozvolna, rukou si přihlazoval

18$

vlasy padající do čela, nyní už přičísnuté a po umytí ještě více ztemnělé, odfukoval a oddychoval, a urputné napětí, jež ještě před několika okamžiky proměnilo jeho tvář v dravou masku, poněkud povolilo a uklidnilo se.

Díval se do korun stromů, jejichž zelení svítila modř oblohy postříkaná pěnou oblaků; pomračil se, když uviděl nalomenou haluz, jak ji asi zanechali po spěšném loupení sousedovi synci, a cosi polohlasitě mezi zuby zaklel. Ale jak uslyšel ode dvora skřípot vozu, jak jej táhli od vrat stodoly pod kolnu, znamení, že celý náklad jest už složen, vráska se vyhladila a do jeho tvrdých rysů usedl výraz tichého uspokojení.

Dobrá byla úroda, letělo mu hlavou, žita už dávno tolik nesklidil a rež se též pěkně podařila, „zadní hony“ se letos vyplatily, „na rybníku“ ječmen dozrál až radost… A voda nepřišla a mandele neodnesla jako loni – to byly dvě tři stovky v pekle – nic, nic … ani kroupy, ani průtrže. Pánbůh přál…

A jak přecházel pomalu pod starými stromy, které vysazoval kdysi jeho předchůdce, rychle si počítal, co se odprodá a co se poplatí. Bude hodně placení, se vším odkládal až po žních; daně třeba platit, do šporkasy splátku zanést, u žida je též pár rýnských … eh, jak se to nasbírá krejcar za krejcarem … a interesy sežerou celý výdělek …

Ale všecko by se spravilo, ani býčka by nebylo třeba odprodávat, jak zpočátku myslil … nic, nic nestojí v cestě, grunt stojí na pořádném fundamentě a je to stary, dobry grunt … Jenom, kdyby… kdyby … žena, hrozné břemeno jeho života, už na třicet roků umírající…

Zasyčel, jak vtáhl vzduch do sebe, a jenom úkosem zatěkal okem po hnědých okenicích. Tam za nimi leží jeho žena, leží, nemluví, nevzdychá, neproklíná, jenom se dívá zapadlýma očima …

– To je život, to je život – sám pro sebe zabručel a rukou mávl, jako by odháněl trapné přízraky.

Vrátil se, když už všichni seděli v začernalé kuchyni ko—

19$

lem těžkého stolu a jedli podmáslí z veliké mísy uprostřed; čtyři i nádenice, mladší služka i kravař dychtivě se živili a rozložitá Madlena přilévala podmáslí z velikého hrnce. Lžíce cinkaly a zuby se hladově nořily do velkých krajíců černého chleba; v očích svítil příjemný pocit sytosti.

„Rač pambu žehnať,“ pozdravil sedlák hlomozně podle starého zvyku.

„Pambu dejž!“ znělo sedm odpovědí.

„No, častovať vas nebudu, pro goralku něbudu posilať; to vitě,“ řekl po chvíli rozhodným hlasem, jenž uvykl více poroučet než se sklánět, „k nam takové bláznivé rámuseni se hodi nejmeně. Ale v hospodě je dněs muzika, už tam šel slepý Vincek s harmonikou … tak ja vam utratu zaplatím … A kdo něchce, zustanu mu pěkně penize v kapse … Ale ty, Hedvo, dokuď něpokludiš, ať ti zajde chuť na muziku i na taněc … to vim, tys hr hr, jak enem harmonika kvikně – „

„Šak ja mam dycky všecko v pořádku a na nic nezapomenu,“ odpovídala uraženě hubená děvucha, „a z domu se něvyhněmy leda dvakrať třikrať do roka – A večer tež před vratami něvystavam – „

„Eh, beztak nic neni po nočnim vysedávání,“ jakoby mrzutě odpovídal, „takova mlada smykula, to už je poslední – „

A teprve když cizí nádenice vyšly z gruntu, když Madlena šla dojit a Hedva hnůj házet, vešel do velké světnice k ženě. Postál na okamžik přede dveřmi a poslouchal… hýbá se co, naříká, sténá … nic, ticho, ticho … a pomalu stiskl za kliku a vešel do tmy.

Rozlehlá světnice byla zalita temně modrými stíny, z nichž tvrději se rýsovaly trámy stropu a veliká pec, jež vyplňovala třetinu jizby. Nevelikými okny vnikal jen chabý pruh hasnoucího světla, jenž se třásl, jak byl pohlcován a vsakován tmou.

Dusná tíha starých místností dlouho nevětraných padala z černých stropových trámů.

20$

Oberva stál potichu u dveří.

Ticho, mdlé ticho … Hodiny rachotivě tikaly. Moucha bzučela a křídly narážela do skel okenních.

Pokročil k peci. Tam na lavici léhávala léta ona, s níž se jeho život tak osudně zamotal.

Jen světlejší skvrnu bylo vidět, jak se odrážela od černého pozadí.

„Spiš?“ řekl přitlumeně té světlé skvrně.

Nic se nehýbalo, nikdo neodpovídal.

„Svezli smy všecko,“ začínal nanovo. „Ani nam někraplo … a pěkně se urodilo … zrno jako zlato – „

A zase jen hrčivý tikot hodin a bzučení mouchy bylo odpovědí na jeho řeč.

Přešlapoval a pak hmatal na hořejším okraji peci, škrtl a rozsvítil kahánek, jenž stříkl kmitavé, žluté světlo po světnici. Nerozlomil tmu, jen světlé odlesky hodil na stěny, na staré obrazy svatých a na vrásčitou, seschlou, ubohou hlavu, jež ležela na lavici. Jen na tu hlavu padlo žluté, třesavé světlo kahánku, na stařeckou hlavu ubité a vyprahlé ženy, na níž už nebylo nic jiného jen svrasklá kůže a špinavě bílé vlasy, přilepené ke skráním. Byla to hlava mumie, jež roky vysychala, až nakonec vyvětral i poslední zbytek životné svěžesti a zbyl jen děsivý náznak lidské podoby.

Ta protáhlá tvář s vystouplými lícními kostmi, jako by dvě pěsti vyryly dolíky do lící, hnědá a rozrytá jako seschlý „kobzol“ na vesno, s pootevřenými ústy, děsivě bezzubými – ta tvář byla někdy mladá, zářila veselím, zardívala se slastným tušením? Byla to tvář ženská, ženská?

Ale jak se Oberva zadíval do hnědé škrabošky, na níž tančil odlesk kahánku, škubl sebou: z popleněného obličeje dívaly se na něho přísně, chladně, nepohnutě dvě oči, zapadlé do hlubokých jamek, dvě oči mstivé a vyčítavé.

– Hle, udeřila ho náhlá myšlenka do hlavy – už je mrtvá, nadočista mrtvá, ale jenom ty oči žijí. – A ty oči se nikdy neuzavřou, nikdy nezhasnou –

Nepříjemný pocit, jako by velicí, černí mravenci lesní

21$

lezli po hřbetě, proběhl mu páteří.

„Svezli srny už všecko – pěkná byla úroda – řekl znovu neklidným přízvukem.

Škubnutí prochvělo stařeninou tváří, ale bylo ticho. Hodiny zarachotily.

„Chystá se na dešť – měli smy ščesti, že smy všecko pěkně uchytili – ,“ načínal řeč zase, aby rozlomil trapné mlčení.

„Na co si rozžíhal?“ ozval se po chvíli sípavý hlas. „Ja vidim i poťmě … za ty noci, co tak ležim, sem se naučila … pro mě světla netřeba – „

A zase se maska uzavřela a rty uzamkly.

Oberva pokročil k oknu; díval se bez hnutí na zahradu, kde se stromy temně zdvíhaly rozpětím haluzí a kde leželo dusné ticho před bouřkou.

„A či ses chtěl už podivať, jak vypada mrtvy?“ švihl ho studený a skuhravý hlas, „i teho se dočkáš, Jakube … dočkáš, dočkáš … Ja vim, že čekáš na to třicet rokuv a dni počitaš … a pambu tě vyslyšeť něchce … pořad mě tu drži … ja vim, už bys nejradši i na černu mšu dal, enem co bysem ti honem udělala misto … ale i to budě … a možna brzo – „

Oberva zasyčel, překousl polohlasité zaklení a vyšel ze světnice. V kuchyni seděla u stolu nahrbená ženská, stará už a žlutá, ale hybná, jedovatá. Dychtivě se živila z mísy a Madlena stála nad ní v tlumeném rozhovoru.

„Tak co, Sršaňko,“ řekl Oberva mrzutě, „tež stě svezli? Viděl sem vas – „

„Ach, bože, hospodářu, hospodařičku,“ zarepetila stařena, ale nepřestávala jíst, „co my tam, ten kusek z milosti, to něstači ani do Nového roku. Ale vy, no pambu vam požehnaj, to byly fury! Povídala sem sobě: malokdo ma letošni rok takové. Div se koně nepřelomili – „

A už zase lžíce zvonila o mísu.

„Šak by se hospodyň zaradovala, dyby to viděla! Už něviděla, borak, pořadnach žni paru rokuv!“

22$

Oberva se jen pomračil a máchl rukou, jako by o tom nechtěl mluvit.

„Jak dluho už leži?“ usekávala stařena pichlavé větičky a hned si odpovídala: „Hadam, že polihava pětadvacet rokuv přinejmenším. A deset, co už ani něchodi … No, pravda, hospodyň je starši o hodně, o dobrých dvanast rokuv, a to ešče muj nebožčik muž žil, co ona už ležela. Ja, ja, je to křiž, co na vas pambu posila – „

Oberva mrzutě zahučel nesrozumitelnou větu.

„Je pravda,“ mluvila dále a ani už nedávala pozor, poslouchá-li hospodář, „na Madlenu se možno spolehnuť. Beztak ji povidam co chvila: všimaj sobě i nejmenšiho perka, prvni vstavaj a poslední choď na lože, dyť hospodyně není! Ale přece … dyť je to přes pětadvacet rokuv … nedivím se … to by hlava zesivla – „

Oberva už ani nesledoval její tlachání; viděl beztoho nejraději její paty. Kdyby se raději cpala, napadlo ho. Každý se stará o jeho bolesti a ta baba fikaná nejvíc! Beztak s čertem má spolky a do každého lotrovství ruku strčí –

Chtěl vyjít ještě ke koňům, ale už na prahu se ho Sršáňka ptá: „A jak hospodyň lihavaju?“

Oberva se zarazil. Na co takové zbytečné vyptávání? A Sršáňka přestala jíst, lžičku odložila, zbožně se pokřižovala, ale to ona, baba potvorná, jenom tak naoko … jak očima mrká, jak se pošklebuje …

„Jak by ležela? Přes děň na lavici u peca – „

A Sršáňka oči přimhuřuje a pořád se ušklebuje.

„Pravda, na lavici – ale jak? Na peřinách? Na huni? Či na holym dřevě?“

„Jak to, na holým dřevě? A či ja vim, ani sem se něvšim .. „

„To stě se měli všimnuť, hospodářu,“ chytrácky bába povídá a její ještěrčí oči mžikají, „na tym hodně zaleži. Takový pomaly nemocny, co ma nemoc na roky, može život prodlužiť, dyž leži na holým dřevě. – Tajemství vam povím, velke, svate tajemství … Tak Pan Kristus pněl na křižu,

23$

na tvrdým, krkoškovitym dřevě, a za to je dana velká milosť každému němocnemu, kdo v tym následuje jeho přikladu

Oberva se zlostně podíval na stařenu. Jaké to zababony vykládá, bába stotfábelná! Povídá se o ní, že ledačemu rozumí, nad čím i doktorský rozum zůstane stát! A zamrazilo ho. To je ta příčina, že se žena udržuje na životě? Kolikrát se už zdálo, že jest její poslední hodina, a na druhý den zase se dívají její sivé oči v němém vyčítání –

V tom okamžiku měl pocit, jako by byl ovanut obrovským křídlem strašidelného zjevení, jež mu ukázalo věci neslýchané.

Otřásl se, a hle: všecko stejné, obyčejné: u stolu Sršáňka, nahrbená, žilnatá, u prázdné mísy, jak každý den ho chodí vyžírat, a nad ní Madlena ramenatá, bokatá –

„Eh, to se tak povida ledaco,“ pomalu odpovídal, „za starých časuv věřili na takové věci divné a jinači – A kdo vi, jak je to vlastně – „

„Na to se vam zadušovať možu,“ vyhrkla rychle, „že je to všecko svatá pravda … Dyť se možetě o tym lehko přesvědčiť … Či sobě nězasluži starý člověk, aby sobě pohověl na měkkým – ?“

Usmívala se a tím úsměvem se mu zprotivila nadobro; bylo mu nepříjemně, jako by se její oči provrtávaly do jeho kostí.

Odešel do stáje, zamyšleně pohladil hřívu silnému koni, jenž k němu zvedl hlavu, podíval se, mají-li koně i dobytek vodu, mají-li krávy suché podestlání. Dusný vzduch, nasládle trpký, těžce se vlnil stájí.

Teprve když slyšel, že Sršáňka odchází, že s mnohým šuškáním a nekonečným domlouváním vychází ze vrat a že Madlena rázně za ní zavírá, vracel se do kuchyně. Madlena už zase odklízela a pomývala nádobí.

„Hedva je u muziky?“ otázal se.

„No, a jak pospíchalo to děcko,“ usmála se a obrátila k Obervovi zcela tvář, opálenou, plnou, orámovanou svět—

24$

lými vlasy, „utíkalo trckem do hospody, aby nic něpřemeškalo

„A tys neměla chuti?“

„Co by mě tam tahlo?“ řekla pomalu. „A či bysem mohla takova?“ dodala po chvíli a slabě ukázala na vystouplý život. „Přišla bysem jako do ulu, beztak co chvilka mě špičkuju a vyptavaju se, jak sem k temu přišla. Jak sem šla v nědělu z kostela, děvuchy se mi veřejně vyščiřaly a jakasi roba křičela, že na gruntě u Obervuv budě letos pěkná úroda … Bylo mi, jak dybysem šla ohněm – „

„E co by,“ skřípl zlostně zuby, „něch se ludi pošklebovať! Dyby každý sobě uličku zamětal! Ale to nebude pokuj, ež kehosi budě tyděň hlava brněť. Tak ja slyšeť takové vyšklebovani – no, podruhé by to nikdo němluvil – „

Přecházel kuchyní, ale už se na Madlenu nepodíval; ta stála u lávky, držela hrne hleděla na hospodáře s pokorným, oddaným úsměvem, jako by se chtěla ubezpečit jeho ochranou a co nejšíře hovořit o svém pronásledování –

Oberva se náhle obrátil, vyšel z kuchyně a potichu vstoupil do světnice.

Žena opět ležela bez hnutí a žluté odlesky kahánku kmitaly se v úzkém výseku.

Zadržoval dech, aby nebylo slyšet jeho přítomnost, a v trapných rozpacích přišoural se k peci.

Ty pronikavé, protivné oči byly zavřeny.

Sklonil se nad ženou a byl jako udeřen: ležela na lavici na holém dřevě. Tušil to sice, a přece byl překvapen náhlým výhledem do děsivé záhady, již teprve nyní pochopil. Ano, už má vysvětlení! Leží na holém dřevě, jenom starou vlňanku má pod hlavou …

Pokročil k posteli, jež byla už odestlána pro jednu osobu; vytáhl rozměrný pruhovaný shlavek a pozvolna jej kladl ženě pod hlavu.

Vtom se opět otevřely ty strašné, neumírající oči. Jaký to nůž z nich vyletěl, svítivý, nabroušený, a vbodl se do Samého srdce Obervova!

25$

„Kdo tě prosi o usluhu?“ zasípala zlostně ta svraskalá, hnědá maska. „Něch mě ležeť na dřevě, nestojím o tvoje shlavky! Nikdy sem po tobě nebažila! … Di spať, podestel Madleně, aby se ti u ni hodně měkko leželo … a něch mě, ja už pro tebe nic něsem – „

„Něbudeš spať na tvrdé lavici – ,“ rozpačitě se omlouval Oberva, „na co je telko peřin?“

„A to viš dneska, že bysem mohla spať na měkkym?“ a její hlas přeskakoval v chrčivé oddychování, „a roky se ti nesnilo, jak vlastně lihavam, že pořaď enem na tvrdým … Pravda, dycky si měl jine starosti, za dívkami na huru a do přistěnku si se krad, pry po ukryjenku a včil už veřejně … ja vim, Jakube, jak chodi Madlena, a možná, že to není první … no, ani za zle už ti to nemam, se mnou si děti němuh měť. – Ale shlavky se něchaj – a sípání její mělo jizlivý tón, „dobře vim, na co to děláš! Zbaviť se mě chceš, dočkať se už němožeš! Už enem čihaš, kdy naposledy vydechnu …! Ale ja dodělám na tvrdým, na lavici, na holým dřevě, Jakube – „

Řeč ji unavila, chrčela a odkašlávala, v hrdle jí svištělo a pískalo, jako by průdušky měla proťaty.

„Podivaj se, Jakube – začala po chvíli, „na mě něnařikaj. Maš majetek a ten sem ti dala ja … nic si neměl a pro ten grunt ses mě bral. Ja vim, myslels, že do roka dokonám. Ale viš, to už tak pambu zařidil: abys ten majetek nedostal zadarmo … aby ses ho zaslužil … chtěl ses dostať k němu zadarmo, ale byl to koláč trochu horky … pali tě, ja vim, ja vim …“

„A co … či sem ja tu třicet rokuv zhnilačil?“ posupně procedil Oberva zaťatými zuby, zmaten a překvapen, že po dlouhé době mluví žena zase víc než několik ostrých odmítnutí.

„Robil si, pravda … ale to bylo tvoje a tvoje to zustaně … ten pul, co maš připsaný, ti žáden nevyrve … zaslužil ses ho, žes třicet rokuv byl se mnu, že ses trápil … němaš to zadarmo, i dyž si spočatku chtěl hrubě lacno

26$

urvať i tu druhu polovičku – no, aspoň pul mi zůstalo – „ Obervovi zahlodala v mozku trapná myšlenka: Mluví o polovici, nemá na mysli ji podarovat? Komu, komu?

A divoký vztek se mu rozhořel v hlavě. Kdo jiny má právo na celý ten grunt, nejenom na jeho polovici, ale i na tu druhou, na které leží třicet roků zkřivenými a zchromlými údy? Třicet roků byl zbaven radostí, třicet roků se užíral marným čekáním, třicet roků se díval na lavici, kde ležela skrčena, třicet roků kradl si kapku rozkoše jako zloděj … Byla to kdy jeho roba, byla mu kdy víc než hrozné břemeno, co ho k zemi tlačilo? Těžko si koupil grunt, těžko zaplatil pole a koně a dobytek … A třicet roků čekal na ten okamžik, kdy ona bude ležet bez hnutí, kdy nebude bodat otrávenými jehlicemi – a tu … vždyť, proboha, už ta minuta není přec tak daleká … tu by se mu všecko mělo propadnout a měl by dostat jenom polovičku, tu, co drží? Co s druhou? Rodiny už nemá, známých blízkých není … Do kterého chřtánu by to mělo vpadnout?

Zaťal rty a chraptivě řekl:

„Jakesi něsmysly pleceš … či ti co beru … a ty chceš svůj díl brať na věčnosť – ?“

„Ty lunty přeležele beru se sebu a nic věc … to mi povídať němusiš,“ zasípala a prstem ukázala na tlustou kacabajku, v níž byla oblečena. „Ale aby ses myslel, že tobě případně muj dil, to něčekaj … Dost si vyslužil – „

„A co chceš?“ vykřikl a už se ani nemohl ovládat.

„O to se něstaraj … Dbaj o svoje … Nic ti neni po tym – „

Zaskřípal zuby a bez jediného slova odpovědi vyšel hřmotně ze světnice.

Vztek ho dusil a krev se mu nalévala do hlavy; ale zároveň pociťoval cosi jako úzkost: ruka se vztahuje a chce mu ukrást, nač čekal třicet roků a co zaplatil životem –

K čemu bude potom grunt? Osekaný, břemenem zatížený? Jedna polovička, která životem dýchat nemůže?

Přešel chodbu, zkusil závory a zámky, je-li všecko poza—

27$

víráno, a vešel do jizbičky v přístěnku. Tam spával už roky, když se nadobro odstěhoval od nemocné ženy z velké světnice. Nyní od té doby, co Madlena mu nahrazovala ženu a co ani nezapíral, jak si proměnil poměr hospodáře a děvečky, spávala i Madlena v přístěnku a chodila tam s takovou samozřejmostí, jako by si odedávna tak nocleh vyjednala.

Už seděla na lůžku ve spodničce a v košili, kulatá a silná, rozplétala si světlé vlasy a zívala ospale. Její plná tvář byla jasná a nerozbrázděná. Hnědá opálenost krku a hrdla přecházela v matnou bělost vyklenutých prsou; jak seděla na kraji lože a klátila zavalitýma, hnědýma nohama, dýchala z ní jen rozvitá plnost zdravého ženského těla, jakási živočišná prostodušnost, jež se nesužuje závratnými záhadami, ale přijímá život v každodenní podobě. Dřela celý den, jako bude dřít zítra, a nyní už nemá jiné myšlenky, než si lehnout a spát –

Oberva si nevšímal Madleny. Seděl těžce na malé židličce u lože a hlavu vtiskl do dlaně. Žíla na výbojném čele mu naběhla jako temná rýha a čtverhranná, nepoddajná hlava se hluboce sklonila.

Dobře poznala Madlena, že hospodáře cosi užírá. Ta naběhlá žíla – neklamné znamení, že zlost mu nadýmá žluč. V takových okamžicích není s ním řeči, i udeřil by. A prostá její chytrost kázala odvrátit hrozící bouři: povstala, přitlačila se k jeho ramenům plnými boky a objala ho nahými pažemi kolem krku.

„Hospodářu … něpujdětě spať … narobil stě se dněska do upadu,“ řekla mu tiše s pokorným úsměvem.

„Nětrap,“ zahučel a rukou ji nevrle odstrčil.

„A to se na mě hněvatě, že sem vam vykladala, jak se lude vysklebuju ze mě? Dyť ja vim … vy se s nimi vypořadatě … ja vam věřim, i dyž mam úzkost z teho, co ešče všecko přidě!“

Její slova byla mazlivá a uhýbavá; byla v nich oddanost psa, jenž se bojí rány.

28$

„Ešče ty dožiraj, mam malo mrzutky,“ nevlídně odpověděl.

„Vy mi nikdy něpovitě, co vas trapi … ja chodim kolem vas a nerozumím vam,“ zase se rozšeptaly konejšivé věty.

„Už se chystaj spať,“ zakřičel hrubě a zlostně povstal, „lepiš se na člověka jak kolomaz, ež se to protivi… a pořaď jak male děcko stukaš: hospodářu, hospodářu – „

Zlostně rukou mávl a uhasil světlo.

Do tmy jizbičky fialově prožehovala jen rychlá blýskavice. Nehřmělo, jenom bleskové pruty švihaly po nebi.

II

Za pět dní se Obervové přitížilo. Bylo to v neděli, nádherný srpnový den se rozklenul nad pooderským krajem, čistá modř oblohy až bodala nezkaleným jasem.

Že je ženě těžce, Oberva ani nevěděl, ani hrubě o to nedbal: po těžkém přemítání a tvrdém otřesu, po němž celou noc se jenom převaloval jako na ostřicích, utvrdly jeho rysy a výraz jeho opět útočil výbojnou dravostí.

Však se ještě nevzdá, však je tu ještě on, a běda každému, kdo by mu chtěl sahat na grunt, na jeho majetek krvavě zasloužený!

Vždyť žena ani nemá práva, aby svůj podíl „poručila“ komu jinému než jemu! Byla by to pěkná spravedlnost na světě! A jsou ještě soudy i advokáti v Ostravě, a on si spravedlnost najde, i kdyby měl jít až do Vídně! či by se směl majetek jenom tak beze všeho ukrást? Po zlodějích, co rabují za noci, se smí střelit – a on by se nesměl bránit?

Chystal se do kostela do sousední Dubové. Vyholil se, dlouho rovnal měňavý hedvábný šátek na krku, kartáčoval kabát a zpohlavkoval synka-kravaře, že se dost jasně nesvítily holínky vysokých bot, které si přichystal.

A teprve když už vycházel, silný, rozložitý, nebojácný,

29$

postřehl, že hubená Hedva spěšně vyběhla z velké světnice a v jejích očích že je zmatek.

„Jak je hospodyni?“ optal se jí.

„No … myslim, že zle …,“ vyjeveně odpovídala.

„Přiněslas jim snidani?“

„Přinesla … ale už ani oči neotevřeli, ani nevstali, dneska ani v ložu něleželi, ale na lavici. Enem se třesu, jak by zimnica jimi třepala, a prsty se jim roztahuju jeden od druhého – „

„Eh, to nebudě nic nového, tak už zimnica třepala parurazy – ,“ řekl lhostejně a vyšel z gruntu.

Po cestě se trousili lidé do kostela, sedláci hrdým a sebevědomým krokem, chalupníci a řemeslníci i robotníci z vítkovických hutí a ostravských šachet; vymyté a nastrojené děvuchy kmitaly se v barevné svěžesti a tu a tam se už ukázala slečinka v městském šatě a v klobouce. A zase mladík, jenž měl naspěch, aby dohonil děvuchu v popředí… a roby v naškrobených sukních, hedvábné šátky na hlavách … a staříček, shrbený a pokřivený … a opět nějaký výbojný napodobitel města s vysokým límcem a širokým, pestrým nákrčníkem …

Oberva zahnul z cesty do polí a šel pěšinkou podél luk; tu a tam ležel na poli ještě nesvezený ječmen, někde ještě ani nepokosený, jinde žito už v „kozelkách“. A výhled se otvíral na všechny strany; tam za vodou bylo už vidět na slezskou stranu a v dálce jako nadýchnutý obrázek na obzoru vztyčovaly se hory beskydské …

A pak pole uhnula; napravo se táhly rybníky až daleko k Ostravici, a zelená jejich hladina splývala s rákosím a travinami, jež měkce šuměly, jak se jich lehký vítr dotýkal. Chvílemi vzlétly „rybarky“ a rachotivě se smály drsným voláním nad vodami.

Sluneční záře a sváteční povznesení měkce padalo na srdce Obervovo. Byl přímý, klidný, ale neměl chuti, aby se dal s někým do řeči, a tak šel pozvolna hrázkami, oči přivíral a sledoval, jak se divoké kachny potápějí ve vodě.

30$

Potom se už ukázal kostelík, dřevěný, hnědý, do ruda zahrávající v zeleni stromů.

Před kostelíkem po hřbitově děvčata a mládenci… tam se ještě kvapně vyřizovala jakási nutná věc … tam padal tichý, slibující úsměv … tam kdosi horce naléhal –

Z kostelíka už vyletovala sloka písně: zpívali před kázáním. A Oberva se protlačil dopředu, usedl do lavice na své místo pravoplatně zakoupené … zakýval na pozdrav známým … napřímil se a vzdorně vypjal nepoddajnou hlavu.

A na kazatelnu vyšel kněz; kázal rozhorleným hlasem o lakotě, jež jako mor pustoší srdce lidská, bouřil proti těm, kdož shromažďují poklady, jež zloději ukradnou a rez kazí, ukazoval na statky, jichž si má hlavně křesťan vydobýt. A jeho hlas, vzrušený přízvuk, prudký posunek – to vše už patřilo k chladivému objetí kostelnímu, k sytému pachu dřeva a kadidlové vůni, k pozlaceným světcům, začernalým obrazům.

To byla chvíle, jíž potřebovali sedláci i chalupníci, hutníci i havíři, děvuchy i mladíci, potřebovali té záře a vzrušení, zdůrazněného slova a svátečních šatů, varhan i kadidla; po lopotě celotýdenní vykoupala se jejich duše jako ve vonné koupeli. A když dozněly kazatelovy věty (kdo si z nich pamatoval víc než roztříštěné úlomky?), udeřila ke klenbě píseň, radostně nesená ženskými hlasy a mužskými vážně doprovázená, píseň známá, ke které nebylo třeba kancionálů, jež vzrušovala nápěvem, sdružením zpívajících hlasů a ne slovy.

I Jakub Oberva zpíval. Měl silný, dunivý, ale nelahodný hlas. Ale zpíval, že se mu prsa šířila, že mu bylo dobře, příjemně.

Potom se vyvalil zástup z kostelíka. Mezi hroby rozstříkáno bylo plno živých skvrn. Tvořily se hloučky, slyšet bylo veselý smích, barvy se mísily. Měkký dialekt, krátce a rychle vyslovovaný, hladil jako tiché mazlení.

Oberva chvíli postál před kostelíkem. Sešel se s několika známými, dali se do řeči o úrodě a dobytku, jak bude letos

31$

zrní sypat, jaké budou otavy, naříkali si na nedostatek čeledínů, že každý se žene jenom do verku a do šachet, na selském že nechce nikdo lopotit, a že není divu, že leckterý zarobí až čtyrycet rýnských za čtrnáct, dní. Potom se obrátili do hospody, ten na pivo, ten na půlku, dvě kořalky … a začali o politice … To starý chalupník začal oblíbenou svou rozprávku, že prý brzo bude vojna s Ruskem a že všecko na tom záleží, co a jak Prajz – Bylo už k poledni, když se vracel Oberva domů.

Šel klidný, sebevědomý, vzpřímený.

Už u vrat čekala Madlena, dychtivá a rozpálená, jak vyběhla od plotny.

„Hospodářu, pan rechtor su u nas,“ vyhrkla spěšně.

Rázem Oberva pochopil.

Žena cítila, že se jí přitěžuje, a poslala pro nadučitele, aby sepsal s ní poručenství.

Přeběhl chodbu a prudce vešel do dveří světnice. Srazil se s nadučitelem, jenž chtěl právě odcházet; půlarch papíru měl v ruce a rychle jej skládal do kapsy.

Byl to jen mizivý zlomek vteřiny, jen prchavé blesknutí oka, ale Oberva viděl vše a rozuměl; na lavici ležela žena zkroucená, slabě chroptící, zhroucená lidská ubohost, třesoucí se v předsmrtné malátnosti. To jediné mžiknutí stačilo, aby rozeznal s naprostou jistotou, jež nemohla klamat: žena umírá, tentokrát doopravdy umírá, a před chvílí diktovala poslední vůli –

Chytil nadučitele prudce za ruku a řekl určitě:

„Počkajtě!“

Učitel se vykrucoval a jeho hubená, vytáhlá postava, se zazmítala rozpaky a spěchem.

„Pusťte, pane Obervo…,“ zaprosil, „nutně mám naspěch … nezdržujte, prosím – „

„Kaj?“ vyrazil jen Oberva.

„Tři svědky … bude jich potřebí… podepsat se ještě musí … vždyť vidíte, že už … prosím – ,“ kvapně hovořil a hlas mu přeskakoval rozčilením.

32$

„Žadne svědky!“ vzkřikl Oberva vztekle. „A poručenstvi! … rozkázal tak velitelsky a tak zuřivě vypjal dravci bradu, že nadučitel jako pod těžkým úderem sáhl po kapse.

„Ne … nelze … pane Obervo … vidíte, mějte rozum,“ brebtal nadučitel poplašeně.

„Poručenstvi!.. zaskřípal Oberva zuby.

A nadučitel, zbledlý a zmatený, vytáhl z kapsy složený papír, jejž Oberva uchvátil prudkým trhnutím.

Pokročil s ním k oknu, jako by chtěl lépe vidět i jako by se bál, že mu drahocenný kus papíru ještě nyní nadučitel urve.

A už jeho rozšířené oči běhaly po papíru a hltaly pravidelné, urovnané nadučitelovy řádky. Byl špatným čtenářem, četl těžce a nerad, ale nyní se dohadoval smyslu s jakousi zostřenou vnímavostí, jež by se nejraději chtěla prorýt až do papíru, zdali se tam neskrývá jakási záludnost… A přeběhl úvodní formuli o tom, že poroučí duši do rukou božích a tělo že odevzdává zemi, že činí pořízení o svém majetku při plném vědomí a že takto ustanovuje –

A Obervovi až pot vystoupil na čele, když klopýtal o slova osudného rozhodnutí: „… a z mého majetku, to jest polovice na gruntě č. 14 v Lipině a z polovice pozemků ke gruntu příslušných, utvoří se fond pro stavbu chrámu Páně v Lipině, odevzdá se spolku pro ten účel, až se utvoří, a do té doby bude fond spravovat obecní představenstvo v Lipině – „

Jaké to pekelné mámení. Jaký to útok na jeho grunt! A podpis, kde je podpis …? Není ho ještě, ani křížků! Jenom na konci den: v Lipině 12. sprna 1890 … Neplatno, neplatno!…

A rázně i vztekle roztrhl osudný papír vedví a ještě jednou …

„Pane Obervo … pamatujte se, proboha, co děláte … Vždyť je to poslední vůle,“ zahořekoval nadučitel a přiskočil k oknu.

„Ale něplatna, platnosti něsmi meť – ,“ vykřikl Oberva

33$

divoce, „to je zlodějstvi … a podpisuv neni – „

„Ale zavolám … pravila, ať zavolám … tři podpisy, musí to – koktal nadučitel už nezřetelně.

„Ani se něhybajtě, pane rechtor,“ vzkřikl sedlák, „už smyslu něměla, sam stě se to vymyslel.“

A v tom okamžiku chroptění ubohé lidské trosky přešlo v kloktavý zvuk, jako by se voda vylévala z naplněného hrdla … ale zvuk ten se přelomil … pak ještě tlumené zachrčení … a ticho …

… ale ony příšerné oči se otevřely a vbodly se, rozšířené a děsné, do tváře Obervovy, oči naposledy vyhrožující a křičící, strašlivé smrtelným děsem, oči neusmířené a mstivé i v té poslední vteřině prchajícího života.

Oberva škubl sebou a roztržený papír v jeho ruce se zatřásl; vytřeštil oči nechápavě a hnědá, vrásčitá žena rozplynula se mu v temný mrak.

Ale to bylo temno jenom na okamžik, jež udeřilo na jeho smysly. Za několik minut řekl pevně, s drtivou určitostí: „Dyť viditě, pane rechtor, že je už mrtva – „

A klidně vyšel ze dveří.

V kuchyni čekající a napjaté Madleně řekl beze vzrušení, jako by běželo o všední příhodu, že hospodyně dodýchala, křikl na Hedvu a poslal ji k sousedkám se vzkazem, aby přišly nebožku ustrojit, a čekal na dvoře na odcházejícího učitele.

Nadučitel šel se sklopenou hlavou, všecek popleten, s nechápavýma očima; v rozpacích si škubal převislý knír.

Oberva přistoupil k němu klidně. „Křičel sem na vas trochu, pane nadučitel… ale už se na mě něhněvajtě … to vitě, v takové chvili každý člověk se zapomeně … dyť sobě to možetě představiť, bylo to třicet rokuv bezmala – „

„Ale já jsem se přece, pane Obervo, provinil,“ řekl nadučitel zlomeně. „Ta poslední vůle nebožčina – „

„Je něplatna,“ řekl Oberva určitě a poněkud se pomračil. „Jak by mohla byť platna, dyž už něbožička něbyla při smyslach? Už včera mluvila z cesty a smyslu jeji řeč něměla.

34$

No, řeknitě sam na svoje svědomí, mluvila rozumně, či už o sobě něvěděla?“

„Já nevím …,“ těžce ze sebe vypravil nadučitel.

„Ale ja vim,“ řekl Oberva s důrazem, jako by na dekret pečeť kladl, „ja vim, že to už mluvila same fantazije. Kostelní spolek … fond na stavbu kostela … a pul gruntu na to … no, není to napad už z pomotane hlavy? Mluvtě sam, pane nadučitel! Nikdy nic takového robě na mysl něpřišlo a to smy už měli roky ujednane, že cely grunt budě muj – „ „Ale přece …,“ odvážil se nadučitel namítnouti, „jasně mi to řekla, dvakrát mi opakovala … že ne vám …“

„Neni pravda,“ řekl Oberva tvrdě, „němohla nic takového jasně mluviť… ludi něpoznavala … jake stě to měl mámeni…? Už přeca leda chrčela – „

Když uviděl zmatený výraz nadučitelův, přešel z příkrého tónu v chlácholivý a omlouvavý přízvuk:

„I dyby … dajmy temu, pane nadučitel, že měla ešče jasné smysly, že věděla o světě a s rozmyslem že dělala poručenstvi … byl by ten kus papiru co platný? Ani křižkuv něudělala … ani podpisuv tam něbylo … Každému by napadlo, že se papir popsal, ež dyž už nědychala … a že stě sobě to napsal, jak stě sam chtěl … No, něhněvajtě se, ja vam něchcu ubližovať, ani vas uražať… ale takova myšlenka každého udeři do hlavy – „

Nadučitel už neodpovídal. Byl skleslý a bezradný. Díval se do země, jako by on byl při tom všem viníkem největším.

Oberva se lehce usmál, už zase klidně a vítězně.

„Co bystě se staral o takovu věc? Ani za řeč něstoji! Mala mylka – ta se přitrefi každému – „

A pošeptal mu určitě, rozkazujícím tónem, z něhož nebylo odvolání:

„Vy o tym budětě potichy. Něpovitě ani slova … jak bystě u nas něbyl a o ničim něvěděl … Nětyka se vas to, vy se paliť v te věci něbudětě … Šak mě budětě potřebovať a myslim, že něbudětě lutovať… A kdo vi, jak dopadnu

35$

volby na podzim … ešče i starostu bysem moh byť… ja nepravím, něvim, ale všecko se može stať – „

Podal mu ruku a řekl hlasitě:

„Sbohem, pane nadučitel, děkuju vam, že stě k nam přišel.“

Nadučitel dotkl se chabě podávané ruky, neřekl ani slova a malátně odcházel.

Oberva obešel dvakrát dvůr. Čelo jeho bylo jasné a vzdorné. Hlava jeho se zase pevně vztyčovala na svalnatém krku.

Díval se na vysokou, modrou, bezoblačnou oblohu. Podíval se do chlévů, do konírny, kde kůň k němu zvedl hlavu. A pak se zvolna vrátil do světnice.

Žena ležela zkřivená, drobný věchýtek hnědého kořání. Ruku měla v lokti stočenou a prsty široce roztaženy. Rozcuchané šedé vlasy vydraly se zpod hrubého barevného šátku.

Oči byly stále široce rozevřeny. Oberva je těžce stiskl, ale víčka se nedomykala.

Pocit uvolnění ho příjemně rozehříval. Bylo mu tak, jako by stál na široké pláni sluncem zalité … jasná obloha nad ním, světlá dálka před ním a větřík lehce povívá. Není stínu, není břemene.

Třicet roků vzteku a hoře, nestvůrného čekání, klamných nadějí přeletělo mu hlavou. – Pod okny čekával a do oken se díval. – Všecko byl by udělal, i jedu jí namíchal, i zardousil. – Viděla v něm vždycky jenom čeledína, jehož si koupila za polovic gruntu, ne hospodáře rovnocenného, vždycky jakéhosi vetřelce, jenž musí odsloužit majetek.

Mávl rukou a odkašlal si. A lehce, jako by zdvíhal otýpku pápení, zvedl mrtvolu z lavice a uložil ji na postel.

Musí vědět zvědavé a klepavé sousedky – beztak bude lidských řečí až hanba – , že dokonala na lavici, na holém dřevě?

A hle, ani ten zázračný prostředek, to svaté tajemství jí nepomohlo. – Smrt zlomí i kouzlo nejposvátnější –

36$

A jak ji přenášel na postel, z kacabajky vypadlo na zem několik zmačkaných papírů. Zvedl je a posměšný úsměv rozšířil mu tvář: byly to bankovky, jež si nebožka uschraňovala. Nač je skrývala?

Ale tak že je uschoval: vzápětí se přihrnuly čtyři ženy, s hlasitým hovorem a předstíraným litováním jedna přes druhou mluvila o nebožce, že si vykoupila už na zemi muka očistcová. Hlomoz naplnil světnici, kde po léta leželo jenom přísné a bodavé mlčení.

III

Tato nedělní příhoda otrávila nadučiteli Františku Horutovi všecku životní radost na několik dní. Vrátil se domů jako polámán, a cestou zmateně mu přeskakovaly úlomky Obervova rozhovoru.

Styděl se sám za sebe. Jak byl zbabělý a zakřiklý, jak se dal udeřit vzteklým přízvukem sedlákova rozčilení! Nevybuchl, nenasypal na jeho hlavu uhlí řeřavého, nevyčetl mu chamtivost a neúctu k umírající, nebránil osudného papíru, nevzbouřil služky, nezakřičel do okna – ne, nic neudělal, jen stál jako školák, nad nímž se mračí hněvivý poručník!

Teď ho teprve napadlo, co všecko měl udělat; měl bránit práva, měl vykřiknout do celé Lipiny poslední šeptání stařeny, měl Obervův výkřik srazit výkřikem stejně zlobným, stejně určitým, stejně vášnivým, měl – ano, měl – ale všecky možnosti se mu vynořovaly teprve nyní a každá z nich se vysmívala, že teprve nyní je nalézá a poznává.

Oběd mu nechutnal, sousto mu rostlo v ústech. Dal se při jídle do čtení novin, ale smyslu valně nechápal, všecko se mu převalovalo v hlavě kalnými vlnami a řádky mu splývaly v rej potměšilých literek. Snažil se úsilným napětím vůle přemoci nepozornost a upnout zájem na politický článek, ale dařilo se mu to v několika odstavcích; pak myš-

37$

lenky zvedly se zvířeně, až mrzutě odložil noviny. Stále viděl vzdorné býčí čelo, jak se tyčí proti němu, slyšel jeho pánovitý rozkaz, aby mlčel, že ho bude potřebovat, až bude starostou –

On starostou! On, bývalý čeledín, jak posměšně vždy vykřikoval nynější starosta, úhlavní jeho odpůrce. Čte těžce, píše násilnou rukou, jež při podpise proryje papír. Je to věru komické, že tu myšlenku vypoví s neostýchavou určitostí! …

Ale hned nadučitelova úzkostlivost, jež třikrát všecko vážila a rozsuzovala, namítala: A není to možné? Není on mocný sedlák? A jeho grunt – kolik je jich takových v dědině mezi těmi dvanácti, třinácti? A což Jurek, nynější starosta? Nemusí mu napsat i nejsměšnější maličkost? Nedává mu každý obecní akt, že na drobné literky nevidí? Nevysmívá se mu potají celá dědina, že místo „potvrzuje starosta“ napsal „potvora starosta“?

Nadučitele až hlava rozbolela z těch překotných myšlenek. Nevrle odpovídal ženě, úsečně jí jenom řekl, že Obervová umřela. Ale v hlavě měl bzučení, jako by se mu mozkem včely rojily. Volání dětí v kuchyni ho rozčilovalo.

A stále viděl zhroucenou tvář Obervové … děsivý pot… pokroucené ruce… vytřeštěné oči – – v představách znovu slyšel sípavý hlas umírající, otrávený strašlivou nenávistí, hlas, jejž smrt rdousila. Chytal ty poslední záchvěvy, jež už se už rozplývaly v nicotu … A pak zase Oberva, násilný, divoký, tupící poslední vzdechy – –

Ale po chvíli se nořily i omluvy: A nemá Oberva pravdu? Nepřišel vlastně už pozdě? I kdyby vyběhl z gruntu, zachytili by svědci ještě třepetavý životní plamínek? A mluvila to s rozvahou, či bylo to už zmatené blouznění, jež nerozeznává hranic ani možností – ?

Rozmrzel se sám na sebe. Proč tam vlastně chodil? Jaký má vlastně vůbec užitek z písaření?

A pak se mu už hrnuly výčitky a obžaloby. Nikdy k té dědině nepřilnul. On, ze severní Moravy, z poměrů zcela

38$

jiných, pořád se cítil cizincem zde na rozhraní Moravy a Slezska, na rozhraní češtiny a polštiny, na rozhraní ustupující polní práce a vítězného průmyslu, v kraji, kde starý ráz kmenový byl stírán každým dnem. Nářečí ho plnilo dlouho zoufalstvím, ve škole se děsil nezvyklého přízvuku a mazlivé výslovnosti, jež se mu zdála šišláním, děti marně naváděl k délkám a důrazu na první slabice … až nakonec, vida marnost svých snah, bezmocně složil ruce v klín a nerozčiloval se, když žáček promíchával spisovné tvary dialektickými obměnami. Ale byla to rezignace únavy, ne vnitřní smír. A nyní v trapné náladě mrzel se nade vším, nad školou, nad dětmi, nad dědinou, nad sebou, a nejraději by opustil černý kraj na neshledanou; jsa náladový, nevýbojný, trochu zatrpklý, přímo s jakousi trýznivou svéhlavostí jen vyhledával, co zde zažil nevlídného a trpkého, jak jeho školská práce byla lopotou na nevděčném úhoru a jak všichni lidé byli jeho nepřátelé.

Neusnul vůbec a mrzutě vstal, procházel se školní zahradou, kde otrhané hrušky a polámané větvičky znovu ho popouzely k výčitkám. Teprve večer, když uřícené a usháněné děti ulehly a když i jeho žena po nekonečném šukání se odstrojovala, pověděl jí všecko, o své nejistotě, o vnitřním nepokoji, o zahořklém zmatku; vypravoval jí ne tak ani z pocitu sdílnosti a důvěřivosti, ale že musil někomu předložit své jednání na rozhodnutí, aby se mohl úsudku pak uchytit.

Nadučitelová, objemná, dobrácká žena, ale s rysem praktické prozíravosti v usmířeném obličeji, vyslechla pozorně, ale potom, když se už muž opakoval a znovu se vracel k podrobnostem, zasmála se a rozvazujíc zamotanou tkaničku, řekla určitě:

„Bože, nad čím vším se trudíš! Nad takovou hloupostí! A prosím tě, co ti vlastně záleží na celém testamentě? To se rozumí, že má Oberva pravdu … zmrzačit si grunt proto, aby zde kdysi stál kostel! A vlastně … jak sám pravíš, přišel jsi pozdě, podpisů nebylo, umřela dřív … a je tak dobře,

39$

ještě by na tebe Oberva psí hlavu vstrčil! Vždycky ti zbytečné mouchy do hlavy lezou!“

Nadučitel se uspokojil a mluvil pak jen proto, aby mu žena vyvrátila i poslední námitky.

Ale věc s testamentem skoncována nebyla. Druhého dne večer, ještě před pohřbem Obervové, přivezla hubená Hedva na trakaři dva pořádné pytle obilí.

Nadučitel se znepokojil. S Obervou nikdy předtím neměl důvěrností a nyní mu posílá obilí! Jedna myšlenka udeřila ho do hlavy: chce mne podplatit!

„A proč hospodář … co je … a nač, nač?“ koktal roztržitě, když mu skládala pytle.

„Ja něvim,“ zubila se děvucha, ale její potměšilé oči svítily drzým plamínkem, „hospodař něpovidali … že pry mamy letosť pěknu urodu a že ani všecko něspotřebujemy … beztak s nimi něbylo řeči, dyž je u nas takový tumel s pohřebem – „

Nadučitel učinil posuněk zoufale bezradný, jako by odmítal Obervův dar, ale dříve než mohl říci jediné slovo, zakročila jeho energičtější a praktičtější choť, jež včas postřehla jeho idealistický pokus, a podávajíc s klidným úsměvem Hedvě peníze od cesty, řekla rozvážně a samozřejmě:

„Že necháme hospodářovi pěkně děkovat… a že se s ním pan nadučitel už spraví – „

Děvucha odcházela a její tvář měla výraz lidí, kteří vědí tajemství, ale nepovědí ho každému.

Hedva ovšem ono tajemství pověděla. Když jela s prázdným trakařem, potkala se s Terezou Svrčinovou, co sloužila u burmistra, nejvěrnější kamarádkou svojí.

A ovšem bylo velké divení, kde byla s trakařem. Hedva jako strašné tajemství vyzradila, že u nadučitele. A hned přidala k tomu tajemství neméně dráždivou domněnku, že v tom cosi je. Nadučitel byl u umírající hospodyně v jejích posledních minutách, kdo ví, co viděl a slyšel, možná, že dělal s ní poručenství, a hospodář přišli z Dubové až k po—

40$

ledni, když už hopodyň dodýchávali … To vše vyprávěla Tereze kvapně, horečně, a oči jí svítily potměšilou radostí, že něco tajemného ví a že může odhrnout aspoň cípek tajemství, které skrývá soužití hospodářovo s nebožkou.

Tereza se třásla na celém těle rozkošným pocitem, když slyšela tu zprávu. Takové tajemství! Musela se Hedvě zadušovat, ať se do země propadne a jazyk ať jí uschne, že neprozradí ani litery! Ale když přišla domů, vypověděla všecko hospodyni, že Hedva od Obervů vezla nadučitelovi obilí a to jistě že je v tom jakési cigánstvo, že nadučitel byl u nebožky a že možná spisoval s ní poručenství… a zadarmo že to Oberva nedal, takový lakomec, co chudobnému člověku nepřeje a sousedovi by nepomoh …

To vše zvěděl starosta. Přišla mu ta zpráva velmi vhod. Oberva mu odedávna byl velký v očích: cítil v něm soka, který mu dřív nebo později uchvátí starostenství. Věděl, že vtipkuje o něm, že se vysmívá jeho závislosti na ženě … on ubožák, který třicet roků čekal, než mu žena uhne a ho vysvobodí…

Nemohl se ani dočkat zítřka. I on jako všichni ostatní sedláci byl pozván, aby nebožku nesli do Dubové na krchov. Odříci nebylo by urážkou Obervovou, ale urážkou stavu, potupením starých a nezměnitelných tradic, které pevně přikazovaly, že hospodyň z gruntu musí být nesena nejstaršírni gruntovníky a z velikého dvanácti, aby se třikrát mohli vystřídat. Ať dědina podléhala čím dál tím více moci šachet a železáren, silných a mohutných verků, ať dělnické vrstvy prosakovaly a neodvratně splachovaly někdejší starosvětský selský život dědinský, ať chalupníci byli z největší části zároveň havíři či hutníci, staré příkazy, posvěcené zvykem po věky, svítily stále jako posvátné zákony pro těch několik gruntů, jež se ještě uchraňovaly v průmyslové zátopě. A tak přes všecku řevnivost a očividné nepřátelství přišel Oberva předně k starostovi, poseděl na chvilku, skyvku chleba odštípl a požádal, aby i on, starosta, prokázal nebožičce poslední sousedskou úsluhu na krchov dubovský –

41$

A byl to slavný, okázalý pohřeb, když nesli zkřivené, vychladlé kosti selky-trpitelky. Jakub Oberva dvakrát každý krejcar na ruce obrátil, ale přitom dbal i na honor. Ukázal se, aby se o něm mluvilo. A bylo lidí hojně z Lipiny i Dubové, i z vedlejších dědin přišli, z Moratína, Zichova, Byčiny. A když se průvod za slunného odpoledne ubíral mezi poli a když se z dřevěného kostelíka tenký zvonek rozezpíval na uvítanou, zazněly zpěvavé prosby růžence ne jako zoufalý výkřik bolestné ztráty, ale byla v nich klidná pohoda plného slunce a dozrávající úrody –

Potom farář kázal dlouho, dlouho, jak vyžadoval starý zvyk pro domorodou selku, mluvil o jejím utrpení, o hořkém kalichu, který vypila až na dno, připomněl příklady z bible, trpělivého Joba a opovrženého Lazara, vracel se v hlomozných řečnických obměnách znovu k myšlenkám prosloveným, ujistil nakonec přítomné, že jest jí připraven věnec nehynoucí, a prosil za odpuštění všech, komu ublížila z křehkosti lidské –

Starosta přešlapoval netrpělivě a bloudil očima po Obervovi, jenž stál klidně, nebědoval, rukama nelomil, a z něho přecházel zase po nadučitelovi; ten se držel rechtora dubovského a několika kostelních zpěváků: zazpívali Libera stoupavým, roztřeseným tremolem.

Nedostal se k němu, ani když se všichni vraceli do Obervova gruntu, kde je čekala „zaúcta“. A když zasedli ve velké jizbě pod začernalými trámy a seskupili se kolem podlouhlých stolů, podivnou náhodou byl zase od nadučitele roztržen: dubovský starosta přidržel se ho a strašně si stěžoval na okresního hejtmana, jaký je to s ním kříž, že pořádně moravsky slova nepromluví a že se až člověk zapotí, než uhodne jeho motanici.

Tím byla starostova napjatá pozornost na chvíli roztříštěna a rozptýlena nadobro, když Madlena nesla na stoly jídlo a kostnatá Hedva za ní pivo.

Rozšumělý hovor bezděčně se utlumil a zvědavé, podezíravé oči zabodly se do rozložité, plné postavy Obervovy

42$

služky; jako střely vyletovaly pohledy, ohýnky se na nich třásly a zachycovaly její kulatou tvář, její oblá ramena, její silné boky i její vystouplý život. To, o čem se v dědině mluvilo v šuškavých nápovědích, to se nyní ukázalo plně, napospas všem, aby si o tom při plné sklence vyměnili výmluvné pohledy, letmé sice, aby hostitel nic nepozoroval, ale přece jasné dost. I Madlena vycítila z opadlé vlny živého hovoru, že vpadla do proudu jako cizí těleso, a zalila se rudým zážehem až po světlé vlasy.

Starosta dubovský dloubl lipinského lehce do žeber a ukazuje rozevřenýma očima na Madlenu, zahučel přitlumeně posměšným přízvukem:

„Hospodyň nova … zakratko pujděmy na svaťbu Obervovi – „ Ale lipinský starosta podíval se na něho chytrácky, určitě, a natáhl k němu dlaň:

„Kamarade, spěš mi na te dlani vlasy vyrostu … Dybysem Obervu něznal … No, šak budě včil vyvaďať, co se nebožičky zbavil.“

Odmlčel se a zamhoural významně očima:

„A kdo vi, jak budě vyvaďať a co ešče na něho čiha – „ Teprve když vyšli všichni z gruntu do hospody, aby tam mrtvou zapili, podařilo se starostovi chytit nadučitele. Dubovský starosta zmizel někde v popředí, též Oberva šel hodně v jeho blízkosti, a tak se mohl starosta lehce přitočit k nadučitelovi.

„Pane nadučitel, mam s vami moc duležitu vyřidu,“ řekl se slabým úsměvem, ale tvář se mu až cukala nedočkavostí.

Nadučitel Horut, jako vždy lekavý a neklidný, vytřeštil oči a zastavil se.

„Vy stě výborný člověk, cela obec je s vami spokojena a ja na vas nědam dopustiť. Dyby přišlo cokolvěk, u mě dycky najdětě ochranu – ,“ vykládal zeširoka.

Nadučitel se znepokojil tím nezvyklým úvodem. Jak znal starostu, jistě něco chce.

A tu ho starosta celého otočil laskavým úsměvem, ale řekl určitě:

43$

„Nězapirajtě mi, ja už vim najisto, že stě dostal od Obervy dva měchy rži – „

Nadučitel ustrnul údivem. Kdo to vyzradil? Žena? Není možná, ta nikdy ne –

„No dobra, ja vam jich přeju – ale vy stě jich něměl brat – Ale ja vim, i za co stě zrni dostal – „

Nadučitel měl pocit, že se octl na skřipci a že nyní bude hrozným mučením sužován úd za údem. Starostu nikdy – jako vůbec nikoho v celé dědině – neměl v lásce, ale nyní se přímo polekal v náhlé nenávisti: odkud všecko ví, kdo mu vyzradil o nešťastné neděli?

„Pravda, pane nadučitel: psal stě pořízeni … a za to vam dal Oberva dva měchy – doléhal starosta dále a jeho oči měly vítězné plaménky: dobře viděl bezradnou tvář nadučitelovu.

„Za nic zlého, za nic zlého,“ vykřikl nadučitel podrážděně. „A kdo vám co vykládal, pane starosto? Rád bych všecko věděl a musím vědět, nedopustím, aby se děly klepy za mými zády! Já v těch věcech mám ruce naprosto čisté!“

Až se třásl rozčilením.

„Ale, ale, pane nadučitel – ,“ chlácholil ho starosta, „na co bystě se hněval? To se vi, že ja vas z nejmenšiho něobviňuju. Dyť my všeci v obci známy Obervu. Ja vim, že vas přemluvil… Ale to, že stě měchy vzal, to bylo od vas moc něopatrne. Nevim, nevim, co by svět na to řek – „

„Ať řekne, co chce,“ vybuchl učitel, „já mu to zaplatím na krejcar a nechci žádných milostí od něho! Neposílal jsem k němu, ani slovíčkem jsem se mu nezmínil a můžete mi věřit, pane starosto, že jeho darem jsem byl překvapen nejvíce já sám. Pravda, psal jsem poslední vůli a byla nepříznivá pro Obervu … ale svědci už podepsat nemohli, nebožka dřív umřela. A vždyť jsem už z toho blázen – „ Starosta až zapískl radostným překvapením.

Přece jen jeho tušení bylo správné, přece jen Obervu zbůhdarma nepodezříval! A nadučitel mu vypověděl všecko pěkně zřetelně, bez mučení, bez zapírání, a to jen proto,

44$

že tak šel na něho s chytrou, s přátelským úsměvem. U srdce ho hřálo vědomí prozíravé chytrosti.

„Psal stě poručenstvi, dyť sem to všecko věděl,“ smál se starosta, „či by Oberva dal zadarmo obili, dyby mu něhořelo …? A kdo ma to poručenstvi?“

„Oberva, Oberva…,“ vypovídal nadučitel bezradně a skoro až zlostně. „A beztak to byl hadr papíru, platnosti to nemělo, bez podpisu bylo pořízení! Roztrhl arch – a já abych teď měl nepříjemnosti! Už ani slyšet nechci o té věci!“

„O, pane nadučitel,“ pokrčil starosta rameny a jeho řeč měla přízvuk neobyčejně starostlivý a vážný, „o te věci ešče hodně uslyšitě! Tak to ja něněcham, takova něspravedlivosť se něsmi v naši dědině pachať, i na Obervu rostě kyj!“

„Žádná nespravedlivost!“ rozčilil se nadučitel a jeho posunky byly nervózně trhavé, „ani řeči nemůže byt o nespravedlivosti! Měl pravdu, že roztrhal poslední vůli, když to vůbec poslední vůle nebyla! A já nechci být do ničeho zatahován, o ničem nevím, k ničemu nebudu svědčit! To vám, pane starosto, povídám předem, abyste mne do ničeho nezatahoval! Veďte za svědka toho, kdo vám o tom pověděl, mne ne, mne ne, já nechci…!“

A rukama přitom nevrle potřepoval.

„Obervu kryť němusitě,“ řekl starosta důrazně a s lehkým nádechem posměšku dodal: „Ani jeho zrni za to něstoji! Vraťte mu to obili! Zbytečná dožera by z teho byla! Potřebujetě obili, dobře, dyť i nam se letošni rok pěkně urodilo, obili sype jedna radosť… a či bysem ja vam něposlal tak dva tři měchy?“

„Nechci, nechci!“ křičel nadučitel, až starosta ho za rukáv poškubával, „od nikoho nechci, do neštěstí mě zbytečně přivádíte, moje trápení ještě rozmnožujete!“

Přicházeli k hospodě, z níž už bila vlna vzrušeného hovoru a výkřiků. Nadučitel náhle, jako by ho udeřila prudká myšlenka, škubl sebou, lehce zavadil o klobouk a ještě před prahem se obrátil; bez slova a spěšně se vracel domů.

45$

„Pane nadučitel, pane nadučitel!“ zavolal hlučně sta rosta, ale nadučitel se už ztrácel v houstnoucím soumraku: ještě okamžik bylo vidět jeho nachýlenou postavu, skloněnou hlavu a poškubávající ruce.

Starosta postál na minutu na prahu, pokrčil rameny, zabručel cosi o podivnosti a potrhlosti a vešel do hospody.

Začernalá světnice s oprýskaným šenktyšem v rohu byla plna hovořících lidí; dvě lampy házely kmitavé žluté světlo na hlavy, na plochy zelených stolů, na nezřetelné obrazy s loveckými výjevy a reklamní plakáty na zdi. Vzduch byl dusný a hustý, prosycen kouřem, výpary piva, pachem starých syrečků.

Lidský úl šuměl.

Tvořily se hloučky, jak se lidé seskupovali kolem stolů, hovořilo se o počasí, o úrodě, odhadovalo se, jak bylo loni a komu letos víc úroda sype, mluvilo se, že by bylo dobře odvodnit kus rybníka a obecní pastviny u vody prodat – verky beztak prý už dávno mají zálusk na ty pásy země – a při tom všem hovoru jméno zemřelé se ani nevynořovalo, na její život si ani nikdo nevzpomínal. Byla mrtva, neodvratně mrtva, dědina ji odvezla na krchov, ale po každé smrti třeba se vrátit k životu a zaúcta v hospodě byla takovým přechodem od vykopaného hrobu k praktickému životu, k polím, sklizni, dobytku, gruntům, chalupám i k hospodě. – „Bo živi se maju schazať s živými a mrtvi s mrtvými – jak dokládal starý dědinský mudrlant.

Nosilo se pivo a přišla na stůl i kořalka. Oberva seděl v čele dlouhého stolu, pil bez dychtivosti, mluvil na všecky strany s rozvážnou odměřeností, jeho brada pevně se vypjala pocitem klidné určitosti. Když ostatní už vykřikovali opilé pošetilosti, tloukli na stůl a prudce rukama potrhovali, on byl pořád skoro úplně střízliv, jen lehce rozveselen, s živějšími plameny v urputných očích.

Starosta se opil brzy. Vedle něho sedělo několik známých, s jedním si smluvil výměnu koně, propíjeli hned litkup, ruce si podávali, chlubně vychvalovali přednosti svých

46$

zvířat. „Na výstavu s takovým koněm, jako je muj!“ tloukl se do prsou a všecek hořel.

Potom se začal vychvalovat a ostatní špičkovat. Starostu už znali, že je v opilosti protivný, že rád vyrývá a zajíždí. Nejdříve zesměšňoval vyměněného koně. „Ja vim, dřik se na něho brusil zuby, ale abys viděl, že sem dobry a přajny, měj sobě lepšiho!“ A zas hrdě udeřil se do prsou.

A když soused jeho dal se do řeči s jiným, aby nezůstal osamocen, vykřikl přes stůl na Obervu:

„Tos, Jakube, rad, že se ti ulehčilo! Nězapiraj, dyť to všeci vimy!“

Oberva sebou lehce škubl, býčí jeho čelo se rozrylo rýhou, ale řekl nerozčileně:

„Něvyryvaj, starosto! Takova řeč něpatři dnes mezi nas! Něpřišli smy se žhrať, ale na zauctu za susedsku usluhu! Ve zlym se němusimy rozchazať!“

„Nětřeba zlosti!“ pokračoval starosta a jeho řeč měla už těžkou výslovnost opilých. „Ženu si měl, a přece si byl vdovcem! Žena ti ležela a jak mlýnský kameň tebe tlačila …! To byl očistec a pro takového chlopa jak ty! A ešče v poslední deň ti dělala těžkosti … no, s poručenstvim – „

Oberva povstal a hrozivě se napřímil, zrudlý, pomračený, ramenatý.

„S jakým poručenstvim?“ udeřil otázkou.

I opilí starostovi sousedé cítili neurčitou tuchou v zakalených mozcích, že jsou svědky výjevu nevhodného a nevkusného, že taková hádka s hostitelem je hrubým porušením dědinského mravu, a proto okřikovali starostu, domlouvali mu blábolivými hlasy, za kabát ho poškubávali, jeden dokonce i dlaní mu ústa zacpával.

Ale starosta cítil, že roste. Roztříštěné vlny hospody se soustředily a on byl jednotícím středem. Oči všech upřely se na něho. Nenávist proti Obervovi podvědomě v něm vyšlehla. Jak stojí ten hlaváč zbujný!

„Hehe, Jakube!“ výšklebně se posmíval, „nědělaj se hlupym! Vimy to … poručenstvi tě stalo dva měchy rži a roz—

47$

trhals papír, aby svědectva žádného něbylo … ale vyjdě pravda navrch – „

Odmlčel se a po chvíli jizlivě vyprskl: „Dosť malo obila za takové ciganstvo a zlodějstvo – „

Oberva potrhl rameny, pokročil o krok až k samému stolu starostovu, rozpřáhl hrozivě železné, velké ruce, jako by chtěl starostu rozdrtit, a pravil posupně, vztekle:

„Dybys něbyl starostu, se země bys něvstal! Pod stolem bys sbiral svoje kosti! Lunt si, ale tvoja důstojnosť tě chrani! Ale to ti pravim, starosto, a každému to v hospodě pravím, že tě hned zejtra zažaluju a do kreminalu tě přivedu! Dokazať musiš před sudem, co tu vykřikuješ! A s každym zatočim stejně!“

Odešel na své místo, usedl, napil se prudce. Černé vlasy spadly mu do čela.

Chvíli hovořil napohled klidně se sousedy, pak podával známým ruce a na okamžik se domlouval s hospodským.

Od šenktyše vyšel těžkopádným, mocným krokem a opustil hospodu.

Teprve na cestě zlost ho rozpálila. Zatínal pěsti, odplivoval si a polohlasitě vyrážel vzteklé klení.

Vztek jeho přešel brzy ze starosty na nadučitele. Kdo jiný mohl vyzradit než rechtor mizerný, který obilí vzal, a přece nemlčel? A odpor jeho, živelný odpor proti každému člověku, co nerobí rukama a jenom se v papírech prohrabuje, proti každému pánisku lenošnému, houstl v tvrdou nenávist, jež by se nejraději na místě mstila až do pocitu ukojení.

Když přišel domů, bylo už všude v gruntě tma a vrata zavřena.

Prudce udeřil pěstí na dřevo. Tři rány dutě zalehly do ticha.

Přišla otevřít Madlena, odstrojena už, bosa. Bílá skvrna košile a nohou kmitla se šerem dvora a stínem chodby.

Jindy měl Oberva ve zvyku – ještě za živa nebožky – že udeřil Madlenu po širokých zádech nebo zatáhl za svět—

48$

Iv cop, což měl být projev jakési drsné, neomalené důvěrnosti, ale dnes se děvuchy ani nedotkl a hřmotně šel za ní chodbou.

Nešel do přístěnku, kde spával s ní, ale zatočil se do velké jizby, v níž zemřela nebožka.

Nevšímal si, že Madlena zůstala na chodbě přede dveřmi, ulekaná a znepokojená, zavřel za sebou dveře a rozsvítil kahánek. Při mdlém a třesavém světle, jež rudě plovalo v tmách, odstrojil se, boty odkop! pod lůžko a odhodil těžkou peřinu; hned po smrti nebožky dal vyházet slamník a převléci peřiny.

Natřásal si shlavky, když dveře zlehka, nesměle zavrzly a postava se zabělela na prahu.

„Hospodářu … idětě už spať?“ řekla Madlena pokorným, jakoby nalomeným hlasem.

„Vidiš – ,“ odpověděl Oberva úsečně.

Chvíli ticho, dusné, trapné.

A pak se bílý stín na prahu zakolísal a vrávoravě přešel jizbou. U lože se těžce zhroutil u samých nohou Obervových.

„Co děláš za komedyje?“ zahučel Oberva přiškrceně.

Ale Madlena vypukla v usedavý, chroptivý pláč, jenž zmítal jejím tělem, v pláč divoký a dravý, jenž těžce zapadal do rozměrné jizby trhaným vzlykáním. Byl to bezmocný pláč člověka oloupeného, zrazeného, pošlapaného …

„No … co … co – ,“ tvrdě řekl Oberva, „něbuděš přece mi na noc hrať takovu písničku – „

Jeho drsný vtip přeťal Madlenino štkaní na vteřinu. Objala ho kolem pasu a celým tělem spolehla klečíc na jeho kolena.

„Hospoda-řu – ,“ slabikovala zajíkavě, „vy tu už zu-staně-tě – ?“

„Zustanu a ode dneška budu tu spavať,“ řekl určitě.

Madlena svírala horečně silné to chlapské tělo a třásla se jako v křeči; narudlé pruhy světla tančily po její opálené šíji a silných rukou, podobných zoufalým pažím trosečníka,

49$

jenž se zachytil vratké výspy užuž se lámající. Skrčila se, polo sedíc a polo klečíc, nohy se jí nepřirozeně nakřivily; tak zde sebou škubla v bolestném zranění.

„Vy – mě – už – ně-chce-tě – ?“ pokusila se ještě jednou v těžkém pokoření sebe nabídnouti.

A Oberva ji chytil za ruce, nadzvedl a řekl:

„Di už spať … budě třeba rano skoro vstavať – „

Ta věta byla už rozhodnutí, jež se nedalo měniti.

Madlena vypotácela se ke dveřím, jež skřípavě zavrzly.

IV

Tu noc málo spal Oberva, poprvé zase po dlouhém čase; spal vždy tvrdě, mocným oddychováním. Výjev se starostou ho nejvíce znepokojoval, jednotlivé útržky celé té scény vracely se v pestré směsi před oči a slova ještě bila v jeho sluch.

Potom se všecko spletlo v divoký a zmatený vír, jenž ho otupoval a v němž nebylo souvislosti; cítil palčivý vztek, ale též podivně nepříjemný pocit, jako by polkl hrst popela.

Věru, vyplatil by tisíc rýnských na dřevo, kdyby nebylo motanice s poručenstvím, kdyby byla nebožka dodýchala dřív, než přispěchal nadučitel.

Nadučitel! Sotva se jeho vytáhlá, kymácivá postava zakmitala v Obervových představách, probouzela vždy novou vlnu vzteku. Lačný rechtor, cizák jakýsi přivandrovalý! A umiňoval si bezděčně, jak se mu pomstí, jak ho zvolna a na každém kroku bude sužovat, jak mu pobyt v Lipině otráví, až –

Ano, až –

A zase ono nepříjemné mrazení přebíhalo mu po zádech, když si uvědomil, že musí jednat. Slíbil slavnostně přede všemi, že starostu zažaluje a do kriminálu přivede. A zažaluje! Cigánstvo mu vyčítal a zlodějstvo!

50$

Ráno, hned za prvního projasnění, vstal a procházel se rozlehlou světnicí. Připadala mu cizí, jako by ani doma, ve svém neprespal. Jako by byl návštěvou někde u lhostejných lidí, kteří ho ubytovali do veliké jizby a položili do rozložité postele, jíž nebyl uvyklý. A on … vždyť jeho lůžko bylo v přístěnku … a vždyť si už po dlouhé měsíce zvykl, že vedle něho oddychuje krevnaté, zdravé ženské tělo, jehož živočišné teplo cítil na dosah ruky a jež ho dráždilo smyslnou oblostí. Jak dlouho už nespal tak sám, v podivném tichu!

Pomračil se a díval se oknem na rudý požár červánků. Rysy jeho ztvrdly a znevlídněly. Jen napolo oblečen přešel chodbou a stájemi, hlučně probouzel čeleď a drsně nadával, že si usmyslili v nejpilnější robotě chrápat do poledne.

Potom se zvolna holil všecek mrzut, že má málo teplé vody, a úzkostlivě shledával nejlepší prádlo i šaty, jako by se chystal k největším svátkům. Před osmou zapřáhl. Stál už u těžkopádné bryčky, když na chvilku zaváhal a hlomozně zakřikl na Madlenu.

Přišla na dvůr se sklopenou hlavou, popleněná hořem a proplakanou nocí, s oteklými víčky a zarudlými tvářemi, všecka nachýlená, jak těžkou rukou k zemi přimáčklá.

„Daj pozur, ať se nestane nikdě škody,“ drsně přikazoval, „Hedva pujdě ešče na pole… ať nězhnilači… S obědem něčekaj – „

Každé jeho slovo bylo jako úder sekyry, pádné, proti němuž není odvolání. A nevšímaje si dále Madleny, lhostejně sklouzávaje po jejím přišláplém bokatém těle, vyskočil na kozlík a pískl na koně.

Mračil se stále, když se ukázala první šachta, když o něco dále hlomoz strojů vřezával se do jeho nevlídného neklidu, když dým ho v oči zaštípal. Potom se otevřela před ním široká plocha Ostravy, změť šedých domů a červených komínů, unaveně dýmajících v horkém srpnovém dopoledni, zatažená kalnou a neveselou mlhou. Když vjel do ulic, hlučících a svítících pestrými skvrnami krámů, o poznání

51$

stlačil obočí.

Přišel časně: v kanceláři doktora Kremera advokáta ještě nebylo.

Oberva vešel neklidně, nuceně vzpřímeně, s vypjatou čtyřhrannou hlavou na žilnatém krku, ale nejistě a zmateně blýskaje očima. Šedivá advokátní kancelář, zoufale nudná a potemnělá, tísnila ho k nesnesení.

Židovský písařík, přizrzlý, s vytáhlým krkem, jakoby po týdny nemytý, zvedl se neochotně z židličky a lhostejně procedil:

„Pan doktor bude pšijít hned – posaďte se a počkejte moment – „

Čekání se trapně prodlužovalo, kanceláří se kmitl advokátní koncipient, jenž kvapně utíkal k soudu s velikou taškou, přicházeli lidé na poradu a vedle Obervy se usadil drobný venkovan, zřetelně zaražený nezvyklým prostředím, a dva repetící polští židé, vzájemně se překřikující v nesrozumitelné hantýrce.

Po hodině, jež Obervu bodala, kdy ztemnělé stěny kanceláře se změnily v napřažená chapadla, jež drtila lidskou duši, vešel do kanceláře advokát, přitloustlý, zarudlý, nosatý. Vbatolil se důstojně, se zdvořilou blahosklonností a jeho dvojjazyčný pozdrav vpadl do všech koutů jako rozhozené kytky.

A už písařík, divže si nevykroutil vytáhlý krk, chňapl s přepjatou uctivostí po advokátově klobouku, otvíral široce dveře doktorovy pracovny a s rozmáchlým gestem vyzýval Obervu, aby vstoupil.

Jakub Oberva usedl a advokát upřel na něho vybledlé modré oči, v nichž hrála podivná směs povýšené moudrosti a tvrdé urputnosti, nachýlil se k němu silným tělem a na jeho tvář sedl výraz milostivé pozornosti.

Oberva vyprávěl, ale mátl se, nedopověděl věty a už začínal novou, zajíkal se a všecek zrudl; až advokát, chvíli ho nechávaje v těchto bolestných rozpacích, jistou otázkou vyvedl ho ze zmatků a dal jeho myšlenkám pevný směr. Na—

52$

značoval mu takto obratně i pevně, že bez jeho pomoci je směšný dědinský ubožák, jenž žalostně pohoří se svými bolestmi.

Co že se stalo? Je žalován a chce právní pomoci? či chce žalovat? A proč? Pro urážku na cti? A žalovat lipinského starostu? I ovšem, toho zná a dobře zná, viděl ho několikrát při soudních řízeních. I hleďme, on je takový v opilství? Zlodějstvo a cigánstvo vyčítá? Nu, toť se rozumí, že se takové věci nesmějí vykřikovat před svědky, takřka před celou dědinou! Zvláště že byl pozván, že byl host –

Ale pročže nařkl pana Obervu z cigánstva? Ať se jen pan Oberva nijak neostýchá, advokát je též jakýmsi zpovědníkem a co všecko vyslechne lidských trampot, nikdo by ani neuvěřil! Hlehle, pro testament a neplatný – a to je jistě zajímavé, höchst interessant – –

Mírný lesk bledých očí advokátových ztuhl, nabyl ocelové pevnosti a přísnosti. Nabroušený nůž z nich vyletěl a zabodl se Jakubu Obervovi přímo do srdce. Zabodl a pevně tkví – –

Oberva se zmátl poznovu. Advokát přestal jeho věty doprovázet lichotivými a povzbudivými výkřiky, neuhlazoval jeho žalob, že se třicet roků trápil, že v poslední hodině, kdy se smysly ženy už dávno mátly, podivná fantazie jí přišla do hlavy, že měl přijít o všechno, na co se dřel po krvavé dlouhé roky – –

Teprve nyní se zase advokátova tvář roztáhla moudrou sebedůvěrou a jeho větičky vzpřimovaly Obervovy myšlenky. Že ovšem beze svědků nemá testament platnosti a že i tak by se mohla dokázat duševní zatemnělost ženy v této osudné hodině. Snad lékařsky? Že lékař už dávno u ní nebyl? Ale pak služky a vlastně pan nadučitel, nu ovšem ten – –

A pak zase vbodl do Obervovy duše krutou otázku:

„Ten testament – máte? – „

Kameny byly zavěšeny na Obervových rukou, když prsty sahaly do kapsy a když vytahovaly čtyři pomačkané

53$

útržky, jež se před advokátem složily v půlarch.

Advokát přelétl obsah, očima zamžikal, usmál se a pak řekl s přízvukem shovívavé jistoty:

„Nu ovšem – vždyť ten hadr nemá žádné ceny! Absolut žádné. Ani podpis, nic, nic. Jaképak řeči s testamentem – „ A vida, že se Obervova tvář proměnila v pole, jež chytá za červencových úpalů dešťové požehnání, usmál se ještě jednou a jeho věty sládly. Aby se pan Oberva nic neobával, to je očividné, že zde nejde o nic podvodného a dokonce ať hned raději při soudním projednávání pozůstalosti ten papír ukáže. Ne, ne, bát se nemusí, neuškodí to, zamezí se jen pomluvám, všem utrhačům se rázně huby zavřou a při soudě se o tom papíru ani mluvit nebude. Ale jemu, Obervovi, to udělá velmi dobře, že se hned uvidí, jaký je poctivý, svědomitý, úzkostlivý člověk, a takový dojem že je lepší než peníze – –

Jakub Oberva už opět nesl tvrdou hlavu na pevné šíji, opět jeho pohled se soustředil a zostřil a několikrát kývl na souhlas. To měl dobrý nápad, že nedělá s burmistrem žádných milostí, a však se povídá, že ten židovský advokát vytáhne z kriminálu i největšího galgána – –

Advokát si dělal na papíře letmé poznámky, jméno a nacionále zapisoval, a přitom neomylně ujistil, že se žaloba podá co nevidět, že výsledek je nade všecku pochybnost jistý, že to bude na starostu pořádná sprcha, ale že tak dobře, představený obce má chránit důstojnost úřadu a zastávat se občanů, ne jim tak nespravedlivě ubližovat – – Ulice zjasněly, když Oberva vycházel od advokáta. Dýmná mlha se změnila v slavné sluneční záplavy. Skvrny oblaků jasně svítily, skla okenních tabulí vrhala vítězné pablesky široko na chodníky.

Oberva si usedl do hostince a dal se do oběda. Na jeho masité rty usedl opět výraz dravé jistoty a vítězné síly. Jedl zvolna, beze spěchu. Ať se nyní honí celý svět, ať se lidé vztekají a běsní, on stojí pevně! Teprve nyní je pánem na svém gruntě, teprve nyní pokročí nebojácně tam, odkud se

54$

na něho po třicet roků dívaly hrozné oči ze zapadlých důlků.

Trochu se v něm na okamžik zatetelila myšlenka, vyvolaná obvyklou nedůvěrou všech lidí venkovských k měšťákům, mluvil-li židovský advokát doslova pravdu a lze-li na jeho slibech stavět, ale pochybnost se zaplašila jediným pomračením.

Popíjel dlouho přes poledne. Nepodnapil se, jen se příjemně unavil a oči se mu rozžehly. V hostinci se lidé trousili, hlučeli a cinkali sklenicemi, mdlý chlad nevysoké světnice se promísil výpary jídel a nápojů, a to vše, výkřiky hostů, omluvy sklepnice, cinkot talířků a vidliček, šum mimojdoucích z rozpálené ulice, hustá vlna prachu i hluku, to vše lehce ukolébalo Obervu a příjemně utišovalo.

A když vyjel už hodně po poledni, jel ostravskými ulicemi poklidně, nespěchavě, mimo krámy, kanceláře, šachty, železárny. Klidně odfukoval kouř doutníku a opratěmi potrhával.

Starosta také opravdu do týdne dostal žalobu.

Zprvu se neobyčejně rozčilil, před ženou tloukl vztekle obsílkou a hlomozně sliboval, že Obervovi před soudem ukáže, jaký je to cigán a ošusta, jak třicet roků čekal na ženinu smrt a takřka pod jejím oknem se válel s každou dívkou, ale později vlna náhlého vzteku se zabarvila nepříjemným pocitem odpovědnosti. Žena uštěpačně jen krčila rameny a ušklebovala se, že strkal nos do motanice, po které mu nadočista nic nebylo, a to ještě více ochlazovalo jeho sebevědomý vzdor.

„či sem měl dělať jinač?“ vymlouval se, jako by si sám dodával odvahy. „Je burmister už leda na to, aby se po nim okresni hejtman vozil a aby mu poručal poslední pisař? A aby všecko v dědině zakrýval a každu něpravosť zatajoval? A šak – spravedlnosť ešče žije a u sudu musi se přece dať přednosť starostovi jak sedlákovi!“

Ale poklesl ještě více, když si zašel k nadučitelovi a když ten při první zmínce, že se celá věc dostala před soud,

55$

nervózně se rozbědoval. Přebíhal zlostně pokojem, potrhoval rameny, poškuboval převislý knír a zase svíral ruce jako k prosbě.

„Nikam nepůjdu, pane starosto,“ trhaně vyrážel zlobné výkřiky, „nepůjdu svědčit, o ničem nevím, o nic se nestarám! Co je mi po celém testamentě, sám čert něco takového vymyslil! Beztak ten kus papíru platnosti neměl a při smyslech už Obervová nebyla! Však jste to všecko věděl nejlíp sám! A s chytrou jste na mne přišel, když vám kdosi ten nesmysl vykládal. Na něho se obraťte, na toho, kdo vám první o tom vypravoval, toho veďte za svědka, ale já nikam nepůjdu – !“

A když starosta nejdříve vlídně, s lichotivým usmíváním nadučitele konejšil a pak si dodal zdání starostenské důstojnosti, zrudl nadučitel prchlivým záchvatem a vysokým, přeskakujícím hlasem vykřikoval, že hned zažádá za jiné místo, že půjde radši na poslední nejmizernější štaci do hor, anebo ať už ho dají na penzi, dokud má ještě poslední špetku zdraví a rozumných smyslů – –

Starosta vyšel rozmrzeně a ještě před školními vrátky zachytil úlomek podrážděného výkřiku nadučitelova.

Nu ano, třeba hledat toho prvního, kdo o cigánstvu s testamentem vykládal! Tu žlutovlasou střapulu od Obervy, co vezla nadučitelovi obilí! Ale několik dní nemohl postřehnout starosta hubenou Hedvu a považoval pod svou důstojnost, aby ji dal obeslat. Vyzvídal na své služce, proč už k ní Hedva nechodí. Nějaký čas váhal, ale potom ji přímo žádal, aby tajně Hedvu přivedla. Ale aby Oberva nic nevěděl, zhola nic! Najisto by si vykládal, že se proti němu chvstají úskoky.

Starostova služka se jen vychytrale usmála. Aby Oberva nevěděl! A celá dědina o ničem jiném nemluví, než že se starosta s Obervou žalují a že Oberva slíbil přivést starostu do kreminálu! A šušká se, že to všecko je věc hrubě podivná: že Obervová udělala poručenství a Oberva s nadučitelem že všecko divně a jináč pomotali – –

56$

Nikdo nevěděl v dědině nic určitého, ale právě proto rostl hospodský výjev po pohřbu do záhadných obrysů. Cosi se skrývalo za jeho nadávkami. Poručenství bylo roztrháno – ale jaké to bylo poručenství? Komu mohla co poručit stará Obervová, když nebylo rodiny ani známých?

Rodily se pestré, divoké, nesmyslné výklady a byly přijímány tím dychtivěji, čím byly zmatenější. Ďas ví, jak se líhly na zápraží lipinských domků a pod klenutými stropy gruntů, jak se šířily v tlumeně šuškaných hovorech, zkracovány a znetvořovány! Mluvilo se o nemanželském synovi Obervové z prvého manželství, který prý je vagabund a kriminálník; jiná zpráva dokonce věděla, že před několika lety byl u Obervů na gruntě a do krve se s Obervou pobil; o toho syna prý se chtěla Obervová na smrtelné posteli postarat a Oberva poručenství roztrhal. Z jiného konce přišel výklad, že v poručenství přikazovala nebožka svému muži, aby se nikdy neženil, a jiné, stejně divoké výklady třepetaly se za večerních besed. Nebylo v těch výkladech nepřátelství proti Obervovi. Až na několik starých, tvrdohlavých „zákoníků“, kteří se s důslednou umíněností stavěli vždy proti mínění dědiny, kdekdo uznával, že si Oberva těžce vysloužil grunt, že se dřel na něm do úpadu, že nepil, nerozhazoval. A že měl už kolik pletek s divkami na gruntě? Taková věc … a či to byl div? A tak ne zášť, ale vlastně jenom dráždivá zvědavost, stará touha lidská po smyslu záhad, vyvolávala v život křiklavé a směšné povídačky.

Když Hedva jednou večer vklouzla k starostovi, nakvap učesána a všecka zaražena, odvedl ji starosta do velkého parádního pokoje a zadíval se na ni širokým pohledem laskavého ochránce.

„Posluchaj, děvucho – ,“ řekl jí zvolna, „hodně na tobě zaleži, aby se odkryla lidská špatnosť. Musiš mluviť pravdu, tak jak bysi stala před oltářem a jak bys měla přisahať – „

Hubená děvucha se zcela pomátla obřadným oslovením, polo důrazným a polo laskavým, jakým si uměl starosta

57$

před dědinou velmi dobře dodávat zdání povýšenosti a významu. Neklidné její oči zatěkaly jako plamínky, přeskočily ze stropu na vydrhnutou podlahu a v zmatené bezradnosti se zastavily na tlusté starostově tváři.

„Všecko mi poviš včil,“ dále vybízel, „jak to bylo s poručenstvim. Jak hospodař ociganil hospodyň, jak roztrhal poručenstvi a jak za to dal panu nadučitelem i dva měchy obila, aby byl ticho.“

Ale Hedva místo odpovědi dala se do dětského jektavého vzlykání, jež otřásalo vytáhlým jejím tělem, všecka se zhroutila, stiskla ruce a zaprosila:

„Ja – ja – ja prosim vas pěkně, pusťtě mě, pokuj mi dajtě – „

„Oho – ,“ zpřízvučněl hlas starosta, překvapen a rozmrzen pláčem, „včil přestavaju všecky tajnosti, včil musiš vypovídať, cos viděla. Nic se ti něstaně, nikdo ti nic něurobi, ale dybys zapírala, šandaři tě povedu do kreminalu. A i želízka ti daju na ruku, bo na to je zákon – „

Ale výsledek jeho vyhrožování byl, že zděšené děvče skleslo k jeho nohám jako v křeči, omámeno představou šandára s peřím za kloboukem a želízky v rukou; vytřeštilo oči a vztáhlo zoufale k němu ruce:

„Proboha, pantato, ja nic něvim, nic sem něviděla, nědavajtě mě šandarum – „

„Ale di, hlupe děcko si,“ zvedal ji starosta se země, „čemu se bojíš? Že ti hospodař ubliži? O, teho se něboj, ten ti něsmi ani vlásku zkřiviť, od teho sem ešče ja, od teho je tu obec! A ty pěkně poviš, co se hospodař s panem nadučitelem umluvali, co chtěli hospodyň kemu poručiť a kdy poručenstvi pan nadučitel psali – „

„Něvim, jak je pambu nade mnu, něvim,“ zajíkalo se děvče, „pan nadučitel přišli k nam a … hospodař byli v ten čas v kostele … a hospodyň umřeli za malu chvilku – „

A opět trhavý vzlykot přerýval její slova, nesrozumitelně vyrážená.

Starosta se rozzuřil a roznadával, vyhrožoval Hedvě bi—

58$

tím, hodil na ni několik silných nadávek, ale když jeho všecko vyhrožování ulekalo Hedvu tak, že nakonec křečovitě strnula, vzkřikl na ni hrubě, aby šla ke všem ďáblům, však že ještě uvidí, jak s ní pánové zatočí – –

Ale dříve, než se rozhodla žaloba, vyřídilo se soudní projednání pozůstalosti.

K odhadu dědictví starosta nešel (bál se, že by ho žluč zadusila, jak řekl ženě) a poslal místo sebe prvního radního. Všecko šlo hladce, jako zbytečná formalita, a stejně hladce vyřizovala se pozůstalost u notáře, jenž ve funkci soudního komisaře vyřizoval věci pozůstalostní.

V prohřátém dusném vzduchu líně zapisoval písař údaje, jak mu je diktoval mrzutý starý notář, vyplnily se rubriky, že není příbuzných, opsal se odhad.

„Poslední vůle – ?“ zavrčel nevlídně notář.

„Neni – řekl Oberva s nucenou lhostejností a pak zvolna sáhl do kapsy pomalu vykládaje:

„No, ledaže by tu ten kus papira měl jaku platnost – „

A dlouze rovnal na stole čtyři pomačkané cáry papíru. Vším napětím vůle zakřikoval srdce, aby se nerozbušilo, a ruce, aby se netřásly.

Veliké brejle se přisunuly nad papír a krátkozraké oči prudce zamžikaly.

„Prosím vás, člověče,“ vyjel si notář zlostně, „co mi tady před nos strkáte jakési hadry? Nač to? Myslíte si snad, že si z nás budete dělat kašpary? Tak si představujete poslední vůli, bez podpisů, beze svědků, jen cosi halabala načmáráno a rozedráno? Jaký je to vůbec špatný vtip?“

Šedivé oči za tlustými skly házely jiskry a do mdlého vzduchu kanceláře padaly zlobné věty, jež chytal Oberva jako nejlichotnější poklony, jako projevy nejvyššího uznání. Nadávej, nadávej, rámus! přál si celou duší.

„Jak jste přišel k tomu papíru?“ osopil se zase stařec. „Je to koncept, či co to má do ďasa být?“

A Oberva vykládal zvolna, rozvážně, jak žena už poslední dny mluvila z cesty, jak se jí podivný fantas chytal, jak

59$

pan nadučitel zapsal její nerozumné řeči, ale že umřela, než mohla papír podepsat a než mohli svědci přijít, a že on, Oberva, schválně ten papír schoval, aby nikdo nemohl vykládat, že chtěl co ocigánit – –

„Eh, nesmysly!“ hučel stařec a oči přelítly papírem. „No – kostel! To se ví, na takové hlouposti si ženské myslí i v poslední hodince – a půl gruntu – to by už bylo pěkné sousto – „

Pak se jeho šedivé oči zabodly do čtyřhranné hlavy Obervovy a bručel o poznání vlídněji:

„A máte to přece jen, člověče, štěstí! Kdyby to byla vaše nebožka podepsala a kdyby i svědci se pod tu mazaninu zvěčnili, hrome, měl byste to polízanou! Nevymotal byste se z tahanic a svědci by vám musili dokazovat, že byla nebožka v té chvíli nepříčetná! A, panečku, to jsou šlakovité důkazy a zapotil byste se při nich dosyta – a kdoví k jakým čertům by letělo vašeho půl gruntu! O velkém ternu můžete mluvit!“

A obraceje se k písaři, zahoukl, je-li spis už vyřízen, a podával Obervovi pero.

„Podepište to!“

Těžce, celou rukou uchopil Jakub Oberva pero. Prsty se mu znatelně zatřásly a na čele vystoupil pot.

„Neumíte psát?“ broukl notář, když viděl křečovité sevření pera, jako by bral sedlák hůl do rukou.

„Umim – vydechl Oberva a pod datum 28. srpna 1890 těžce, velikými nerovnými písmeny napsal zřetelně: Jakub Oberva.

Skoro až závrať pocítil v té chvíli.

Rozloučil se s notářem rozechvěle a nemotorně; ani nemohl najít dveře do ulice.

Před vraty si utřel pot s čela a hluboce si oddychl.

Židovský advokát mu vyvstal před zraky v jiskřivém přeletu. Dobře předpovídal, nelhal, všecko se vyřídí dobře. A vlastně vždyť je očité, že to ani jinak dopadnout nemohlo. A nebylo směšné, že měl takovou hrůzu před čtyřmi

60$

kusy papíru? Že se nevyspal ze strachu? A nač vlastně trhal poručenství? A jaké bylo bláznovství, že poslal obilí nadučitelovi, a ještě za to, že on vlastně všecky nepříjemnosti spískal!

Žaloby se starostou se už ani dočkat nemohl. Jeho sebevědomá bojovnost byla vydrážděna do nejvyšší míry. Už aby byl ten okamžik, kdy se postaví, tvrdý a neoblomný, před starostu, kdy splní svůj slib a kdy ho zdrtí do prachu. Pokořit, pokořit – a dlaně se mu bezděky zatínaly v pěst.

Ale výjev ten, když skutečně přišel, byl šedší a prostší, než si představoval.

Špinavá soudní chodba se zaprášenými okny – ošoupané lavice, kde čekali lidé nejrozmanitějších tváří a kabátů – nevlídná sychravost prvních zářijových plískanic – přebíhání písařů, dozorců, soudců, spěšné a drmolivé jejich německé rozhovory – unavující nuda čekání –

A pak advokát, jenž hodil povýšený paprsek úsměvu … letmá otázka, jak se daří, na niž se odpověď nečeká … potom se na sítnici plaše zachvěl i obraz starosty, jenž stál někde vzpovzdáli se svým advokátem, s nímž dlouze hovořil … pak se přikolébali i dva svědkové, kteří měli dosvědčit urážku …

Z jednací síně vyšli dva dělníci, ještě ve dveřích se hašteřili a zřejmě byli s rozsudkem nespokojeni. Za nimi se natyčila unavená, okousaná figurka soudního písaře, jenž chraptivě vyvolal Obervu a starostu.

Oberva rázně vešel s advokátem a za okamžik ucítil, že se vedle něho postavil starosta; nepodíval se však v tu stranu, kde cítil jeho přítomnost.

Soudce, rozzívaný a ospalý, listoval v papírech, přehazoval a nevrle si oddychoval; šťastně našel akt, přelítl jej a cosi nezřetelně zabručel.

„A vždyť je to mrhání času a ostuda,“ neúčastně si povídal do prošedivělých vousů, „urážka na cti a pořád nic jiného než urážka! Dva sousedé se nemohou shodnout. To hned na soud a žaloby – !“

61$

„Jen považte,“ hlaholně spustil Obervův advokát, „že můj pan klient nezavdal k těžké urážce nejmenší příčiny, že byl neslýchané obviněn právě po pohřbu své manželky, když pan žalovaný – „

Soudce unaveně mávl rukou, přerušil rozvlněný proud advokátovy výmluvnosti a mdlým hlasem řekl, nedívaje se do svých papírů:

„Radil bych vám, abyste se dohodli – jsou zde nadávky a to je věru mrzutá věc, když dva dospělí a vážení mužové si nadávají. Pan žalovaný odvolá, odprosí, pan žalobce nebude trvat na žalobě, bude to lacinější, beze sporů, bez hořkostí, bez výčitek … beztoho celá hádka vznikla v hospodě, jistě už po několikáté sklenici, a v hospodě se zase urovná – „

„Ni,“ vypustil tvrdě Oberva a advokát rychle do toho vpadl:

„Můj pan klient nemůže připustit, aby byl urážen od představeného obce, jenž má – „

„Prosím vás, neodmítejte tak rázem,“ podrážděně si vyjel soudce, nevšímaje si skoro vůbec advokáta, „vždyť pan žalovaný také už by nyní neopakoval urážky.“

„Ale ja dokážu, že – ,“ přiškrceně řekl starosta.

„Co dokážete?“ zabroukl soudce. „Byla řeč o zlodějstvu, a jak dokážete, že tuhle pan Oberva je zloděj? Přistihl jste jej, viděl jste?“

„Falšoval poručenstvi – ,“ odpověděl starosta a Oberva na to jen pohrdavě odfrkl.

„Eh,“ uškubl soudce ramenem a suše dal se do diktování nacionálií, pak zběžně a jen napolo srozumitelně přečetl žalobu.

„Obvinil jste pana Obervu z cigánstva a zlodějstva,“ trhl bradou, „přiznáváte se k vině?“

„To němožu, dyť je to pravda – „

„Jak pravd a ?“

„Obervovi umřela žena,“ těžce vypravoval starosta, „udělala poručenstvi a Oberva papir roztrhal, aby o nic něpři—

62$

šel. – Němoh sem to smlčeť, dyť starosta musí dbať na spravedlnosť a pořádek – „

„To se ví, že sem roztrhal papír, ale nebylo to poručenstvi,“ pohrdavě řekl Oberva a potřetí, nyní už s lhostejnou klidností, vytahoval z kapsy zmačkané kusy. „Sam pan notár povídal při projednávánu pozůstalosti, že takový kus papira bez podpisu a psaný, dyž už něbožička něbyla při smyslach, něma zhola žadne ceny – „

Soudce se díval na papír, četl dlouze a jeho oči se zaleskly jiskrami zájmu.

„Už byla vyřízena soudně pozůstalost?“ ptal se.

„Byla – a panu notárovi sem tež ukazal ten papir, aby na mě nikdo němoh mluviť, že ciganim. Něide mi na rozum, jak moh co takového pan rechtor napsať, dyť dva dni před tym už něbožička něměla zdravého rozumu a o takové věci nikdy němluvila. Děliť grunt – či je to rozumná myšlenka? Mě ožebračiť a kostel vystavjať?“

„Proč jste trhal papír?“ ptal se ještě soudce.

„Něbožička umřela, byl bez podpisu, svědci by něbyli přišli včas … na co mi byl ten kus papiru?“

Svědecké výpovědi byly nezajímavé, v rozvláčných, trhaných řečech vplétali směšné podrobnosti o pohřbu a zaúctě, jak byl starosta už v kuráži a že si už všecko nepamatují

Advokáti plýtvali silnými nadsázkami. Čeština jejich – oba byli židi – hrdelně zbarvená a proplétaná německými nebo lidovými výrazy, padala divadelně do nevlídného ovzduší soudní síně. Obervův široce vykládal o posvátnosti cti, o vážnosti žalobcově, o úkolech obecního představeného, starostův zase vyzvedl mravní povinnost obecní správy a zřejmě napovídal, že v mravní bezúhonnost Obervovu nijak nevěří; dopustil-li se jaké urážky starosta, stalo se tak jedině v nejlepším úmyslu, omylem a takřka při vykonávání povinnosti. V každém případě však nutno vyslechnouti ještě svědky, kteří by mohli záhadnou událost s testamentem vysvětlit –

63$

Svědky? Ještě svědky? nechápavě zdvihl Oberva hlavu.

Ale advokát se už skláněl nad papírem a četl jména: František Horut, nadučitel v Lipině, a Hedvika Furová, služebná.

„Tss – nedovedl se Oberva zdržet zapísknutí.

Obervův advokát hned protestoval, že prý zde vůbec neběží o žalobu ve věci testamentu, ale jen o obyčejnou urážku na cti, jejíž skutková podstata byla prý dostatečně osvětlena, ale soudce, už unavený a patrně také lehce Obervu podezírající, odročil líčení, aby se předvolali noví svědci.

„Trváte-li na svědcích, dobrá,“ zabručel starostovi, „v tom případě berete na sebe leda riziko větších útrat – „

Oberva vyšel zmaten a nechápavě. Nevyhrál vlastně starosta? Není on žalovaný a nezvrtne-li se všecko ještě v obrat nadobro nečekaný? Jeho advokát šel za ním a překotně mluvil, že to všecko jest ienom formalita, že nové stání bude právě výhodné, aby se i poslední Stín nedůvěry odstranil, aby neměl nejmenších obav, ale Oberva postřehl letmo uspokojivý záblesk v očích starostových a zamračil se rozmrzele.

Čt rnáct dní, až k novému stání, nevycházel z gruntu a doma chodil zamračeně s naběhlými žilami. Kdekdo se mu vyhýbal, ale i tak se nevyhnul kravař prudkému úderu polenem, které hodil na něho Oberva pro jakousi malichernost. Zatínal pěsti a žlučí se zaléval, když se jen kmitla žlutovlasá Hedva (Svědkyně! povím ti svědectví! mručel si), ale neřekl jí ani slova. Vztekem se dusil, když si představoval, jak starosta honosně rozkládá v hospodě o přelíčení, jak zveličuje každé slovo soudcovo. (Však se na tebe osopil nejedenráz jak na synka!) a jak už prorokuje úplnou porážku Obervovu.

Byl mrzut, ale vzpurný, když podruhé vcházel do soudní síně.

Bylo v ní ještě šedivěji a ztemněleji než předešle, dusný pach promáčených šatů si lehl na odřené lavice, na zvetšelý obraz císařův i na nábytek, atmosféra zetlívajícího papíru

64$

stírala přesné obrysy.

Přelíčení bylo krátké. Nadučitel Horut v staromódním, odřeném kabátě, v němž cítil se zřejmě nevolný, neřekl nic senzačního. Zajíkavě a neurovnaně, nervózně poškubuje rukou, mluvil o posledních okamžicích nebožky, že už jí kalého slova nerozuměl, že už jen sípala a pořád opakovala: kostel, kostel –

„Bylo možno podepsat testament, pane svědku?“ ptal se starostův advokát.

„Nebylo – snad ani ne tenkrát, kdyby byli svědci přišli zároveň se mnou – byla už v posledních mrákotách, ač jsem testament psal s největší rychlostí – „

„V mrákotách jste řekl – vpadl do toho advokát Obervův, „považoval jste správně tedy její stav už za nepříčetný ?“

Nadučitel přišel do rozpaků a krčil rameny.

„Nejsem lékař … nemohu posoudit… neviděl jsem předtím nikdy paní Obervové … ale je pravda, že si už představy mátla, slova opakovala, mluvila víc se sebou, než se mnou … ale nevšímal jsem si toho, při posledních vůlích bývá nálada vždy trapná – „

„Situace je zřejmá,“ zase Obervův advokát jej přerušil, „ale přece jenom nechápu, pane svědku, proč jste tak horlivě oznámil ten případ panu starostovi, když přece sám vidíte, že zde neběží ze strany pana Obervy ani o nejmenší pokus zlovůle nebo snad podvodu. Nebyla to horlivost hodně nemístná, zvláště když jste se nechoval – nu – ganz korrekt? Nepříčetná a v mrákotách – a vy píšete testament – „

„Já že jsem oznámil ten případ panu starostovi?“ vypjal se nadučitel podrážděně. „Pane doktore, nevíte ani, jak mi křivdíte! Naopak, pan starosta už o pohřbu ke mně přišel a vypravoval o všem … a znal podrobnosti … a domlouval mi … ach, pane soudče, co se mne už ta mrzutá věc narozčilovala, spát nemohu a jsem jako v ohni – „

Oberva se zadíval překvapeně do rozrušené nadučitelovy

65$

tváře, jež vzplála rudou skvrnou a v níž svaly u koutků ústních prudce se zachvívaly. Zájem jeho v tom okamžiku se odpoutal od řízení, od starosty, od advokátů a do jeho mozku se zabodla myšlenka: kdo vyzradil, kdo vyšpehoval?

A když předvedena byla vyděšená Hedva, měl už jistotu. Její vytřeštěné oči žalovaly samy. Při třetím slově se dala do pláče a nepomohly výzvy soudcovy ani advokátovy, jektala zuby a nesrozumitelně prosila za odpuštění, že neví nic, že v jizbě nebyla –

Obervovy rysy se opět slily v urputný býčí výraz.

Starosta se naklonil k svému advokátovi a cosi mu pošeptal; ten se optal vzápětí Hedvy jizlivě:

„Am to nevíte, že jste vezla panu nadučitelovi obilí?“

„Eh, obili – odpovídal zamračeně Oberva sám, „to je jina věc. A co by – nězapiram … poslal sem panu nadučitelovi trochu zrna… Dostává přece zaplacene za každé poručenství. Co na tym, že psal nadarmo? Ale ja sem něchtěl, dyž psal nadarmo, aby psal i zadarmo – „

A zdůraznil bezděčnou slovní hříčku.

Rozsudek byl vynesen zkrátka. Starosta byl odsouzen pro urážku na cti k pokutě. V zdůvodnění soudce cosi bručel do vousů, že podvod, z něhož obviňoval žalovaný, nebyl stvrzen důkazem pravdy, jenž se nepodařil. Starosta stál chvíli nechápavě, zatímco Oberva vzpřímen vyšel na chodbu. Nachýlený učitel spěšně se kradl k východu.

I Oberva nyní byl trochu překvapen. Přijal odsouzení starostovo jako věc samozřejmou a spravedlivou – jako jakési zadostiučinění pro sebe, ale vynořila se mu myšlenka: Proč ho neodsoudili do kreminálu? Sliboval mu přece kreminál!

Zašel do zájezdní hospody, zapřáhl a vyjel za jednotvárného deště, jenž mrazil až do kostí. Jel klidně, už bez vítězné hrdosti, jako od věci malicherné. Cítil v sobě sílu a klidnou jistotu. Dobře mu bylo. V ulici se kmitla umáčená Hedva, jež nesměle zašilhala po vozu; čekala patrně, že ji hospodář sveze, ale ten se lhostejně díval na oprýskaný štít domu.

66$

Přijel, odstrojil koně, poobědval. Madlena mu beze slov dávala jídlo. Neodvažovala se ani k němu pohlédnout. Jindy, za živobytí nebožčina, když ona byla jeho ženou a když s ní spával, občas v návalu drsné sdílnosti jí utrousil nějaký drobet svých plánů, ale nyní mlčel, záhadný, nepřístupný, tvrdý.

Přestalo pršet, ale nad zemí visely stále pochmurné a mokvavé mraky. Padaly na hlavu a tlačily člověka. Oberva vešel do sadu, brouzdal se mokrou trávou a zadíval se k oknům gruntu. Kolikrát se díval odsud k okenicím, kolikrát se plížil potichu jako zloděj, jen aby zachytil okamžik, kdy se jeho upír naposledy zatřese, kolikrát se zde naproklínal! Už toho není třeba, už se plížit nemusí! Vyzáblé ruce se vztáhly naposledy v předsmrtném blouznění, chtěly mu urvat jeho majetek – eh, co, ne majetek, chtěly ho chytit za srdce, chtěly ho zabít! Ale už je konec – jeho je grunt, jeho jsou chlévy a kůlny, jeho je rozlehlá zahrada, jeho, jeho!

Až se mu zakřičet chtělo: moje, moje!

Vešel do kuchyně, tam ublácená Hedva vyškrabovala zbytky z hrnků. Zcuchané vlasy jí padaly do čela, mokré šaty přilíply se k tělu.

Postavil se před ní a na stůl vysázel jí něco peněz. Poplašené děvče, jehož prostořekost ustoupila zcela úplnému zlomení, hodilo po něm pohled zabíjeného zvířete.

„Tu maš penize za měsic – ,“ pravil jí odměřeně, tak jak si uvykl rozkazovat, „a do pul hodiny posbiraš svoje lunty a jakživa se mi na oči něukažeš – „

„Proboha, hospodářu,“ zvedlo hubené děvče ruce a úzká tvář se děsem stáhla, „dyť mě přece něvyhaňajtě! Co se ja včil počnu na noc! Dyť ja domu nězajdu a doma mě vyženu! Ja vam budu dělať i zadarmo, poslechnu na slovo … Aspoň dva tři dni mě něchtě ešče u sebe – !“

Oberva už neřekl ani hlásky, vyšel na dvůr a spravoval vůz.

A když za chvilku vyšla Hedva s rancem, otřásána zají-

67$

kavým pláčem, pošvihoval právě Oberva bičem, jako by zkoušel jeho pevnost. Děvucha se k němu kradla, patrně aby mu podle starého zvyku políbila ruku na rozchodnou a poděkovala, ale Oberva jako bezděčně rozehnal se bičem a ostrý švih rudě usedl na kostnaté lýtko.

Hedva vyjekla tenkým výkřikem a rychlým během přehnala se dvorem.

V

Madlena klesla neodvratně na úroveň zcela obyčejné dě

večky, jejímž úkolem je hospodářství, kuchyně a chlév. Od té doby, kdy hospodář opustil její lůžko a nevrátil se už do přístěnku, nezabušil, hartusivě se vstupu nedožadoval, byly navždycky rozbity její hrdé sny, že ona kdysi bude hospodyní na tomto gruntě, sny opojivé, jejichž uskutečnění viděla na dosah ruky.

Stalo se tak bez velikých výstupů, bez křiků, bez nadávek. Stačil odmítavý posunek Obervův, stačilo několik slov, že si nepřeje jejího těla a jejího odevzdaného laskání. Jakmile přestala být hospodářovou souložnicí, stala se něčím, co jest a nemusí být.

Působilo to na ni jako úder blesku za letního dusna.

I ona byla spálena až do dřeně. Pokorně chodila dvorem, vstávala časněji než dříve, úzkostně dohlížela na všecko, aby hospodář neměl ani nejmenší příčiny k výtkám, dřela do úpadu. A když unavena a vysílena sklesla na lavici v kuchyni a zadívala se na vystouplý život, v němž vzklíčila nová bytost, zachvacovalo ji nesmírné hoře, stesk, jenž se nedal vypovědět, tíseň děsivé samoty. Plakala rozryvným a bezmocným pláčem, jenž nepřinášel úlevy. Potácela se v úzkostech, příliš drsně vyplašena z bezstarostného opojení. Ach, nejraději by sebou zmítala v zoufalých křečích, nejraději by bila pěstí do těhotného života, jenž není po-68$

žehnaný, aby v něm přehlušila, aby v něm zničila životní hlas, jenž se probouzí! A ne, přece ne … přece jen je to jeho dítě …a s psovskou oddaností plaše se kradla gruntem, nesedl-li na jeho tvrdé rysy už opět teplý svit smyslné žádostivosti, nenapřahuje-li se, aby ji s neomalenou důvěrností udeřil po širokých zádech, nechce-li jí. Utíkala by k němu, stočila by se do malého klubka, kulatá, horká, rozdychtěná …

V noci, když ani po těžké lopotě nemohla dobře spát, vstávala tiše jako zloděj a kradla se k jeho dveřím, bosa a neustrojena. O patrně se krčila a naslouchala. Nevstává, nejde pro ni? Otevře dveře a zahlomozí: „No tak, Madleno, jake to děláš hlupoty? Či něviš, kaj je tvoje misto?“ Ale dveře se neotvírají, drsný hlas se do chodby nerozlehne … a jen tvrdý chrapot zdravého spánku slyšet do tmy …

Chodí za dne vedle ní, jako by s ní nikdy neměl nejmenších důvěrností, jako by ani ve snu netušil, proč chodí „taková“. Poručí, co je třeba, a ani nenadává. Je skoro lhostejný. A to bolí nejvíce.

Strašná žárlivost jí rozhlodávala srdce. Podezírala kdekoho. I toho „žlutého spratka“, jak přezdívala Hedvě, v pochybovačných představách uváděla v souvislost s hospodářem. Skoro až radost pocítila, když ji na hodinu vyhodil. Ale když místo ní přišla šestnáctiletá děvucha, jež už vystřídala několik služeb, pořád rozcuchaná, snědá jako cigánka, s ďábelskýma očima, které prý uřknou, zatřásla se obavami. Ta vybíjaná děvucha, o které nikdo nic pořádného nevěděl, jež mluvila dvojsmyslné řeči jako chlap a ščířila se na každého mužského, ukrádala jí ještě více spánek. Nadarmo si ji hospodář na grunt nepřived! Jisto na něho vytřeštila cigánské svoje okále a zatřepala střapatou hlavou – a hospodář se chytil! A Madlena špehovala hospodáře, nejde-li za noci na hůru. kde Mařena spala. Vrzly schody, to jak se knrkii po nich přehnala, a Madlena už se vymrštila z postele. spalována velikým utrpením.

Ale Oberva nechodil za Mařenou. Měl jiné plány, jež

69$

vyplňovaly všecky jeho myšlenky. Na pletky s děvuchami, na Madlenu si skoro ani nevzdychl, bylo mu to všecko příliš směšné a drobné.

Zas chodil mezi lidi vzpřímen a vzdorny.

Vlny, jež zachvátily dědinu po jeho soudu se starostou, zvolna se usedaly. Starosta ovšem ještě zuřil a jeho přívrženci házeli proti Obervovi v hospodských rozhovorech silnými odsudky. Mluvili o nespravedlivosti soudů a podezírali jak soudce, tak advokáty, že byli od Obervy podplaceni.

„Krk dam na to,“ honosně se zvedal starosta, jako by chtěl svou mrzutost zamluvit, „že Oberva soudce podmazal! Takový kujón aby sobě něpomoh z bryndy! Prvni raz se na něho sudca hubu otviral a divže ho hned do arešta nestrčil, a podruhé už ani muk! To prasklo zase paru měchuv obila.“

Několikrát se dotkl starosta i choulostivé stránky procesu. „Uviditě,“ tajemně ujišťoval v hospodě své věrné, „že Obervovi ty penize něpřiněsu požehnaňa! Jak by tež tam! Dyť ociganil panaboha! Na kostel penize – to jako by se připsaly panubohu. A vzpomenětě sobě na moje slova, jak mu ty penize zhořknu!“

Ale všecko odhalení o hrozném zločinu působilo konečně mdle. Dva či tři staříci, klepajíce bezzubými dásněmi na zápraží výminků, otřásli se zmatenou představou něčeho neslýchaného, ale jinak létaly šípy starostovy do prázdna. Sedláci a větší výminkáři, pokyvujíce jen rozvážně hlavami a dýmajíce ze začazených fajfek při sklínce zvětralého piva nebo kalíšku kořalky, cítili na dně duše, že by nejednali jinak. Pud sebezáchovy, pud sobeckého ulpění na hroudě přímo v nich křičel, že by se stejně jako Oberva rvali o grunty, rvali o pole, že by udeřili každého, kdo by s jakýmkoli heslem je okrádal o majetky. Ale veřejně o tom nemluvili, skrývali opatrně myšlenky, ač jeden druhému viděl do útrob. Jenom mladý sedlák Valenta – ale to byl jak obyčejně už zase trochu v kuráži – zasmál se pochybovačně při takovém výkladě a udeřil rukou na stůl: „A co by!

70$

Oberva měl ščesti! Smrt udusila něbožičku spěš, ež ho mohla o grunt připraviť. Možná že pambu sam už ju poslal, aby sobě pospišila! Ale ja, dyby se mi co takového stalo, ja bysem takové poručenstvi, i dyby bylo platné, roztrhal, a zabil bysem každého, kdo by mě chtěl ožebračiť!“

Tenkrát ostatní jen cosi nezřetelně mručeli, prudce bafali a velmi horlivě převraceli sklenice, ale v druhé hospodě, u žida Eisena, kde se scházívali většinou dělníci z hutí a šachet nebo hofeři, se o tom hovořilo docela otevřeně. Starý Vandrák, slevač, těžkopádný prorok, jak se mu ostatní smáli, socialista s neurčitě blouznivým a poctivým vznícením, tvrdil, že je to všecko bohopustá komedie a že by se starosta sám bránil až do krve. Do farských chřtánů strkat peníze – jaký je v tom smysl? Kdo potřebuje kostela, zajde si pěkně do Dubové – chodili tam tatíci, chodili tam staříci! A jiný mínil, že ze starosty mluví leda vztek. Žere ho Oberva, bojí se ho, že mu vezme burmistrovství. Třetí, mladý a horkokrevný havíř, se hlučně smál, že chám jak chám a že si starosta s Obervou mohou docela dobře ruce podat.

Oberva se o tom všem dovídal, ale jen roztříštěně, jako by k němu pěna stříkala. Když dokonce slyšel, že starosta je starý „klerus“ a on že je rozumný člověk, že na všelijaké ty kněžské švindle nedrží, usmál se a neřekl ani slova. Ale v neděli šel zase do Dubové do kostela, ne ani tak z potřeby náboženské posily, ale že tak velel zvyk, stará selská tradice. Vždycky hospodář chodil do kostela, vždycky to považoval za úkon svého postavení v rodině. Upírat mu to bylo totéž, jako potupit jej v hodnosti. Bylo to věcí samozřejmou a chodili tak i lepší robotníci, mistři a dozorci, zapsaní v organizaci.

To vše Obervu nevzrušovalo. Nevmísil se do hovoru, sám sebe nehájil. Klidně přišel do hospody, i když tam zastihl starostu, usedl k bočnímu stolu, popil si, zahrál několikrát v karty a vracel se domů, jako by .ani nepozoroval, že se o něm mluví v dědině.

Zarazil se však, když jednou přišel do hospody a zastal

71$

sedláky kolem kulatého stolu prostřed světnice, jak přikrčeni k sobě poslouchají tlumený hlas starostův, jenž cosi důležitého a tajemného vykládal. Jen šlehl okem a viděl rázem, že je to zpráva vzrušující, nová, nečekaná. Žlutá zář visuté petrolejové lampy házela na tváře světlé pruhy a prohlubovala stíny; ze zapálených, rozšířených očí četl Oberva hned, že jsou všichni napjati a rozčileni. Ale jak vstoupil, několik párů očí blýsklo směrem ke dveřím, hovor se rázem uťal a dvojí rozpačitá ozvěna odpovídala na jeho pozdrav.

Oberva se pomračil a rozmrzel. Tajemství? A skrývají před ním? Není jeden z nich? Vždyť jsou u stolu sedláci z celé dědiny, je tam Krompáč a Mohyla, co nedrží se starostou, je tam Valenta, co se starostovi otevřeně vysmívá, zvláště když se napije, je tam „starý sysel“ Borůvka, co přijde do hospody třikrát do roka – je to nová špekulace pro volby? Nové chytráctví, kterým se ho chce starosta zbavit?

Odešel zanedlouho, naoko klidný, v nitru vzteklý, uražený a rozčilený zvědavostí.

Ale ráno druhého dne, právě když se chystal na pole podívat se, jak kobzole sypou, přišel Valenta, veselý jako vždycky, usmívavý, šprýmovný. Mladý sedlák, urostlý, nasnědlý, s kloboukem naraženým na stranu, vtipkoval cosi ještě před prahem a smál se, že bez rob je v gruntě aspoň svaté ticho.

A jak seděl ve velké jizbě pod mocnými, zahnědlými stropovými trámy, mluvil o všem možném, přeskakuje z předmětu na předmět, ušklibuje se, sám sobě se dobromyslně vysmívaje. Silné jeho zuby tryskly bílým pruhem, kdykoli si vzpomněl na vtip a co chvíli si vjel rukou do kučeravých vlasů, jež mu spadaly do čela.

„Tys měl přece doštudyrovať,“ usmál se Oberva, ale rty jeho se spíš jen stáhly.

„A to byl bysem už dnes farařem,“ rozřehonil se sedlák. „Věčna škoda, že mě hned za dva roky z Těšina vyhodili.

72$

Ani německy sem se tam nenaučil. No, moh sem se měť jak v raju, tak na pěkné farce v bázni boži, to byl by přece lepši život, ež na zadluženým gruntě. Panebože, a štyry děti za pět let je božiho požehnaňa ež nadbytkem – „

A rozhovořili se o malicherných věcech, o domácnosti, o pacholku, o kravách, o úrodě, o počasí, o všem, co oddalovalo je od hlavního předmětu, který se mohl říci až při samém odchodu. Kázala tak stará zdvořilost, aby se nejdůležitější věc nechala až naposled.

Když už Valenta vstával k odchodu a dával klobouk na hlavu, řekl pomalu, skoro jakoby lhostejně, ač mu oči svítily:

„No … a co sem se chtěl tě zoptať… prodal bysi ty kusy poli u vody?“

„Jake kusy …?“

„Jake jine … u řiky, u Ostravice … dyť viš, že se tam nic něrodi, pisku je tam věc ež urodne země … zaseješ co, voda to splakně, ja sam sem loni něskludil z celeho kusa ani čim by se kury nakrmily … Za tu dožeru to něstoji a do horucich pekel sem už tu zem u vody proklel – „

Oberva vtáhl vzduch a lehce zahvízdl.

Aha, chytráci, už vaše tajemství leze na světlo! Smlouvali jste se v hospodě a kašičku jste vařili hodně po ukryjenku!

„No – na co prodavať…? Dyť něhoři – ,“ řekl klidně, skoro až posměšně.

„Bože, že tež co takového možeš mluviť!“ rozhorlil se Valenta. „Zbavil by se člověk břemena a byly by penize. A hodně peněz, hodně, Obervo! Či ty něpotřebuješ peněz?“

„Abysem řek pravdu – ,“ a Oberva každé slovo rozvážně ukrajoval, „ani něpotřebuju – žně sem měl dobré.“

„Tos jediný v dědině!“ už křičel Valenta. „Každý jiny se poti v starosťach! Ale i pro tebe by to byla pomoc: člověk može přistavjať a opravjať, na horši časy by penize zbyly!“

„A kdo kupuje?“ lhostejně utrousil Oberva.

„Že ti to něnapadně a že se možeš ptať! Kdo jiny ež verky! Vítkovice, Ročild, Gutman – a ja něvim, jak se

73$

všeci ti hlavači menuju! Všecko oni skupuju, cele kusy země u vody ež po Dubovu, všecko na jeden raz! Pry už němaju kaj strusku vyvažať a pastviny u vody se jim dobře hoďa, haldy tam postavja a budu strusku vysypovať. Nic něztratimy! Ma byť na pastvinach pisek a voda, ať je tam popel a oškvary a struska! Šak verky maju dosť peněz, ať sypu!“

Oberva se jenom upřeně díval na horlícího sedláka, jak se mu za řeči kučeravá hlava třásla.

„Viš, Obervo, jak su ty pasy velke? Stodvanast hektaruv! Přepočitaj sobě to na měřice! Člověče, rozvaž, stodvanast hektaruv země a z ni ani grejcara užitku, často ešče škoda! Ež to Vítkovice odkupja, budě to nejščasnějši děň v životě, jak dybysmy všeci v pisku našli zlatý dul! Kazdy už panaboha prosi, ať nic do cesty něpřidě! Mikula, Mohyla, Krompač, Borůvka, Zubanek! Deset je nas, co mamy zem u vody!“

„No – a to božské požehnáni a ten zlatý dul vam samo do klina spadlo?“ stáhl Oberva rty.

„Včera přišel k burmistrovi inžinir z Vítkovic. Verky ho poslaly. Že by odkupily všecky pasy, ale všecky naraz bez smluvaňa. Do štrnasti dni musimy se rozhodnuť a burmister ma zprostředkovať kup, jako by to prodaval jeden. Dyby ale jeden něpovolil a jeden něchtěl zem prodať, potem verky ostatní už něžadaju a na smluvě nětrvaju. Ale kdo by byl takový blažen a na pisku by seděl? Obervo – rozvaž se enem – verky davaju za tu celu zem, za ty pasy mizerne, něpotřebne země štyrystapadesat tisíc rýnských! Štyrystapadesat tisic! Hrůza peněz, ež se člověku hlava mota! Za jednu štverečni sahu by připadalo přes rynsky! Za urodnu zem nědostaněš takových peněz, za pohnojene, dobré pole! Deset je nas, a ty maš nejvěči kus vprostředku! Obervo, skoro sto tisic rýnských bys dostal! Dva nove grunty bysi za ten pisek kupil!“

Ostré zachvění proběhlo Obervovou páteří, víčka zamžikala, ale přesto s vypjatou bradou chladně se díval na za—

74$

rudlého, vzrušeného Valentu.

„No – řekl za chvíli pošklebně, „a burmister hned svolal na večer poradu do hospody. Všeci přišli, i starý sysel se přibelhal.“

Valenta přišel do rozpaků.

„To viš, bylo třeba se poradiť. Dyť co takového se něpřitrefi ani za deset let… eh, co by … ani za cely ludsky život! Deset výher nejvččich, že se člověku ani ve snu na oči něpostavily!“

„A to stě byli radi, že?“ jizlivě skřípl Oberva.

„Ešče sa ptaj!“ vybuchl Valenta. „Celu noc sem něspal! Spočatku sem ani robě nic něpravil. Je pravda, přišel sem něskoro v noci, ale napily sem nebyl – a přece se mi hlava motala. A roba se dala do vykladuv, jak už to byva, že poslední grejcar promarnim, že děti potřebuju na šaty, že ona dře – eh, kdo by to všecko vykladal! Pekelná muzika je to. No – a tuž sem ji pomaly začal vykladať, jake ščesti nas potkalo. Padesat tisic rýnských by na nas připadlo, padesat tisic! Už smy něspali ani jeden, ani druhy, roba se dala do takového divného nařikaňa a hned zase do smíchu – myslel sem, že se ji smysly pomotaly.“

„To je všecko pěkné,“ udeřil chladným přízvukem Oberva jeho neklidné vznícení, „všeci stě se radili, všeci stě byli pozvaní, na každého pamatoval starosta, devět vas měl na mysli – ale že ja tež mam kus země u vody, že ja mam pravě nejvěči a vprostředku, že tež sem sedlákem, na to stě naraz zapomněli! Ja něbyl sem hodny, aby se mi ta novina řekla hned večer, dyž sem přišel mezi vas, tak jak bysem byl jakýmsi přivandrovalcem, cuzakem! Všeci stě se radili, oči vam vylízaly ež navrch hlavy od radosti, ale jak přišel Oberva, každý se díval pod stul, každý hučel sobě pod nos, všeci skrývali tajemství, jak by se dohromady zapřísahali!“

„Ale proboha, Obervo, šak víš,“ zneklidnil se Valenta, „stě se starostu přes křiž a jake je to jednaní! Bal se, že bysi s nim ani němluvil, že bys to rozbil a ešče na něho vyryval! Člověk se něobrati jak rukavica! Ja vim, je to divny člověk,

75$

ubliži, dožery a trapeňa naděla, ryje, ale je raz starosta a verky budu enem s nim vyjednavať – „

„No, dyž je starosta posměšně řekl Oberva.

„Je, ale jak dluho?“ chlácholivě a překotně mluvil Valenta. „Za dva měsice budu volby a něchtěl bysem hlavu vsadiť, že budě starostu podruhé. Už leckdo sobě nařikal, jak je trnem v očach. A tak sem přišel k tobě ja, abys přistupil k nam a nedělal těžkosti. Dycky srny byli dobři kamaradi, ešče muj tatik na tebe hodně držel … Přece bys nam to něudělal… Obervo … dyť je to i tvoje ščesti – „

Oberva bez odpovědi přecházel jizbou.

„Ja peněz něpotřebuju – prodavať němusim – ,“ řekl a jeho věta dýchla ledem.

„Ale, Obervo, Jakube – ,“ Valentova tvář se zoufale a lítostivě zkřivila, „možné že ty ni – ale nas devět čekamy na penize jako na spásu! Ja … ja … dyť už je to hrozne! U Ajsna mam dva veksle, žalobu hrozi, židak ryšavy! Mohyla chce stodolu pokrývať a něma za co! Zubanek ma svaťbu strojiť – věna neni – Obervo, to všecko musiš uznať, ten kup by nas vytáhnul z propasti!“

„A ešče si zapomněl vyložiť, že starostova Katryna už ma tři roky před výdajem,“ bodal Oberva, „a že se pořaď němože před oltář dostať, bo ženich potřebuje hodně tisic, aby se zakryla jeji rapata huba!“

„Eh co,“ sklesle už a rozmrzele odpovídal Valenta, „co mi tam po starostovi! Je pravda, potřebuje peněz – ale ja tež a Mohyla tež a Zubanek tež a jeden vedle druhého! Postavíš sobě hlavu, na starostu maš zlosť a zabiješ nas všecky!“

Oberva se zastavil před Valentou a jeho oči měly klidný, krutý lesk.

„Něvim, či prodám … Za štvrt hodiny se něda takova věc sprovodiť ze světa … Rozvážím se a řeknu. Ale chuti nemam – „

A to řekl, jako by vyhlašoval rozsudek.

Večer přišel jiný sedlák, druhého dne se přikolébal ubohý domkář Boruta, zvlášť peněz potřebný, a pak ještě dva

76$

jiní seděli v rozložité jizbě Obervově. Všichni bědovali, všichni potřebovali peněz, všichni naříkali na daně, na opravy, na děti, na šatstvo, všichni vítali nabízenou koupi jako zázrak, který je oslepil v nejzoufalejší tísni. Oberva je vyslechl, klidně pohovořil, na vzrušené řeči odpovídal úsečnými a vlažnými poznámkami, vyptával se na to i na ono, ale neřekl nic určitého, rameny pokrucoval, na příští dny odkazoval, až se rozmyslí.

Do hospody nešel, chtěl vydrážditi devět lidí, kteří vztahovali ruku po penězích. A ty jsou u konečků prstů, ale každou chvíli mohou se propadnout do bezedných hloubek …

Chodil zamyšleně celé večery po světnici. Nerozsvěcoval, ve tmě prorážel prostor od stěny ke stěně, znovu, znovu. Krok a krok, levá, levá. Šedivá mlha padla na zahradu, visela ze stromů, dívala se do jizby, ale on chodí, levá, levá, kolíbavě, beze slova.

Bože, ty peníze, ty peníze! Sto tisíc rýnských – toť víc, než kdy v životě měl! Kdyby grunt prodal a koně a krávy, možná, že by tolik nedostal za všecko dohromady, jako za roztrhané pásy písčité země, kterou voda ohlodává a kde ubohý ječmen zátopa odnese. Sto tisíc! Ukázal by dědině, jak se hospodaří! Grunt by přestavěl a stáje, koně přikoupil a tři krávy – a ještě by peněz zbylo pro nový život, pro nové dobývání.

Hned by řekl: Prodávám, hned by kontrakt podpisoval, kdyby za večerního šera přišel do jizby starosta, pokořený, nakrčený a kdyby on požádal. On potřebuje peněz nejvíc, a Oberva věděl, že dcera doma hartusí a tatíkovi vyčítá.

Ale starosta do týdne nepřišel, zato znova se přihnal Valenta, už rozrušený a zmatený; vtipy mu vyprchaly, smích zhořkl a řeč se lámala prosebnými pomlčkami. Oberva však se pořád nerozhodl a jeho vyhýbavá odpověď až urážela. Ještě dva dni chtěl, že si rozmyslí.

Druhého dne dopoledne si zašel přímo do závodní kanceláře.

77$

Byl už jednou před lety na „direkci“, když měl cosi vyjednávat, ale nyní se spletl v bludišti chodeb a kanceláří; úředníci a sluhové přebíhali, ten s knihou, ten s taškou, ten s balíky, německé pozdravy a rychlé poznámky vystřelovaly z každého koutu.

Ta němčina ho mátla, uměl jen trochu, jak ji na vojně pochytil, ale mluvil tvrdě a nerad. Zastavil sluhu, vyptal se na kancelář a dostal lámanou, neochotnou odpověď.

V kanceláři stoly a pulty a židle. Příhrady, za nimi cizí tváře, neúčastné a nevlídné. Tlumený německý rozhovor. Lhostejná otázka, koho hledá. Na český dotaz mrzutá vráska ve tváři. Pak se zvedá jakýsi mužíček a vede do jiné místnosti.

Vyhublý inženýr píše a kouří. Kancelář je plna šedavého dýmu.

Napolo zvedá hlavu.

„Wünschen’s?“ praví mrzutě.

„Idu kvůli kusum země v Lipině u vody, co verky odkupuju,“ mluví Oberva pomalu a klidně.

„Eh, was,“ vymrští se inženýr, „to má všecko pan starosta v Lipině na starosti, ten to vyřizuje, my zde se nemůžeme takovými věcmi zabývat; obraťte se na něho – „

Mluví česky knižně s tvrdým školským přízvukem.

„Vim,“ rozvážně Oberva odpovídá, „ale tak ke kupu nědojdě a verky země nědostanu – „

Oberva cítí, že vyhazuje trumfy, kterých nemá nadbytek.

„Unsinn!“ vyhrkl inženýr a povstal. „To bych rád věděl, proč by závody nemohly dostat polnosti! Znám přece dobře celý ten pruh země až k Dubové, je to neplodná půda, úrody nese málo, od gruntů je vzdálena. Ostatně pan starosta nám ji sám nabízel a skoro až prosil, abychom ji odkoupili– „

„A to je pravě to. Starosta něma důvěry v obci a už kvůli temu, že un ma celu věc v rukách, najdu se někeři, co svoji země něprodaju – „

„Po troškách a po kousíčkách nebudeme pastvin kupo—

78$

vat a s každým zvlášť se dohadovat nebudeme! Pro nás má význam jenom plocha vcelku, všech deset parcel sloučených v jeden pruh, abychom ho mohli pro odvoz průmyslových odpadků využít. A když ne, jaká pomoc! Budeme se musit obrátit na jinou stranu, snad najdeme někde jinde ochotnější prodavače! Vždyť my vlastně děláme obci dobrodiní! Za písčitou nevýnosnou půdu, kde jsou pastviny a trocha ječmene, platíme královskou cenu! Řekněte sám, nenabízíme vysokou cenu?“

„Slušné penize, je pravda, ale – „

„Ale, jaképak ale! Vždyť je blázen každý, kdo naši nabídku zamítá! Škůdcem sám sobě! Jakživo se taková příležitost nevrátí, a když se jednou náš plán nezdaří, nebudeme ho opakovat! Rád bych znal takového, takového, nu – „

„Hned ja sam,“ řekl Oberva, ale cítil, že mu potem vlhne čelo. „Mam nejvěči pas země a v samym prostředku. Na sedymdesat tisic štverečnich sahuv je teho – „

„Nechcete tedy prodat své parcely?“

„Tak dluho, dokuď budě měť kup v ruce starosta, něprodam.“

„Ale dovolte, že můžete tak své malichernosti a odpor; přenášet do věcí tak důležitých! Eh, co je nám po vašich hádkách, s kým se škorpíte a s kým se nemůžete vystát! A co je nám po vašem starostovi! Sám přišel, sám vyjednával! Nepodaří se, dobrá …! A jinak, kdyby měl vyjednávání někdo jiný, prodal byste?“

„Prodal.“

„Ale, um Gotteswillen, to je přece tvrdohlavost, aby si člověk pohledal! Pro mne za mne, ať vyjednává Havel či Pavel, nám je to nadobro lhostejno, ale to je jisto, že se nesmí vyjednávání už dlouho natahovat. Přijďte třebas za dva nebo za tři dny vy či kdokoli jiný, přineste potvrzení, že všichni majitelé parcel jsou s naší nabídkou srozuměni – a věc se hladce vyřídí!“

Zarazil se, překvapen náhlým nápadem, zastavil se těsně před Obervou a vyhublou tváří prošlehl ironický posměšek.

79$

„Ale poslechněte,“ pravil řezavě, „jste vy to chytrák! Podařený chytrák! Přede mnou nemusíte mít tajemství, víte, já vidím člověku až do duše … řekněte pravou příčinu … že závidíte starostovi těch pár desítek, které má dostat za zprostředkování?“

A zasmál se nepřirozeně, tence.

Oberva zbrunátněl a zneklidněl. Hrst popela ucítil najednou v hrdle.

„Pane inžinir,“ chraptěl přišlápnut, „ja sem něvěděl, že ma dostať starosta penize. A ja bysem něchtěl pro sebe nic věc, ež co mi patři. Ani grejcara. Dajtě to … no, baj na školu – „

„Meinetwegen,“ zjasněl inženýrův smích a jeho věta byla přívětivější, „nám je lhostejno, platíme-li odměnu škole či starostovi. Domníváte-li se vy, že se vám úloha lépe podaří, prosím. Konkurence je podmínkou úspěchu. Ale do tří dnů nejdéle čekáme na odpověď. Později na pozemky nereflektujeme, to jest: na nabídce netrváme. Smlouva se do tvdne musí vyřídit – „ Vypustil kotouč dýmu, zlehka se uklonil a už zase seděl za stolem, skláněje tvář k papírům. Ani se nepohnul, když Oberva vycházel ze dveří.

Valenta nevyčkal dvou dní a přikradl se už večer. Už neokolkoval, nesmál se, ale rozšířené oči se zabodly zajíkavou otázkou. Slova přitom nepromluvil, ale zážeh zornic mluvil o strašném napětí.

Oberva byl jistý a vyrovnaný.

„Rozmyslil sem se,“ řekl přimhuřuje oči, „a starostovi něprodam pole ani za nebeske království – „

Všecka bolestná netrpělivost Valentova vybuchla vzteklým mávnutím ruky.

„Obervo, kuska citu němaš, za groš svědomja němaš,“ křičel bolestně a v přízvuku slov se chvěla slzná palčivost,

„z něnavisti, ze zlosti zakopavaš všecky ostatní! Už dněs tě proklinamy … ty, ty jediný zdržuješ a mařiš všecko … děcka naše přivedeš do záhuby … a za sebe něručim ani za jine, co se ti staně … a to že je tvoja palica jak z kameňa – „

80$

Byl všecek rudý a vrásky u úst se mu prudce stáhly.

„Nic se mi nestane,“ naléval Oberva posměšný olej, „ale ty mi poděkuješ a Mohyla mi poděkuje a Zubanek, Mikula, každý!

A možné, že i burmistr sam – „

„Za to, že nam bereš penize? Za to, že nam chceš děti ožebračit? Za to, ty blázne, ty bzduraku, ty ztěklino?“ a utíral si zarudlé oči.

„Vynadaj se – ,“ řekl úsměšně Oberva, „a potem řekni, že prodáváš ten pas pola u vody mi – „

Dva otazníky zasvítily ve Valentových očích.

„Ty chceš kupovať tu zem u vody, Obervo?“

„Kupuju a kupim. Ni pro sebe. Pro verky. Už sem s nimi všecko vyjednal a inžinir mi dal plnu moc, abysem ja od vas pole skupil. A ty penize, co měl dostať starosta za zprostředkováni … he, he, ani kuřa zadarmo nehrabe … přidu na školu, ja neokradu žádného a za penize handlovať něbudu – „

Nechápavý pohled Valentův roztál prudkým vydechnutím. Udeřil Obervu na rameno a řekl pouze nesvým, unaveným hlasem:

„Člověče … ale ty se umiš mstiť!“

„Mstiť – němstiť!“ pokrčil Oberva rameny. „Jaka msta? Starosta je dněs a za dva měsice – no, budě jiny – „

„Ty, ty chceš byť!“

„A može byť! Čemu ni! Grunt mam velky jak starosta a hodil bysem se k ternu stejně dobře jak un – ! Ale na to je kdy ešče dosť a dosť, i o tym sobě promluvimy! Vyjednával sem dněska za vas na direkci a němuselo by to byť naposledy …! Ale ty, Valento, pujděš k starostovi. A řekněš mu: do zejtřka večera musi mi po tobě vzkazať, že pole prodává. Rozumiš, mi pole. prodává. Řekně, že se mnu nějedna, dobře, potem ukážu zase ja, že sem Oberva! Potem dybystě všeci přede mnu na kolena klekli a prosili, něprodam! A nadavajtě, proklinajtě, ztěkajtě se, jak chcetě, ja se něbojim!“

81$

„Bože, to je hrůza, mi se už hlava toči,“ bědoval Valenta, ale chytil klobouk a vyběhl do podzimní noci.

Valenta přišel druhého dne pozdě, až po deváté. Grunt byl zavřen, Oberva se odstrojoval. Přecházel už napolo svlečen jizbou a občas zasyčel. Všecek vír událostí točil se mu před hlavou, nabídka, omamná představa nesmírné spousty šustících bankovek, lkavé oči Valentovy, inženýr … Přepjal strunu? Pochoval se sám? Neudělal přece největší hanebnost, že vyrval protivníkovi lup už takřka ze zubů? Eh co, hanebnost, ale peníze, peníze, sto tisíc – chyť je, chyť!

Prudké údery na okenní rám.

Valenta upocen a zchvácen buď vysílením, nebo opilstvím usedl těžce na židli.

„Prodá – ,“ vyrazil ze sebe těžce.

„Zazrak budě, esli mě zejtra něodvezu mezi blázny – ,“ mluvil po chvíli sklesle. „Mysliš se, Obervo, že sem pil? No tež, tež, ale malo. Takové roboty sem ešče v životě něměl a už sem stromy rubal, se ztěklym býkem sem se bil a ďábel vi, co všecko! No, panebože, dvě palice – nakonec musi jeden ztratiť krk!“

Potom vstal a hlučně se zasmál: „Tych hromuv, co padlo dněska na tvoju hlavu, bys, Obervo, jisto něspočital! Vim tvůj život od děcka a pry si horši ež Simak … viš, ten zbuj, co tam kajsi na Moravě ludi zbijal! Deset suduv by z teho bylo a tucet advokatuv by se nakrmilo, dyby se mi chtělo co vyzrazovať a potem se potlukať po sudách! Zaplatiť bys mi měl… jak se za děň nadenicke roboty plati! Cely večer sem mluvil… ale mluv do duba, mluv do hromské lebaně tvrdé! Myslim, že by to zůstalo při hromach, při zlořečenu, při tym Šimakovi, dyby se nakonec něbyla vložila do řeči roba jeho, jako starostova. Kristepane, to bylo řeči! A aby mě dotlukli, přilizla i Katryna, dvě roby řvu, vyčitaju, rukami lomja … šak Katryna i dostala po hubě rapate, jak si pravil … A tak ščasně přemohli divokého medvěďa. Ty ostatni si sobě už obešel, to vim … No, pujdu … už se ani

82$

mluviť nechce… němaš kapku slivovice, aby.sem se po cestě něpřevratil?“

Zadíval se na Obervu kalnýma očima a řekl:

„Už sem ti včera povidal, Obervo … umiš se mstiť, němilosrdně mstiť!“

VI

Ten den, kdy byla u notáře vyhotovena kupní smlouva o písčitých pozemcích a kdy deset majitelů stvrzovalo svými těžkými podpisy, že je prodávají ředitelství železáren, byla celá Lipina jako v horečce. Nejen, těch deset šťastlivců, jimž se sice zdánlivě ochuzovaly grunty, ale kterým zato spadlo do klína nečekané množství peněz, bože, závratné množství peněz, nejen jejich rodiny a blízcí i vzdálení příbuzní, ale všichni bez rozdílu. Každý měl nějaký zájem na prodeji, ten byl znám s jedním z desíti, druhý měl pruh pronajat a zaséval tam ječmen nebo oves, jenž jen šťastnou náhodou octl se ve stodole a ne v kalných proudech rozhněvané řeky, třetí – a takových bylo nejvíc – sžírán byl krutou závistí, že není mezi požehnanými, že nepřijímá stovky a tisícovky.

Nevyřídil se ovšem prodej lehce. Úly v dědině se rozšuměly, neboť událost byla příliš neobyčejná, příliš dráždivá, příliš převratná. Závist pozdvihla hlavu, dychtivá žízeň po penězích, a žloutla vztekem, že nepadá zlatý déšť do všech dlaní prudce natažených. A bylo i několik myslivých hlav, které prohlédaly pod omamný nebo provokující lesk peněz, viděly také stíny prodeje, viděly nový krok dobyvatelských závodů na periférii. Dělníci v prudkých debatách se rozhořčovali, že sedláci sami lezou do panského a německého chomoutu, že s kusy neúrodné země dávají též kus své samostatnosti a soběstačnosti, že hranice obce se ve skutečnosti o třetinu zúží. Ale zůstalo při řečech na cestách z ši-83$

chet nebo v hospodě u Eisena.

Kdo by dbal varovných hlasů, a tak hloupých a zbytečných hlasů, když přitéká zlatý pramínek, rajsky se lesknoucí a slibující trochu lepšího života? Kdo by se trudil nesmyslnými nápady, že jsou pozemky odkazem dávných předků, děděné z děda na otce, pevná část gruntů? Najíš se písku a bažiny?

Ani jednoho z těch deseti nenapadlo, když vycházeli od notáře, aby se na okamžik zastavili u takových námitek. Byli jako opilí, nejsilnějším vínem opilí. Oči svítily, srdce tepala a myšlenky byly roztříštěny. V náprsních kapsách v tlustých obálkách je svazek bankovek, hodně je jich, natlačených, urovnaných, desetkrát už počítaných, takových milých, pestrých papírků … Bože, to kdysi jen stařenky vykládaly za zimních večerů o ukrytých pokladech, které jsou zakopány hluboko ve skalách a otvírají se vyvolencům na čarodějné zaklínání … Tíží ty bankovky, kapsu zvedají, ale jaký je to sladký pocit, že mu není na světě nic podobného!

A večer v hospodě nebylo lze se ani hnout. Divoké hýření, při němž se peněz nepočítalo, při němž pili známí i neznámí. Oblaka tabákového dýmu valila se šedavými vlnkami, z kuchyně se lil sytý, mastný pach připravovaných jídel … pivní výpary, zápach nejrozmanitějších kořalek … všecko splývalo v teplý, hustý opar, v němž bylo dobře hlučícím, zrudlým, neklidným lidem. Křik a tartas… úlomky nesrozumitelných debat… smích, cinkot talířů, vidliček, sklenic … šoupání těžkých bot …

Někteří už přicházeli do hospody opilí. Tak Zubánek, jenž ztratil cestou dvě tisícovky. Měl peníze namačkány po kapsách, na cestě si zabouřil a domů se vrátil s rozházenými drahocennými papírky. Jednu tisícovku našli v košatině, ale druhá zmizela nadobro. Hubatá jeho žena zoufale rukama lomila a Zubánek, už beztoho podnapilý, dal se do vzteklého pití a do hospody přivrávoral s blekotavým vykřikováním.

84$

U širokého stolu vedla se prudká a nyní už prazbytečná debata, měly-li se pozemky prodávat. Dělník vykládal, co se hovořilo v dědině, jak se verky nyní stanou velikým poplatníkem v obci, jak bude jim možno zasahovat do obecní správy, jak každé jejich přání bude už rozkazem.

„A vykladali – ,“ nesměle střásal ze sebe odpovědnost, „no, Vandrak tak povídal, že verky už beztak špekulirovaly na to, aby mohly u nas stavjať školu němečku – „

„Co, školu němečku!“ smál se krevnatý, zarudlý sedlák, „ešče tu neni! A v Dubové někupovaly nic a tež je tam škola německá!“

„A kelko jich posila děti do školy! Haviři, hameraci, ale i dva sedláci!“ vskočil do řeči jiný. „A od vas! Každý majster, každý forarbajter, každý, kdo se chce verkům zalizoniť, aby měl u inžinira dobré oko, posila děcko do německe školy!“

„Eh co, mlč tam,“ okřikoval jej dělník. „Neni na škodu, dyž se člověk nauči německy! Podivaj se, Vítkovice sam Němec, inžinir, beamtři, všeci ti škrabaci, Němec a Němec! Jak umiš? Moravsky? A to hajdy na nejtěžši robotu! To možeš byť nadenik, aby na tebe pršelo a mraz ti kosti lamal! A ty? Dajč šprechen? Ja ja – a už ma lepši robotu a větši výdělek! Bez němčiny, mila dušičko, si prodany a zrazeny!“

A zase noví lidé hrnuli se do teplé, mastné vlny, nový hluk, nové pozdravování, nové připíjení na pozdrav, nové porce masa a piva.

V rohu seděl starosta se známými, na druhé straně Oberva. Valenta přebíhal od stolu ke stolu, vtipkářsky, rozcuchaný, spokojený. Starosta hlučel, ale nikdo si nevšímal ani nejmoudřejších vět, ani nejprudších narážek; roztavily se v oblacích kouře a výparů. A když povstával a hulákal do blahobytného šumu, soused jej strhl zpátky na sedadlo a dlaní mu zacpával ústa.

Cinkání na zdraví… ať žije, ať žije … a z té strany nový výtrysk veselí… ať žije, ať žije … a pivo, nové pivo …

85$

a co by, slivovice … hni se, zhnilochu, už si přimrz k šenktyšu …? a šak ti to dnes všecko zaplatíme, a celou tvoji hospodu možem koupiť… podívej se, co je v kapse peněz … to budeš mít žně dneska, zloději, co nám celý rok nalíváš vody do borovičky a slivovice, co nám dáváš zvětralé pivo plné much … ať víš jeden ráz o dobrých časech .. no, na zdraví, ať žije … ať žije …

Kdysi po půlnoci se vracel Oberva domů. Byl opilý nadobro. Kdosi se smál, křik, křik … i na harmoniku se hraje … a cesta klikatá, nerovná … a buch, buch na vrata gruntu … potom už jenom slastný pád do čehosi měkkého – –

Ráno se probouzel s rozštípanou hlavou, kterou půlily neviditelné a neumdlévající sekyrky, s palčivou žízní, jako by se sliznice loupala, se slepenými vlasy, zablácen, v umazaných šatech, jak se svalil na postel, politý, zapáchající.

V chladné jizbě bylo plno nasládlého, ohavného dusna, až žaludek se zvedal.

Šel na dvůr pod pumpu, hltavě vypil několikrát z dlaní vodu a lil si na hlavu chladné proudy … znovu a znovu … jak roztřásla a vzpružovala mrazivá voda!

Ale hlava bolela stále, skráně duněly těžkými údery a žízeň nepolevovala.

Rozvzteklil se, když viděl kravaře se povalovat, a rozčilen jeho odmlouváním, udeřil jej prudce do zad, až výrostek zavrávoral.

Bez chuti pojedl v kuchyni snídani, kterou mu bázlivě předkládala Madlena, sousto rostlo a hořklo … a všecko bylo takové nevlídné, neupravené, špinavé … Blýskl očima po Madleně, všiml si jejího vystouplého života a znetvořené postavy a pomračil se beze slova.

Vyšel do polí a brodil se v mlze. Osvěžil se poněkud rychlou chůzí a mrazivým vzduchem.

Pak dlouho seděl v rozložité velké jizbě a přepočítával peníze. Odhadoval včerejší útratu a pocítil nepříjemný pocit, když se dopočítal cifry nesmírně vysoké. Tolik peněz!

86$

A vyhozených oknem! Kdejaký drabant, kdejaký utřinos, každý se včera tlačil do hospody, každý pil plným hrdlem, každý se nadžgával na celý týden, a všeci: „Obervo, vy stě vyved sakramentsky kusek! Vy stě se postavil na nohy …!“ A plať, plať!

Ach, co by byl za to dal, kdyby v tu chvíli měl někoho rozumného, znalého, co by nečíhal na krejcar, aby ho podskokem vycigánil, ale co by uměl poradit! Peníze, peníze … ale hlava se člověku točí z nich, jak jich užít, jak z nich nejlíp nové poklady vytěžit, jak na nich vystavět sílu a moc! Ach, co by dal za to, kdyby někdo rozuměl jeho myšlenkám, dával mu vtip a on sílu a peníze! Co by se dalo z peněz užít! Pravda, bude možno kus rybníků odvodnit, z bažin udělat úrodnou zem, možná že se dostanou lehko koupit zanedbané močály! Třeba v domě ledaco přestavět, jizbu zařídit, aby nestrašila tak starosvětsky! A ostatek uložit… ale do které kasy, aby se panští zloději nezmocnili jeho majetku? Nevykládal včera kdosi v hospodě, že šporkasa … ale jaká, jaká …? udělala bankrot?

Ještě tak se ztrácel v myšlenkách, když se dveřmi protáhla stará Sršáňka.

Nahrbená, ale točivá a hybná, „jako živé stříbro“, bez šumu se vkradla do jizby a těkavá její očka zamhourala chytrácky.

„Co dobreho?“ zahučel Oberva mrzutě.

„Ale tak … šla sem niti kupiť… a odskočila sem k Madleně, co děla … no, bo v takové připadnosti už aby se roba šanovala a pořadně na sebe hleděla … potem v těžké hodince už nějedna životem zaplatila, že před tym sebe nědbala a všecko brala na lehku vahu … no ale, zaplať pambu, ešče je zdrava, šak ma dva měsice čas – „

Jak stará žena sladce a mazlivě repetila, mračil se Oberva a neodpovídal.

„To se rozumi, ma hruzu, aby všecko dopadlo dobře … Chudobná děvucha, jak spadně do takového stavu, je borak a zastaňa něma, každý leda bradu ohrnuje a přaje něščesti …

87$

Je to na zufani a něbylo by divu, dyby se ji smysly pomotaly. Ale ja sem ji povídala: Eh, di, Madleno, enem se všecko přiliš do hlavy neber, šak hospodař tebe něopusťa, oni znaju, jak je to zle s chudobnym člověkem, a oni něbudu mět tvrdého srdca, aby se něustrnuli nad tebu a nad tym chrobačkem, co se na svět čeka …“

Oberva povstal a ostře se díval do pichlavých oček stařeny.

„A to je dobře, že stě přišla, Sršaňko,“ řekl klidně. „Už sem sobě i ja všimnul, že Madlena by němohla zastat všecky roboty … a tu na gruntě aby zustavala tak, tež se něhodi… přijdě leckdo a je z toho zbytečný úšklebek a kašparovaní po dědině. I pro ňu by bylo lepši, dyby odešla domu – „

Stařena se polekala.

„Madlena ma odejsť z gruntu?“ zajektala zuby.

„Pravda, jaka pomoc! Stalo se, stalo! Hlavu sobě skrz teho něutněmy! Něbojtě se, hladem ji umřeť nědam a tež se o ňu postaram. Ale uznajtě sama, že na gruntě zůstat něsmi. ,

„Dyť přece – pokusila se namítnout.

„Spokojně sobě to přes zimu přebudě – ,“ přeťal jí řeč, „a na vesno budě z ni zase zdrava roba.“

„A mohla by se potem vratiť zase na grunt?“ nesměle se otázala.

„Eh, kdo by mluvil, co se staně na vesno, dyť smy ešče zimy něpřečkali,“ pokrčil rameny.

„Ježiši,“ zahořekovala polekaně, „hospodářu, dyť už je to očité, vy už Madlenu nadobro odstrkujetě, nadobro se ji chcetě zbavit, aby tu přišla druha – „

„Přišla – něpřišla, to sobě zařidim sam a rady k ternu něpotřebuju,“ řekl ostře.

„Ale Madlena, Madlena, ta ma přece už jakési právo,“ polo chlácholivě a polo vyčítavě mluvila Sršáňka, „dyť vitě, co je s ňu – budě to vaše děcko – „

„Dycky lepši, ež dyby to měla s čeledínem,“ zasmál se

87$

drsně, „čeledín by se ztratil a žřfre naděleni by ji zůstalo na pamatku. A co je moje, ze mě, o to se postaram. A budě nakonec rada, že ma jakési věno – „

„Pro druhého?“ vydechla stařena.

„Ach tak!“ rozesmál se hlučně. „A to stě myslely, vy, Sršaňko, a Madlena, že už za to pádně Madleně grunt do klina? Že se už ani dočkať, němožu, ež budu měť v domě hospodyň? A Madlenu? Sršaňko, vy stě přec prohnana roba, vy vitě, že takova věc je nadočista nemožná. Že je to strašně hlupa věc – Madlena – no, dobra děvucha je, ale hospodyň … selka … u Obervy … neni to k smichu?“

Sršáňka sepjala ruce.

„Ale hospodářu, mějtě přece slitováni s chudobnu děvuchu! Němatě svědomja! A panaboha se něbojitě?“

„Eh, co ma zase pambu s takovými věcami dělať!“ zahučel drsně. „Vitě, Sršaňko, ja němam rad dluhe řeči a babské křiky. Nařikani a vyklady se mi protivja. K žádnému konců by něpřivedly. Už tam doma chystajtě pro Madlenu přistřeši – „

Sršáňka se rozzuřila.

„Užiť a nakoněc děvuchu vyhodit? A možné ešče jako Hedvu bičem mlátiť? Ale Madlena neni lehká, aby – „

Nedomluvila, neboť se na ni Oberva podíval tak vzteklým, urputným pohledem, v němž svítily nadávky i rány, že bezděčně ucouvla ke dveřím.

„Ven!“ řekl temně. „Už sem řek – „

Vykradla se uděšeně a zanedlouho postřehl tutlané šeptání v kuchyni, přidušený rozhovor a do toho vyrážené ostré žalné výkřiky. Pak se tyto výkřiky slily v žalostící pláč, dravý, vzlykavý, jehož vlny bily až na dveře jeho pokoje.

„Eh,“ zahučel a odplivl si.

Madlenu celý den už neviděl. I oběd přinesla mu rozcuchaná cigánka Mařena. V jiných gruntech zachovával se ještě starý zvyk, že hospodář jedl společně s čeledíny a se služkami, ale Oberva už za živobytí nebožčina upustil od starých zvyklostí.

89$

Mařena vyzývavě se pošklebovala a v bocích se pohupovala. Důvěrně se smála na sedláka a jedovaté její oči svítily jak dva ohníčky.

„Ty, Mařeno,“ usmál se hlomozně Oberva, „maš okale jak jiskry – „

„A to se bojitě, hospodářu, že zapalim?“ drze se smála.

„Pomalu tě něpustim ani na huru, do sena. Chyti lehko a grunt je v něščesťu – „

„Myslim, hospodářu, že matě asekuraci v pořádku – „

„A jazyk, děvucho, ti pořadně prostřihliuž beze smíchu řekl Oberva, jenž neměl rád, když mu někdo vyzývavě odpovídal. „A jaka si střapata! To jisto se češeš jedenraz v tydňu, v nědělu, ež maš jisť do kostela!“

Mařena jen pohodila hlavou.

„Hleď, jaka by byla z tebe švarna děvucha, dyby ses přičesala, přistrojila, trochu jine lunty na sebe vzala … a podívala se jinač, ni takovým ciganskym, grobianskym pohledem – „

Chytil ji v pasu silnýma rukama a přitáhl k sobě. Ohebné tělo prohnulo se pod dlaní, vymrštilo se jako prut a vydíralo se z prudkého sevření. A jak se kroutila v dobyvatelských, dravých pažích sedlákových, spolehla drobnými a tuhými ňadry na jeho ruce. Oberva prudce vydechl a silně sevřel prs děvuchy drsným stisknutím. Horká vlna mu šlehla páteří, oheň se přeléval ze svěžího, mrštného těla do jeho dlaní.

„Uch – jak to boli – budu cela modra,“ ostře vyjekla.

„Podivaj se na mě, pěkně, pěkně,“ supěl Oberva a přitahoval děvče na sebe. „Ty ciganko … jake maš oči ďábelské … pujděš se mnu … šak se ti nic něstaně, něubližim ti – „

„A ja něchcu,“ vypískla a zkroutila se pružnými kostmi tak obratně, že se lehce vydrala z rukou Obervových a sklouzla ke dveřím; jak po ní prudce sáhl, mávl jenom do prázdna.

„A ja něchcu,“ vypískla ještě jednou a hbitě jako kočka

90$

vyšla na chodbu.

Oberva si utřel pot a skřípl zuby. Dotek dívčího těla, ještě ne zcela vyvinutého, ale vláčného, teplého, jej prudce rozdráždil. Jablíčko nedozrálé zardělo se na haluzi, snad už chrobalivé, snad ještě kyselé, ale nebylo v té kyselosti, po níž se ústa stahují, právě to, co přitahuje? Eh, měl už v rukou děvuchy, ale všecko poddajné, uzrálé, krevnaté – a ta děvucha – beztak uřkne baziliščím pohledem.

Procházel se jizbou a pak se do myšlenek cosi slabounko zatetelilo. Necítil studu, že on, jemuž táhne hodně přes padesátku, pokouší děvuchu šestnáctiletou, ale přece lehký chlad provál mu mozkem.

Večer, když v gruntě všecko ztemnělo a ztichlo, šel potichu za Mařenou na hůru, kde spala.

Ticho … táhlé oddychování krav z chlévů a lehké údery koní…

Dřevěné schody pozvolna zapraskaly.

A zase dlouhé ticho.

Jen lehké vlny dvou hlasů, promíchaných, nesrozumitelných … ten jeden temný, ten druhý ostrý …

Pak najednou výkřik nahoře, mocný, dívčí, vzápětí zardoušený jakoby rukou, jež těžce dolehla na ústa.

A hned nato jiný křik, ale zezdola, bolestný, žalující, nečlánkovaný zvuk.

Zaklení nad schody, urputné a vzteklé. Rychlé kroky, už hlučné. Oberva sešel dolů.

Ale na chodbě bylo už zase nehybné ticho, do něhož padal teplý dech dobytka. – Nikoho ani v koutech, mdle postříkaných měsíčními odlesky.

Oberva ještě jednou hlasitě a tvrdě zaklel –

Druhého dne ještě před úsvitem zmizela Madlena. Nikdo v gruntě nevěděl, kdy odešla. Šaty její byly posbírány, lůžko v přístěnku ustláno. S nikým večer o odchodu nemluvila, nikomu ruky nepodala. Nikdo ji neviděl chystat si věci.

91$

VII

Obervova nálada dala by se vyjádřit snadno: nejvíc by se mu ulevilo, kdyby mohl někoho bít, dlouho a nemilosrdně bít, až by mu ruka umdlévala. Proč, za jaké viny bít, by se neptal, jen aby se vyvztekal.

Kdykoliv se podíval na prst, v němž hluboko byla vkousnuta začervenalá rána, zuřivost jeho byla bodnuta ostrým nožem. To v noci ta cigánka střapatá, jedovatá! A nic, nic … Už ji sevřel, už splývala jako hračka v chlapském jeho objetí, když ta dole, robsko poblázněné … A Mařena kouše, škrábe, brání se a tělo má jak hadí!

Čekal, že se mu bude Mařena vyhýbat, že oči bude klopit a koktat v rozpacích. Ale nasnědlá děvucha, rozcuchaná jako vždy, postavila se před něho zase vyzývavá, s drsným úsměškem, zase pokračovala boky. A ještě více se pomračil, když ji odpoledne zastal s pacholkem ze sousedního gruntu, jak přes plot k němu nachýlena se rozpustile směje, zuby ukazuje, rameny hází, jak na jeho věty odpovídá hbitými a přelétavými úšklebky, jež se polo vysmívaly a polo lákaly. Zahučel nevlídnou nadávku a hrubě zavolal, aby šla k robotě, že je na vystávání večer dost pokdy – –

Kvečeru ji zavolal a na svou rozmrzelost nasadil široký, důvěrný úsměv.

„Divaj se, jak si mě kusla, kočko,“ ukazoval jí ránu na prstě.

Mařena jen rameny pokrčila.

„A ja dnes na hůře něspim,“ řekla fňukavě, jako když se malé dítě mazlí.

..Čemu? Bojiš se strašidel, že tě bubák uchyti?“

„A bojim!“ řekla vzdorně. „Každu noc se bit nebudu!“

„To je jasné, že se něbuděš,“ hlučně se zasmál. „Jedenraz děvucha hryze a podruhé se přitisně,“ vtipkoval.

„Jedenraz se děvucha shodi do blata a podruhé se něvytahně,“ odsekla pohotově.

„Do blata tě něshodim.“ smál se. ale smíchem už zase

92$

prosakoval vztek.

„Z blata se pomože a z hanby němože,“ odpověděla pořekadlem.

„Ale s pacholkem by ses dvarazy něvykrucovala a baj sama ho ešče pozvala,“ píchl. „A o hanbě bysi nemluvila, něškrabala – „

„A kdo vi?“ potrhla rameny a podívala se pohledem uličnickým, v němž byla zkušenost schůzek a kradmého milování za večerní tmy, pohledem drzým, jenž dráždil a sliboval.

Děvucha nadočisto zkažená – přelétlo Obervovi hlavou, ale zahučel jen nevlídně:

„A tak táhni ke všem čertům – „

Děvucha pohodila hlavou, ušklíbla se, čupřinami potřásla. Oči její mluvily, že neodejde a že bude spát na hůře.

Ale Oberva šel večer do hospody a přišel pozdě. Volby byly vypsány, sedláci a chalupníci se scházeli v jedné, dělníci v druhé hospodě, při kořalce a špatném pivu se probíraly volby, dělaly se kandidátky, odmítali se jedni a přibírali druzí a nakonec, vědělo se, bude starostou zase sedlák a prvním radním větší chalupník.

Oberva se nijak netajil, že chce být starostou. Považoval to za samozřejmé, že musí být starostou. Od té doby, co prodal verkům kus pole, stal se v dědině nejbohatším. Byl si toho vědom, neskrýval se s tím a farizejsky se nepřikrašloval skromností. Ostatním sedlákům nevtíravé, ale pevně připomínal, že jenom jeho zásluhou se prodej polností u vody uskutečnil. Kdyby on nechtěl! Volba starostou je tedy odplata, kterou jsou přímo povinováni.

Cítil z toho dokonce jakousi rozkoš, že dosavadní starosta zuří jako smyslů zbavený, že kolísavě a zoufale hmatá sem i tam, jenom aby si uchoval dosavadní hodnost, štván zenou a dcerou, stále ještě neprovdanou, sledován pohledy dědiny, skličován vědomím neodvratného pádu. Od smrti Obervové, od nešťastného poručenství, od soudu, padá po šikmém úbočí a nelze se zastavit. Pokuta u soudu, zmar

93$

jeho plánů s koupí pozemků – stále níž a níž – a volba ho dobije …

Zachycoval se každého stébla. Ale zbraně došly. Obvinění, že Oberva okradl samého pánaboha, už příliš zevšednělo, než aby někoho vzrušovalo. Opakované výpočty milostných jeho příhod a nejnovější historka s Madlenou sice bavily, ale mravně nerozhořčovaly; takové scény byly příliš časté a nebylo skoro gruntu, kde by se silné, zdravé děvuchy důvěrně neseznámily s hospodářem nebo selským synkem, dokud hospodyně nebo matky nepřišly na mimomanželské milování a těžkými ranami kopisti nebo i klackem nevracely úctu k mravním příkazům.

A Oberva starostu ještě vydražďoval. Když po prodeji pozemků dostalo se škole skutečně peněz, octla se o tom zpráva v novinách; v hospodě, kam noviny docházely, všiml si toho někdo a ukazoval zprávičku hostům i Obervovi, jenž zřejmě polichocen předčítal řádky o „šlechetném daru, jehož se podnětem pana Jakuba Obervy dostalo škole“, s klidnou rozvážností, jako by předčítal evangelium. A když večer přišel i starosta a usedl k druhému stolu, četl Oberva znovu novinářskou lokálku pomalu a hlasitě; tak házel se škodolibou schválností na protější stranu látky zápalné.

Oblíbil si takový způsob boje. Mluvil v hádankách, jejichž rozřešení bylo očité, mluvil v průhledných narážkách, jejichž smyslu každý porozuměl, hovořil jakoby v nejpřátelštější zábavě se svými věrnými, ale šípy lítaly bez ukvapení, dobře namířené, pevně zasahující. Rány odrážel s urážlivou povýšeností. Ohřívala se ještě, zakrytá ovšem několika opatrnými obaly „kdysi“ a „kdosi“, historka o testamentě a Oberva se rozhovořil, jak někteří šikovní počtáři rádi by vydělali i na soudech, i na školních dětech. Historky o záletech odbýval Oberva příhodou mladé vdovy, od níž utíkal vážený a postarší občan za noci a v nejnutnějším prádle, hnán zostra rozlícenou manželkou. Všecko to nebyl zápas tváří v tvář a s odkrytým hledím, nebyly to smrtelné rány,

94$

zasazované vášnivým rozmachem, ale pouze jehly, vbodávané do kůže. Oberva měl radost, že se jehly zabodávají a dokonce jednou se otázal, chytrácky přimhuřuje oči, může-li být starostou člověk, jenž byl soudem trestán – – Ale dříve než došlo k rozhodnému utkání, vyřídil si i s Madlenou staré dluhy. To přišla znovu Sršáňka, nahrbená, úlisná i hrozivá, a s přehnanou dojatostí vypravovala o utrpení dcery, po několika slovech zalykajíc se hned pláčem:

„Kameň by se musel ustrnuť nad borakem ubohým! Něviděla sem ešče takové chuděry! Chodi jak bez ducha, něji, něspi, rukama zalamuje, vlasy sobě trha a pořad nařika. A pořad enem: Čemu stě mě, maminko, na svět přivedli, čemu stě mi kameň na krk něpřivazali a do Ostravice nevhodili! Srdce by mi to utrhlo! Ona vam hrubě věřila, hospodářů, hrubě se na vas spolihala, že ju něopustitě a že se nad ňu smilujetě … Hospodářu, třeba je chudobná … ale do každé roboty způsobná … to přeca nělza se svědomím srovnať, aby měla život tak nadobro zepsuty – „

„Eh, to je všecko zbytečná řeč,“ zahučel Oberva. „Něrad dvarazy kažu. A něbuděte se mět ani vy zle, Sršaňko, že ju opatřitě. No, dam vam zrňa, muky, krupek i trochu kobzoli… a tu ma penize … za poslední měsíc sobě nevzala službu … a tu ji davam, jak dyby pořad v gruntě služila, do nového roku … šak beztak to budě k novému roku i s ňu v pořádku … a tu ma pro babku, ať na mě něnařika – „ Vytahoval z tlusté, neforemné peněženky bankovky a kladl je na stůl. Sršáňka dychtivě je sbírala žilnatýma, žlutýma rukama, mačkala v dlani, ale stále povzlykovala.

„Tuž …,“ drsně se zasmál Oberva, „a chcu synka … že ji vzkazuju, ať je to synek … Děvuchy něchcu – „

Sršáňka se roznaříkala:

„Ach matičko nebeská, jako by to bylo jinačí, dyby to bylo vlastni … Ale odrobinka ubohá, pomětať se budě kdysi u cuzich, k vlastnímu tatikovi se nebudě směť hlasiť, každý na něho udeři: baňkarte škaredy. – O, míly hospo—

95$

dařu, moc sobě beretě na dušu, že stě děvuše tak ublížili!“

„Aha,“ řekl pouze pánovitě Oberva a vytáhl ještě desítku na stůl.

Pak se obrátil k oknu a neřekl ani slova, když Sršáňka vycházela s překotnou směsí nářků i díků.

Díval se na dvůr, kde z olověné oblohy poletovaly prvé sněhové chuchvalce, těžké a rozmoklé.

Dvorem přešla nová služka, jež na místě Madleny sloužila, postarší, udřená těžkou lopotou, plochých prsou. Pomalu šla s nachýlenou hlavou, žluté, hrubé vlasy jako žíně spadaly jí na čelo. Byla dříčská, neodmlouvavá, tichá, psovsky oddaná.

Bez zájmu ji Oberva sledoval, jak přenášela do chléva těžké putýnky. Pak se kmitla Mařena jen v lehké kacabajce, ještě k tomu nedbale dopjaté, bosé nohy v dřevácích, až hubená lýtka mrazem růžově prokvetla. Proběhla se bezstarostně dvorem a hlavou potřásala.

Oberva stáhl obočí, když sněhem přetančila jako modravá skvrna, a pak rozradován luskl prsty, jako by mu napadlo něco hodně šprýmovného.

Měl cestu do Ostravy, a když se vrátil kvečeru, blahobytně najeden a pokuřuje cigárko, zavolal do velkého pokoje Mařenu.

Silné jeho rty roztáhly se poklidným úsměvem.

„Dčvucho, tak u nas chodiť něsmiš, takova rozmlácená, ušipana a střapata … ja chcu, abysi pěkně chodila, způsobná, vymalovana, abysi držela na sebe, pěkné šaty měla, hedvabnu šatku na hlavu … a ni takova ciganka rozchlupacena – „

Mařena stála jak obyčejně, trochu nakřivená a v bocích prohnutá, oči přimhuřovala a tenké rty úsměšně stahovala.

„A za co sobě pořidim šaty?“ potrhla hlavou. „Co vyslužim, abysem mamě strčila, či mi grejcar zbudě?“ .

„Podivaj se – ,“ a Oberva roztáhl balík. Modrá látka na šaty, pěkná, leskle hrající světlými odstíny – a na ní nový šátek na hlavu – –

96$

Děvuše oči zasvítily.

„Podivaj se!“ a sedlák se přitlačil těsně k děvčeti, „to by bylo pro tebe … zadarmo … i na šaty, i ta světla tibetka … dybysi někusala a někřičela – „

Protáhlá, uličnická tvář děvčete chytrácky oživla.

„A k vánocům … šak to budě za paru tydni… kupim ti nove bůtky, šňurovaci, ni takové gřampy škarede, co včil v nědělu nosiš … to z tebe budě slečinka, to se buděš natřasať – „

Položil jí medvědí své tlapy na krk a děvucha se lehce vykroutila, ale hned se přitiskla s kočičí důvěrností na okamžik k němu; odskočila, očima mžikala, usmívala se.

„Hospodářu,“ tence zazpívala, „a nědělatě sobě doopravdy kašpary ze mě? Jisto mi to datě … či mě tak chcetě enem potrápiť?“

„Šak bysi zaslužila hodně potrápiť. Ale nědělam kašpary … dam ti to – ,“ široce ujistil.

Děvucha blýskla očima … prudký skok ke stolu … chytila do náručí látku a protáhla se dveřmi.

A Oberva se hlučně zasmál. Není to veselý šprým?

Ale když se za týden zase díval oknem a Mařena proběhla dvorem, už se neusmíval. Byl mrzut, znechucen.

Mařena se mu zprotivila nadobro. Nechutná hořkost zalévala mu hrdlo.

Eh, za pár desítek možno dostat robu! Hned Madlena – naříká, v noci prý nespí, rukama zalamuje, ale jisto je ráda nakonec, že dostala peníze. A Mařena! Kousala, rvala se … ale: ,Mařeno, na nove šaty sem ti přivez – a na vánoce pěkné bůtky dostaněš… a hned už nemluví o hanbě, hned jazykem neseká … Už na schodech čeká, na člověka se jako klíště pověsí, do stodoly se jako kočka přikrade, do sklepa … A pořád stejná písnička: „Hospodářu, čemu stě večer něpřišli? Bylo vam zima na hůře? A ja vas zahřeju … že mam hodně těpla, ani by se nězdalo …!“ A mámí bez konce, pořád by brala peníze, pořád mámě posílala. Šestnáct roků a taková – a vlastně už v její mámě nebylo nic dob-97$

rého, v každé příkopce s chiopem pelešila – –

Fuj, odplivnout se chce Obervovi z toho života. Je mu ošklivo. Lísání, nenasytnost, zištnost se mu zprotivily. Zpočátku ho dráždila, právě že v ní bylo něco nedozrálého a už zkaženého, něco neřestného a zvláštního, ale dnes by nejraději bičem ji vypráskal jako kdysi Hedvu. A vlastně zažil kdy co lepšího? Ženské objetí, v němž by i srdce hořelo? Zažil co takového …? Hned od té doby, kdy pohůnka sváděla přezrálá dcera na gruntě … a potom utrpení s ženou … a za dlouhého utrpení, lapání a svádění dívek nebo dědinských rob, které nádeničily na gruntě … všecko takové špinavé, kradmé, zlodějské, nechutné, za co se platilo uzlíkem mouky nebo košem kobzolí…

Oberva to všecko cítil jako odpornou tíseň. Rozmrzelost nabyla čistě hmotné příchuti. A plně si to uvědomil teprve tenkrát, dva dni před volbami, když mu do gruntu přišel dohazovač – „krajan“.

Oberva nevěděl sám, jak se vlastně jmenuje, a nevěděli to dobře nikde po dědinách. Ale znali ho po celém Poodří od Ostravy k Beskydům, mezi Odrou i Ostravicí, ba zarejdil občas i na Opavsko a Těšínsko, čenichal-li dobré pořízení. Pocházel odněkud z Čech nebo ze západní Moravy, mluvil českým nářečím s komickými délkami a zpěvavým přízvukem, proplétal řeč knižními obraty. Smáli se mu po dědinách, smáli se jeho drobné, přikrčené postavičce, že je takový skrček čapatý, smáli se jeho blýskavému, staromódnímu šosáčku, smáli se jeho české výslovnosti, jeho mudrlantským nápadům, jeho pravidelnému oslovování „krajane“, ale používali jeho zprostředkování. Byl kdysi krejčíkem a na papíře ještě jím zůstával, ale ve skutečnosti po celé týdny jehly neviděl. Kde bylo však možno dohodit ženicha nebo nevěstu, kde byl grunt nebo polnosti na prodej, ba občas i šlo-li o obchůdky méně výnosné, tam se přišoural „krajan“ s neomylným čichem, přivezl s sebou pach slivovice i šňupavého tabáku a překotnou záplavu rozumování.

Oberva se zasmál, když se vkradl do dveří nadmíru po—

98$

korně a ještě na prahu uctivě pozdravoval.

„Hoho … krajan … rok sem vas něviděl … a to vas snih přihnal …“

„A ba, sníh, krajane milej; sníh, sníh,“ brebentil mužík a usedl na okraj lavice u pece, „tuze mizerně se chodí v tomhle nečase, tři hodiny se brouzdám a ještě jsem měl tuze veliký štěstí, že mne svez jeden nadmíru dobrosrdečnej krajan. Jináč byl bych musil svý ubohý kosti někam do sněhu uložit. Ach, panečku, těžko se vydělává boží živobytíčko a zdraví už taky neslouží, inu, roky ubíhají, víme, víme – „

„No, abystě se zahřal,“ smál se Oberva a vytáhl ze skříně baňatou láhev slivovice.

„A to jo, to jo … to mi přijde tuze dobře na chuť, pěkně si člověk vnitřnosti spraví, teplo se tělem příjemně rozlije a potom i myšlenky se líp urovnají, než když se zuby klepou … A to jsem věděl, krajane, že vy nejste bez božího trunečku a že vy nedáte jak v hospodě slivovici, která smrdí terpentýnem – „

„Ale vy i tu vypijetě!“

„Inu jo, krajane, co se dá dělat, na cestách se dá málo vybírat, člověk musí být tuze vděčnej i za ten jed, co mu šelma šenkýř předloží. A obchod už toho vyžaduje, že musím pořád vandrovat, dnes jsem u Opavy, zítra v horách, pozítří za Frýdkem – „

„A všudě něsetě něščesti,“ Oberva posměšně vypjal hlavu. „Zle roby chlopum na krk nastrčitě, rozmlacene grunty za drahé penize dohoditě, jakési mašiny divné a jinači, co se za měsic rozpadnu, vnutitě – no, stě vy to dobroděj!“

„I to ne,“ komicky potřepával mužíček rukama, „já všecko tuze svědomitě a důkladně, podle nejlepšího svědomí lidem poradím. A kolik mi jich už děkovalo! Je boží požehnání, štěstí manželský, majeteček se množí – a kdo má na tom největší zásluhu? Já! Vidím, tendle páreček by šel tuze pěkně dohromady, na cestách si všecko pořádně obkouknu, a krajane, takové zkušenosti nejsou k zaplacení!“

99$

„A pro mě už stě tež co přichystal?“

„I jo, to se rozumí, že taky,“ ošíval se dohazovač trochu v rozpacích. „Ale ono to bude s vámi zlý, nynčko si budeme tuze foukat, už nejsme ledaco, ale pan Oberva … Pan Oberva a krásnej grunt, moc peněz k tomu, nejkrásnější roky … to věřím, pak už sobě nelze vybrat jen tak ledaco, ale aby se hodilo k stavu, k majetku, k hodnosti. Inu, vždyť jsem už také doslechl, krajane, že i to starostenství máte jako jistý, všici jsou tuze na vaší straně a že jste chlapík, že vás budou volit, že umíte všecko vzít pořádně do hrsti, že se nikomu nedáte – „

„To stě se zas rozbrblal, jakořka handliř, dyž nového koňa vychvaluje,“ uškleboval se Oberva. „Za chválu vam nězaplatim, ledaže bystě se na slivovici chtěl pomstiť… A tak mi zčerstva řeknitě, jaka pasť se na mě chystá – „ „Jaká past, bůh uchovej, ale něco tuze hezkýho pro vás … Inu, jak bych vám to pořádně vyložil … Mlynářka v Rychatíně, čistej, výnosnej mlejn, a nejstarší syn že by mlejn převzal, a mlynářka má dost peněz po nebožtíku mužovi … tak jsem si hned povídal: hola, to by bylo něco pro pana Obervu! Peníze k sobě, vážnost, usedlost, úcta k sobě – „

„A krajana ze dveři,“ drsně mu vskočil Oberva do rozprouděné řeči. „No, řeknitě mi, je ten syn, mlynař, ešče mladý, že?“

„I jo, to je,“ odpovídal horlivě, ale zchlazené dohazovač. „Třicet mu ještě není a je tuze hodnej, mírnej mužskej – „ „Podle teho potahně te mlynářce k padesatce,“ pohrdavě se zasmál sedlák. „Krajane … a to vas ešče lude vychvaluju, že stě su chytry? Řeknitě sam … ja na grunt, bez dluhu, bez děti přizvať stáru robu jakusi, aby se u peca ohřívala? Co bystě zasluhoval za takovu radu? Penize … a na co mi třeba věc … mam dosť! A už ani slova o takových námluvách, bo stě ven na sněhu – „

Dohazovač se přikrčil, úzkostný a směšný, a v rozpacích se napil slivovice.

100$

„A ja vam povim vztyčil se Oberva dravě a sveřepě, „co ja se myslim! Ja sobě na grunt přivedu děvuchu, mladu, silnu, zdravu a ja založím rod! Byl sem čeledínem, sem sedlákem a moje děti, ty porostu z moji roboty a peněz, poněsu meno Oberva a ukážu, že je to dobré meno! A budě to děvucha, co vi ešče co jiného, ež hnuj hazať a krávy dojiť, a ta mi da děti, silné, zdravé, lepši, ež sem ja! Znatě v Dubové starého Tomaška? Sedymdesat rokuv mu je, tři ženy měl a posledního syna v šesdesatce! A ma osym synův, jeden je burmistrem, druhy dochtorem, třeti panačkem, dva maju grunty! A ja mam do sedymdesatky ešče hrubě daleko !“

Pak už se nedíval na dohazovače, ale mluvil pro sebe v hrdé a slavné zpovědi:

„Ja teprem začnu život! A každý uvidi, jaky to budě život! Ja sem tatika něpoznal, ale moje děti se nikdy něbudu museť styděť za tatika, za mě, udělám z nich pany, ale ni všelijake pisařiky z města, udělám z nich selske pany! Ja jim dam silu, ja jim dam penize a matka jim musi dať rozum! Takové nevěsty mi třeba, ale ni takové, jak bysem ruku chytil! A či ja, Jakub Oberva, mam pořaď piť enem vodu z kaluže … a neni pro .mě studně a neni pro mě čisté vody?“

Vydechl, nezvyklý dlouhým řečem, a hned jako by se upamatoval, komu prozrazuje sen, jenž teprve nyní se rozhořel nejkrásnějším květem, řekl úsečně:

„Eh, co by! S takovými namluvami a starými mlynarkami mi už na oči něchoďtě! A dosť mam času na to! Včil volby a ty su přednější! Před novým rokem je o takových věcach zbytečná řeč!“

„Krajan“, překvapený a uděšený, díval se rozevřenýma, nechápavýma očima.

Oberva se rozmrzel sám na sebe, že s dohazovačem vůbec mluvil tak důvěrně. Před lidmi nasazoval si masku lhostejnosti a klidné jistoty, nerad dával nahlížet do svého života – a náhle světoběžníkovi, co má řemeslem roznášet

101$

řeči z kouta světa do kouta, vykládá zeširoka jako školáček! Ještě když šel večer do hospody, styděl se před sebou, že tak náhle vytryskla z jeho představ horká vidina, kterou , neuvědoměle cítil, ale jíž slova neuměl dát…

Ale když už vyvřel z jeho nitra živý proud, jenž se dlouho vytvářel a dlouho šuměl v nejspodnějších hlubinách, pod těžkými balvany, pod černými kořeny, pocítil i blahý pocit osvobození. Nyní stojí na svých nohou, nyní mu z očí spadly šupiny a prohlédl!

A tak šel rozmrzelý i jistý do hospody. O volby se nebál. Už věděl dobře, že zvítězí. Sedláci a chalupníci, voliči prvních dvou sborů, slibovali hlasy. A zvolna se trousili přeběhlíci, někdejší nohsledové starostovi: za večera se kradli do Obervová gruntu, lichotili, slibovali hory doly a prosili, aby i oni přišli na kandidátní listinu. Třetí sbor patří dělníkům a mezi nimi neměl nepřátel; přáli mu víc než starostovi. Valenta, který byl hlavním náhončím Obervovym, obcházel grunty a chalupy, lákal nerozhodné, zastrašoval odpůrce. A když Oberva vešel do hospody, šel mu v ústrety, podával hlučně ruku a všecek zpocen i trochu napily řekl: „Jakube, budeš v Lipině burmistrem!“

„Vim,“ řekl Oberva prostě.

Víru měl tak pevnou, že skutečnost nebyla v budoucnosti, za dva dny, ale hned v přítomnosti. A v den volby nebyl ani rozrušen, ani napjat: očekával klidně, co přijít muselo. A vlastně nebyly to ani vášnivé volby, kdy se dědina rozdělí na dvě strany na nůž zápasící, útočící nadávkami, pomluvami i ranami; zápas se už dobojoval, síly se už změřily a starostovi zůstávali jenom blízcí příbuzní a několik lidí závislých. Většina Obervová byla příliš veliká, než aby ji bylo možno zvrátit posledními zoufalými žalobami. A platil-li v hospodě starosta bez výběru pivo každému, kdo slíbil volit jeho lidi, usmál se Oberva pohrdavě: „Zaplatím večer po volbě, vim, že budu platit – „

A platil skutečně; porážka starostova byla úplná, nedostal se ani do obecního zastupitelstva.

102$

A pak se dědina rozšuměla, hospoda vzkřikla cinkotem sklenic a hlučným provoláváním, našla se hned nesecvičená a skřípavá muzika, jež vyvolávala do mlžného večera břeskné fanfáry a rachotivé pochody, děti se tlačily u oken hospody a ženy nahlížely zvědavě do dveří. Pivo teklo, kořalka štědře kolovala, teplý kouř z jídel dráždil. Hlomozný smích … úlomky zpěvu … posměšné historky o padlém starostovi, že beztoho ho žena mlátila, neboť ona prý byla vlastně burmister … a hned do toho přidával novou historku jiny. Modla byla povalena, šlapalo se po ní.

A v noci drásavá hudba doprovázela domů nového starostu.

Příjemné opojení a hřejivý úkoj z vítězství blažil však Jakuba Obervu toliko krátkou dobu.

Když se prvé dny vžíval do nové hodnosti, když stále ještě chodili známí honosivě vychvalovat jeho úspěch, měl pocit, jako by se vyšplhal na vysokou horu a z ní pohlížel na širý kraj, jenž jest jeho územím. Pochvaly a lichocení blaživě jej rozechvívaly a třeba se tvářil k nim s klidnou nevšímavostí, přece jej pochlebná slova teple hladila.

Ale jak omamný opar zvolna vyvětrával, šupiny, jež pokrývaly oči, odprýskávaly. Drobné starosti se hlásily, prvá nemilá zklamání zaklepala na dveře. Přišly nepříjemné pochůzky, všelijaké formality, jejichž jhem se teprve Oberva dostal k úřednímu uznání své hodnosti, přišly trapné žádosti. Hlásili se o svou odměnu lidé, kteří považovali za svou největší zásluhu, že byl zvolen, pochlebné masky se změnily ve vyčítavé, prosebníci domáhali se splnění neskromných žádostí se zřetelnými narážkami.

Ale nejvíce rozrušovalo Obervu, že mu byly předkládány věci, jimž docela nic nerozuměl a jejichž smyslu ani zdaleka nechápal, že se rázem octl ve světě, jenž byl mu nadobro cizí. Nadučitel Horut mu předkládal všecky listiny, jak je posílalo hejtmanství nebo soud, často německé nebo psané zmatenou úřední hanýrkou, že byly stejně nesrozumitelné. Dokud byl v úřadě předešlý starosta, vyřizoval všecko nad-103$

učitel bez dlouhých řečí a starosta jen podpisoval, ale nyní nechtěl si nadučitel spálit prsty svévolným rozhodováním. „Jaké jsem měl nepříjemnosti,“ vykládal ženě, „už jednou s ním, jak si tenkrát hlavu postavil! Ať ví sám, jaká je to slast být lipinským obecním písařem!“

Starosta zatínal zuby a zlostně se mračil, když mu před očima tancovaly pokroucené, výsměšné, nesrozumitelné literky. Začínal znova a znova, těžce se smyslu dohadoval a nakonec nevrle odhazoval papír. Sedmerou pečetí byl obsah uzavřen a on musel pracně lámat jednu po druhé. Zatracený život, že kdysi v dětství musel krávy pásat na selských gruntech a do školy se dostal leda v zimě na pár dní! Jak je otrokem v nadučitelových rukou! Učil by se, učil … kdyby někdo nevýsměšně sedl k němu, ukazoval mu jako školáčkovi, vysvětlil … co by dal za to! Zaplatil by, ale nesměl by cítit ani stínu povýšenosti, pohrdání, pánovitosti!

Nezbývalo nic jiného: došel k nadučiteli.

„Pane nadučitel,“ řekl klidně, bez nejmenších rozpaků, „to se rozumi, že budětě včil zase všecko vyřizovať jak za předešleho burmistra. Že ty pletky zbytečne neni třeba mi předkladať … šak vy už poznatě, co je duležiteho a co musím věděť… dyť ja mam ve vas duvěru … no, a … sam sem sobě povídal, že ten vaš plat za obecni tajemnictvi je bidny, roboty hodně, starosti velke, odpovědnosť pořádná … ať se rači strhně cosi se starostenske odměny a vam přidá – „

Nadučitel spěšně cosi mluvil o uznání pana starosty a správném chápání… a že je pravda, odpovědnost veliká a nepříjemnosti na denním pořádku … ale po odchodu jeho opět nespokojeně bručel, že zas bude mít všecko na krku, až obtloustlá nadučitelová se smíchem přervala jeho litanie, jak se vysmívala.

Obervovi se tím trochu ulevilo, že aspoň nejhloupějšími zbytečnostmi nebyl týrán, ale přece z drobných potíží nevycházel. Často musel zapřáhnout a jet… byla porada

104$

a zase komise a zase schůze nějaká, to a ono bylo nutno jenom osobně vyřídit. Potom byly zastávky v hospodě, mluvilo se o všeličems, probírala se politika … a tenkrát Oberva cítil, že vchází do pralesa, v jehož houštinách musí zhynout. Eh, což se kdy staral o politiku! Což kdy okruh jeho zájmů se rozšiřoval mimo Lipinu, mimo starosti v obci, mimo pozemky, dobytek! A když se starostové sešli, jeden z nich, mladý sedlák moratínský, řečný a trochu chlubný, vždycky jako naschvál začínal o politice, ryl do hejtmana a okresních komisařů, vysmíval se jejich německému drmolení a potom začínal o jiných věcech, které Obervu mátly. Vysoká politika to byla, o zákonech, o ministrech, o vládě, přičemž jedni nechápavě pokyvovali a druzí úzkostlivě se dívali ke dveřím, nevstupuje-li jimi chocholatý šandár.

Oberva se starostovi moratínskému potají vysmíval a i přímo jeho rozumy odbýval, ale na dně cítil cosi jako závist a respekt. Mladík … tak přes třicet… a každého by nejradš vyučoval jak ve škole! Synku, tobě by bylo třeba odpovědět a tvoje rozumy zpražit… ale rozumět tomu tak dobře a tak jazykem seknout! A on se nedá, usměje se, kašpary si zrobí, člověka pomotá. Prý noviny čítá každý den jako farář a páni, písaře prý nepotřebuje a všecko sám sepíše. A jeho sestra prý je též takový mudrc – kdosi o ní vykládal při schůzce, ale z trhaného rozhovoru zachytil Oberva jenom zmatenou představu jakéhos truchlivého a nezvyklého děje.

Ale pomalu se s ním spřátelil. Smál se mu, neboť jeho převaha ho dráždila, ale bezděčně byl k němu přitahován. Doma si sedal k novinám a četl s krajním napětím, s tuhou pracovitostí sloupec za sloupcem. Nebavilo ho to příliš a měl sto chutí pohodit papírem a projít se zmrzlou cestou k lesu. Ale představa, že nesmí být poslední a němý mezi ostatními, bodla ho bolestně a zase těžce četl drobné denní příhody a nestravitelné úvodníky. Po čase četl lehčeji, ale obsah mu nezřídka unikal. Cizí slova ho plnila zlobou

105$

a kromě nich bylo v novinách tolik takových podivných výkladů, jež vypadaly srozumitelně, a přece byly zavaleny těžkými balvany. Na kohosi se útočilo, ale Oberva nevěděl proč … co provedl, koho ocigánil?

Sblížili se po úřední poradě, když starostové šli panu hejtmanovi přát k Novému roku. To starosta městečka, vyzvědající vždycky svou městskou hodnost, „lizoň skrčený“, jak se mu po ukryjenku smáli, přemluvil všecky ostatní, že se musí na hejtmanství vinšovat. Že třeba ukázat trošku dobrých mravů a že neškodí mít u pánů oko. A když bylo po blahopřání, sesedli se v hospodě, Oberva se dostal k moratínskému starostovi, rozhovořili se, vykládali si malichernosti z obce a potom došlo na věci širší. Oberva se lehce optal na to i ono, slyšel odpověď jasnou, srozumitelnou, sdílnou, že se mu ani domů nechtělo. Pravda, i on mluví pansky, ne tak jenom po našemu a po sprostu, ale rozumíš mu a hádanek v jeho řeči není. Bylo tak příjemně teplo, tak bez hněvu, bez žluči, bez hlodavého ponižování.

„Obervo,“ smál se od vedlejšího stolu úšklebný hlas do jejich hovoru, „daj pozur, ať se ti politika nepřeji. Beztak Bernat chce byť za paru rokuv poslancem a ty mu buděš museť hlas dať!“

„A čemu ni?“ široce se rozesmál Oberva. „Bernatovi hlas? I dva, aby měl věči radosť!“

Rozjížděli se. Oberva dlouho sháněl pacholka, jenž se ohříval ve výčepu a pil už několikátou „vařenku“, silný čaj na způsob grogu. Zanadával si několika prudkými výkřiky, pobízel pacholka ke spěchu. Bernát ruce podával a všecek zčervenalý zval Obervu na hon. „Na saních je to cesta jedna radost… bude nás pár, tři, čtyři … trochu se provětráme … přijedete?“

„Přijedu,“ řekl Oberva, když nasedal do saní.

A vypravil se skutečně za mrazivého jiskřivého dne, svítícího jehličkami sněhových vloček a široce se rozvírajícího. Jel na saních umrzlými, hladkými cestami a pohyb, jas, ticho, cinkání rolniček, obrovské plochy sněhu, všecko to jej

106$

příjemně uklidňovalo. Kolik roků již tak nejel, tak docela zbůhdarma, jenom pro zábavu, sám sobě pán, nikým nehlídán, nikým podezíravě nepronásledován! Saně fičely, sníh lehce skřípal, obrovská vzdušná křídla vála hebce nad hlavou … a cincin … cincin …

Potom chalupy, nesměle vyhlédající ze sněžných obalů, zavalené stromy zahrad, grunty na návrších.

Grunt Bernátův byl malý, ale Oberva blesknutím oka poznal, jak jest úpravný a v pořádku. Tož ten mudrlant a novinář umí i grunt čistě držet! A hle, panští se, po módě se drží, záclony má na oknech, nábytek jak v městě, obrazy velké na stěnách, nic svatého, nic starosvětského …

A už je tu ulehlá, usměvavá selka, červená a spokojená s kulatýma rukama jako válečky, pozdravuje, ruce podává, široké zuby v úsměvu ukazuje. Oberva a dva sedláci z dědiny sedají – a kterého čerta! Bernát má i divan, měkko se tak sedí, a to věřím, rád sobě pohoví… jak v městě, jak u pánů …

Horký čaj se kouří, krev se rozehřívá. Řeči tryskají, bezstarostné, každodenní. Hospodyně se vyptává, jak je Obervovi vdovci a Oberva polo vážně a polo ve smíchu vykládá. Smíchy a vtipy … Oberva vypíná bradu a široce se směje. Je mohutný, rozložitý, silný. Hádejte mu roky … a řeknete, ze má víc než pětačtyřicet? Že už přes padesát? A ještě ani jednoho bílého vlasu? A všecky zuby jako dlátka?

A už se zase chystají ven. Bernát nasazuje beranici a píská na psa. Sedláci se dívají znalecky na oblohu a pochvaluji si jasný vzduch.

Už jsou na prahu, když tři drobní hoši se s křikem ženou ke dveřím. Zdraví, tlustí, červení, hladoví. A za nimi vysoká, krásná žena, štíhlá, urostlá, jež se snaží zachytit nejmenšího hlaváče.

..Vidíte, Obervo,“ směje se Bernát, „tři synky mám, tři krále! Pro tři nebude gruntu dost! Nejstarší má pět roků, nejmladší tři – „

Ale Oberva si dětí nevšímá, nedbá, že selka přezdívá

107$

dětem něznahaňbů (to že nepozdravily a s křikem se domů hnaly), blesk temných očí zaujal jej zcela a pevně se zadíval do podlouhlé, jemné, načisto nedědinské tváře. A už jej Bernát představuje: „Moje sestra,“ mluví, a Oberva drží na prchavý zlomek minuty ženskou ruku ve své medvědí pracce.

Už jdou muži vyšlapanou pěšinou, ale Obervovi je najednou všecko hloupé a zbytečné, brouzdání sněhem, křiky, krákání havranů, žlutá prchající skvrnka zajíce, bouchání, pískání na psy. Cítil hmotný dotek onoho pohledu na své tváři, cítil lehký stisk ruky. Eh, nesmysly! Ani nenamířil, střelil, rána třeskla v ostrém vzduchu, za zády se ozve hlučný smích (to Bernát potvrzuje nepodařenou ránu), pár havranů vzlétne do vzduchu. Eh, bláznovství! A cože to vykládali v hospodě o ní? Že je vdova, že měla muže ničemu? Co, co? Eh, a vy si myslíte, že Oberva neumí střílet?

Rád by se k Bernátovi přidružil, rád by se nenápadně vyptal, ale toho zchvátila lovecká vášeň, křičí, psovi nadává, vítězně se směje, když se zajíc v ohbí cesty převrátil. Tak Oberva jde a radosti nemá. Nestřelil nic, ani když do chomáče vran zamířil. Nu ceně praví, že už odvykl, že musí ruku zvykat, ale nejraději by zahodil pušku do zasněžené brázdy, vrátil se do dědiny, vsedl do saní a … jeď, jeď, jeď!

Ale když už má kvečeru odjet a soumrak víc a více popelaví, připravuje zdlouhavě koně, prohlíží saně, přehazuje kožich. Loučí se s Bernátem, ruku podává selce, zve je k sobě; ba i děti se vyhrnuly a hned do sněhu a hned se kulují. Ona už nepřišla.

Krvavé záblesky zimních červánků na sněhu dohasínají. Oberva zvolna usedá do saní, narovná se, a přece ještě na pár vteřin oddaluje okamžik, než se koně rozcválají.

„S vaši sestru sem se něrozlučil,“ praví jako mimochodem.

Bernát se ohlíží po ženě, ale ta kvapně vykládá, že švagrová není doma – a Oberva se kousá do rtů.

Švih bičem, zamávnutí beranicí, výkřiky. Cincin … cin—

108$

cin! A jeď, jeď! Vzduch hvízdá, mráz štípe, kopyta pravidelně buší… jeď, jeď! Tma nalévá víc a více modra, ze stromů visí praporce stínů … cincin … a jeď!

Doma jej čekala už stará Sršáňka. Skřípl zuby a nevlídně zahučel na pozdrav; pavouk mu přetrhl přízi neurčité vlahé nálady.

„Co je?“ zabručel svlékaje se.

„Ach, hospodářu, starosto,“ a vrásky staré ženy se stahovaly celou stupnicí pocitů, radostí, zmatkem, úzkostí, výčitkami, „syna matě, synka pěkného, zdravého, švarného! Dněs v noci to přišlo, bože, borak, co vystala! Štrnast dni smy čekali a tři dni se už trapila, na boži smilováni volala, o pomoc prosila! Ale panebože, chvala tva, všecko se ščastně skončilo – a syn, syn! A chuděra, ledva vydechnuť mohla, obratila hlavu a oči měla ešče jakořka sklenne, a už šeptala: Co je? A syn, smy řekli. To dobře, povida, hospodař chtěli syna, to budu radi – „

„No – ,“ řekl Oberva temně, „a je zdrava – ?“

„Slaba je strašně, vypadala jak boži umučeni, bledá a dodělana … ale snaď pambu da, že se spravi – „

„Ať něma žadne ujmy,“ řekl neúčastně a vytahoval peníze. „Tu matě … vemtě, že to ma za syna… no, a tu ešče přidám … ať sobě přilepši … a muky vam dam – „

„A jak ho mamy pokřtiť?“

„To už je vaša starosť,“ řekl po chvíli.

„Jakub …?“

„A rači ani ni – ,“ řekl vyhýbavě.

„Ale přece … po tatínkovi,“ zaprosila stařena a slzy se jí kutálely po tvářích.

„Mno …,“ táhle a neurčitě pronesl Oberva.

„A hospodářu,“ dralo se ze Sršáňky těžce, jako by tryskalo z nejtěžších hloubek, „vy se na svojiho syna něpřidětě podivať?“

„Na co by!“ řekl drsně Oberva a zamračil se. „Aby dědina ešče věc mohla mluviť, ež se mluvi včil! Aby sobě každý utrinos hubu otviral! Sem starosta – hodi se to na mě?“

109$

„Ale je to vaša krev!“ vykřikla až zoufale. „A dybystě ho viděl, cely stě to vy! Brada, oči, čelo, i dybystě ho zapřel, podoba vas prozradí! A vy ho nězapřetě, vy ho něodkopnětě … něodkopnětě Madlenu …

Až ruce sepjala v zoufalém žadonění.

„Staré řeči nanovo omilať – to neni muj zvyk!“ řekl Oberva tvrdě. „Jako odkopnuti!? Nědavam vam penize i živobytí? Všeci se budětě mět dobře z Madleny! I na synka složim, ale dobrovolně, bez mameňa, bez natlaku, bez pomluv! Ať mi ani Madlena do gruntu něchodi, ež budě zdrava! Starosta něsmi sobě dovoliť to, co prošlo sedlákovi.“

A místo další řeči křikl na služku, aby přinesla mouku, a hrubě se obořil na Mařenu, jež se podezřele točila kolem dveří. (Zmetek cigánský, jistě poslouchala.) Mařena se ušklíbla, trochu překvapena a nejistá, a uraženě se odtáhla.

Za týden přišel zase „krajan“.

Sosatý fráček vkradl se do dveří a zbrázděný obličej, rudý alkoholem i mrazem, měl pokorný i chytrácký výraz. Hned se roznaříkal, že je zima, že se mráz tuze náramně ve starých kostech drží a jaké je to posezeníčko takhle u rozehřátých kachlových kamen … Popil si, labužnicky si liboval v teple, na lavici protahoval skrčenou postavičku a vykládal historky o lidech, které Oberva znal jen neurčitě z doslechu. A zase překotně mluvil o jeho starostenství, to že se dalo čekat, to že bylo tak jisté jako boží spasení…

Oberva, dobře vyspalý, výbojný, zdravý, jen do toho překotného povídání utrousil občas bodavé slovíčko a pak najednou spustil zhurta:

„Tuž, krajane, kdy už vysypetě něvěsty pro mě? Kolozube mlynarky, hrbaté vyminkarky, staré panny, farské hospodyně?“

„A to ne, to ne, krajane milej,“ ošíval se dohazovač. „Víte, pro vás musí člověk tuze opatrně vybírat. Desetkrát zvážit všecky přednosti, z jakého rodu jest, jaký má věno, co dovede, aby měla, jako víme, taky nějaký cvičení, no holt, jak povídám, tuze obtížná práce – „

110$

„Podle teho pro mě se nic nětrufatě vyhledať?“ smál se Oberva.

„Já že bych si netroufal? Já … Kerej znám celej ten kraj až k horám? Já … Kerej jsem už přivyk i vaší podivný řeči … če, če, ně, dě … I pro vás, pane Obervo, bych měl … a moc výhodný partie. – No, například dceru sedláka Komána z Byčiny … moc velký věno dostane, ženská tuze k světu.“

„Tu ja znam z doslechu,“ smál se Oberva. „Pry pro jeji jazyk by s ňu ani ďábel z horoucího pekla něvydržel … a tatik už denně boha vzyva, ať mu od dcery pomože – „ „Tedy,“ mrzutě se obrátil dohazovač a hřál si u kamen druhou část těla, „možná byste chtěl městskou. I takovou mám … v Brunšperově … Lojkáska kupce dceru … víme, ten, co má ten kšeftík na rynku.“

„Te něznam … ale Lojkasek … počkajmy, dyť je sivy jak holub, hadam mu přes šesdesat – „

„To má, to má,“ nerad přiznával dohazovač.

„A cera?“ vypjal Oberva bradu.

”J°) je pravda, už je v letech … ale jináče ženská tuze zachovalá, šikovná, náramně k lidem – „

„Ech, něchtě teho,“ bez přechodu se utrhl Oberva a zamračeně přecházel světnicí. „Chromé a staré a hubaté … dyž nic pořádnějšího něvitě, složtě cele svoje řemeslo a chytnitě se jáhly – „

„Ale, ale, pane starosto …,“ přiškrceně se vymlouval muzik, „já to smejšlím tuze upřímně a přál bych vám nejlepší hospodyně … ale vy hned hrr, hrr, člověka odbudete – „ Oberva nemluvil, jenom světnicí přecházel.

„Znatě sestru moratinskeho burmistra?“ vbodl najednou do dohazovače otázku.

„Jako Bernáta? I jakpak bych neznal, tuze dobře znám! Tu černou, vysokou … ale jo, jo, znám! Ale, pane starosto – „ a mužík se rozpačitě škrábal ve vlasech, „to nic pro vas, to je tuze podivná historie – „

„A kdo vam řek, že na ňu myslim?“ zahučel Oberva nevlídně.

111$

„No jo … když jste se tak znenadání optal – „

„A co o ni vitě?“

„Totiž … to se nedá tak najednou vypovědít, je to celej román,“ a dohazovač se zase pohodlně narovnal. „Znal jsem už starýho Bernáta, tuze divnej člověk to byl, nevlídnej, sám pro sebe, jako pavouk. A grunteček malej, dluhů na něm až pámbů brání, ale starej se přičiňoval, aby aspoň zalepoval díru dírou. A víme, jednu věc měl tuze divnou: byl to takovej starej písmák, v zimě seděl celý večery v knihách, ani do hospody nechodil a s nikým se nekamarádil. Ale s dětma mířil tuze vysoko, švarný děti měl, no, však to znáte. Syn študýroval, a bylo to gymnázium, potom hospodářská škola a jakýsi kursy ještě, a což já všecko vím. To se zná, že peníze vyskakovaly starým náramně zčerstva z kapsy a že se gruntek klátil, každou chvilku měl slítnout na exekuci – „

„člověče, vy začinatě od Adama, jak dybystě kronyky spisoval,“ posměšně bručel Oberva.

„Jo, a s dcerou to bylo nejináče. Dal ji na výcvik, a to byla na jakejchsi školách, hospodyňskejch či hospodářskejch a v klášteře pobyla, tuze hezká holka, černá, urostlá, ale nemluvná, do sebe uzavřená, tak jak táta její. Beztak měla to po něm a syn, jako nynější starosta, ten byl zase celá máma. Veselá byla, hovorná, do práce jako oheň. VŠak táta měl radš dceru, to byl jeho miláček, Albínka byla mu nad poklady světa. Potom se začali ženiši trousit. Jakejpak div, krajane, no ne? Začal za ní chodit jakejsi takovej oupravnej mužskej, snědej, zarostlej, jak židáček vypadal, a za inžinýra se vydával. Prý měl kdesi, no nevím už, v Prostějově či v Olomouci fabričku na masti, barvy, oleje … a víme, na takový všelijaký věcnosti. A tuze se měl kolem starýho Bernáta a jenom Albínku, že je to vzácná holka, že z ni bude znamenitá panička a aby už byla svatba. A taky že jo – starej svolil, dcera byla celá poblázněná, ten kavalír se vozil v kočáře a pugéty nosil a mluvil, až všecky umluvil. Ale ono to bylo jinačí a tuze zlý. Ten chlapík měl fabričku

112$

jen naoko, ve skutečnosti to patřilo všecko jakýmus Spekulantovi, ženskejch měl po celém světě jak tureckej paša, j dluhů strašnejch a celý noci jenom prolumpoval. A starej j Bernát grunt děsně zadlužil, jenom aby dal dceři krásný věno … no, věno přej bylo na ten čas opravdu znamení- ] tý … a byla sláva náramná. Ale jen na čas: pár tejdnů se j měl ten manžílek – ani nevím, jak mu říkali – krásně kolem Albínky, na zábavy ji vodil, kus světa scestovali, ale zakrátko se ukázalo, že-probil všecky její peníze, že nic í nemá, že věřitelé se hlásí ze všech stran. A už bylo zlý. Pak j prý ji bil, no, já nevím, ale vykládalo se o tom a já za obchodem ledaco zvím. Nakonec ho soud chytal… víme, prej falšoval i jakýsi veksle a to je dycky mrzutá věc … i a tak ten čistej chlapík den před tím, než měl jít k soudu, pod železnici skočil – „

Obervovy oci byly chladné a pevné. Díval se upřeně do narudlé tváře vypravěčovy.

„Jo, abych nezapomněl… Albínka utekla od něho ještě dřív, než se ta hrůza stala. Přišel telegram, ale na pohřeb prej nešla, až k soudu ji volali, a o všecko přišla, nic nezachránila a ještě starej musel sílu peněz platit. To bylo boží dopuštění. Prej se i otrávit chtěla, ale já nevím, kdožpak do toho může pořádně nahlídnout! Vrátila se nadobro domů, ale dlouhej čas byla jako smyslů zbavená, nemluvila, zavírala se. Ještě štěstí, že se mladej znamenitě oženil, mladá měla groše, práce se uměla pořádně chytit, tak grunt zase zdvihli, do pořádku dali, hodně dluhů poplatili. Starej Bernát se umořil, pořád si vyčítal, po stole cifry maloval, a stara též zhasla, ani nikdo nevěděl. A Albínka zůstává u bratra, s mladou se prej dobře shodnou … však je to tuze srdečná ženská … ale nenadbejvá jim, myslím. Děti se sypou, na gruntě se třeba obracet. Ale mladej Bernát je chlapík, rozumnej, oučinlivej, vždyť zadarmo ho starostou nevolili – a jsou tam ještě jináč kabrňáci, sedláci s gruntama jako hrady. A pro Albínku už ženich nepřišel … no, víme, veno žádný … a to její manželství bylo takový divný …

113$

muž takhle skončit – „

„Mohla za to?“ obořil se drsně Oberva.

„Ale chraň pámbů, já neříkám, už je to takovej trudnej osud,“ ošíval se dohazovač. „Ale jako … bylo by vám to všecko příjemný? A potom … každej se bojí… dyť ona nemluví, lidem se vyhýbá … Pro sedláka velká paní – „ „Jak by se luďam něvyhybala?“ začal zase Oberva. „To každý enem uši nastrkuje a vyzvida. O všecko že přišla, ale ale … šak se to vědělo hned napředek … a ja už vim, jak se to umi vykladať a ludske něščesti roznašať…! A děti …?“ „Nebylo jich – „

Oberva zase chodil světnicí, díval se na okamžik do zahnědlých stropních trámů a potom se postavil před dohazovače.

„Vy, krajane,“ řekl mu rozkazujícím, určitým přízvukem, zoptať se pujdětě – „

Ale najednou se obrátil prudce, rukou mávl a ostře se zamračil.

„Eh, co ja potřebuju cuzi pomoci,“ řekl skřípavě, jako by sám sebe zakřikoval.

VIII

Při nejbližší příležitosti Oberva přitočil se důvěrně k Bernátovi, odvedl jej stranou k osamělému stolu v hospodě a spěšně, bez dlouhých úvodů mu řekl, že by rád brzo přišel „na jistý rok“ k jeho sestře.

Řekl to hartusivě, slova vysypával jako hromádku tíživého kamení.

Bernát vytřeštil nechápavě oči. Všecek strnul a jeho tvář měla výraz naprosté bezradnosti.

„Ale Obervo, prosím vás,“ pokoušel se usmát, „jaký to máte nápad! Přepadnete mě, udeříte mě, člověk zpitomí a neví, jak by odpověděl – „

114$

„Jaky napad,“ hlučel Oberva, zakrývaje drsným přízvukem trapnou nejistotu, „ja vdovec, ona vdova! To se rozumi, že sobě něbudu vybirať roby za plotem! Že chcu, aby mi druhé manželstvo přiněslo česť!“

„Ale je to všecko tak divné, tak náhlé! Dyby včil přede mnou udeřilo, méně bych se divil! Ve snu by mě nic takového nenapadlo! A dyť ste s ní, myslím, ani slovíčko nemluvil !“

„Nemluvil – co na tym! Co utni, co prožila, vim, jaka je, viděl sem – co potřeba věc? Pravda … je mladši, věc ež o dvacet rokuv … ale, na mu dušu, ja mam sily jak mlaďoch! Pařezy se mi trhať chce! Novy život začnu! Něbudě litovať! Čeho se ji zachce, k nohám ji položím!“

Věty polohlasitě vykřikoval, jako by šípy vyhazoval.

„Ale,“ kroutil se Bernát, „je to všecko pěkné, ale … no, nač zapírat, věna už nedostane, je bez krejcaru, šak na co vykládat staré bolesti?“

„Mluvil sem o věně?“ vytáhl Oberva obočí. „A co je mi věno? Mam penize, nakupim ji, čeho potřebuje! Dyby košule neměla, všecko jedno! Chcu, tak jak je! Že ledaco vi a umi! Že svět viděla! To je jeji věno! A vy peněz potřebujetě, Bernate? Zavolajtě, o půlnoci zatlučtě!“

Bernát byl zmaten.

„Hrubě bych nerad ..pletl se, „kdyby se mezi námi dvěma co nemilého přitrefilo … Kamarádi sme dobří… ale nevím já … sestra je divná někdy, mrzí ji zmařený a zepsutý život! Já bych ji nerad nutil, vypadalo by to, jako bych ji z domu vyháněl … A to ne, ne – „

„Řeknitě ji, co sem povidal. Z upřímného srdca ji to podávám. Zprotivil se mi cely život, jak sem žil dovčilška! No, ledaco mam na svědomju, lecjaký hřich, svaty sem něbyl. Možné, že stě už co slyšel, možné, že vam ešče lude doněsu. A tuž tym věc sobě ji važiť budu, dyž se mnu novy život začně! Ja dam penize, dam ji všecko, ona ať novy rod založi! Lepši rod, aby i ona se vzkřísila!“

Drtivě draly se mu věty z úst, vyrážené těžkým jazykem,

115$

a zněly udýchaně, jako v hádce.

„No, řeknu, řeknu …,“ mluvil Bernát stále v rozpacích, „ale nevím … za odpověď neručím … My dva se nerozhněváme, ať dopadne ta věc jakkolvěk … že?“

„A napišetě mi?“

„Napíšu. Bude svolná, dobrá, přijedete, ne, šak vám eště jinde štěstí poroste! A rozmyslete si sám všecko pořádně, Obervo – „

„A slovem se za mě přimluvíte?“ Obervova řeč zjihla.

„Neuškodím vám … jaké by to bylo kamarádství?“ odpověděl Bernát trochu vyhýbavě.

Dny plynuly a Oberva mrzutě přehazoval úřední poštu. Celé balíky toho bylo, nesmyslných škrábanic, příkazů, razítek. Ale on čekal lísteček, třeba pár slov.

Do ničeho se mu nechtělo. Měl v úmyslu kus rybníka odvodnit a pokusit se o koupi močálů … to by byla chlapská robota, až by se bažiny vysušily … v zimě bylo by třeba ledy rozsekat a rozvézt, aby se zjara voda odvedla a mokrá zem přeorala, ale neměl chuti, váhal s koupí. Pro koho, pro koho?

Po týdnu přišel lístek. Bernát psal krátce, aby přijel, že se o ostatním domluví ústně.

Oberva zjasněl a nedočkavě zneklidněl. Nejraději by zapřáhl hned a jel, tak jak jel na hon, ale třeba počkat, do neděle počkat.

Desateru práci začal a nic nedokončil. Stáje prohlížel a stodoly, na ploty se díval, na vrata. A plány se mu rodily: to třeba přestavět, nové ploty, nové sloupy, nový vjezd … dobytka přikoupí… a hned přestaví jizby … nebudou už starosvětské šalandy s okouřenými trámy, nebude se pec černě dívat, ale bude to jizba světlá, čistá, se záclonami, s novým nábytkem, tak jak viděl u Bernáta.

Nový život! Musí být nový život! V žilách zpívá, v hlavě bije, rukama lomcuje!

V neděli jel tak důležitě a posvátně, jak nikdy v živote.

Nikdy tolik se neoprašoval, nikdy tak úzkostně koní

116$

nestrojil, nikdy tak postrojů a zvonků nečistil. Od šerého úsvitu byl na nohou, dohlédl na koně, nekulhá-li který. Byl hotov, do zrcadla se díval, pomračoval se. Starosvětsky vypadá, ze starého zákona. To že nikdy neměl pokdy dbát o sebe.

Sáně jely, vzduch hvízdal, sníh skřípal. A zase obtížené stromy, obrovské sněhové plochy, široké výhledy.

Dojel. Bernát vyběhl, překotně mu ruce podával, hlučně a nadobro zbytečně se smál, na cestu se vyptával, koně poplácával a hned je odstrojoval.

Na prahu světnice se červená selka zeširoka směje, ruce podává, o počasí mluví.

Oba mluví příliš hlasitě a příliš překotně. Nebývá to, když lidé chtějí zamluvit nepříjemnou věc?

Na pohovce sedí, čaj pije.

A dveře se otvírají od vedlejší světnice a vchází Albína. Vysoká, v obličeji bledá, s hořícíma očima, s černými vlasy hladce načesanými.

Obervovi ruku podává, vítá jej, ale v jejích slovech prokmitávají ledové jehličky. Oberva stojí, rudne, rád by řekl něco zdvořilého … nic nenapadá … kčertu, jak synek tu stojí, jak mlaďoch na námluvách!

Hovor trhaně teče, vzpružován smíchem Bernátovým (je nucený, nucený! cítí Oberva), anekdotami, šprýmy. O politice začíná mluvit, ale bez tepla, spoustou překotných slov. Oberva se zmohl na několik vět a chtěl by přece mluvit rozumně, rozvážně, aby viděl, že není jak figura za dědinou. Ale Albína sedí proti němu, bledá, oči jí svítí a na rtech sedí slaboučký, přitrpklý úsměv – a to jako by se nedotknutelná hráz postavila mezi ni a Obervu, jež zmrazuje lidské myšlenky. Královna, královna, napadá Obervu, a z paměti noří se mu obraz, jak jej viděl kdysi na pouti v kostele, světice světlem ozářené, nezemské, vzdálené. Cítí se strašně malý před ní… už nesedí starosta, už nesedí nejbohatší sedlák z Lipiny, ale jakýsi ubohý žebráček, co přišel vyptat krajíček chleba …

117$

A pak odešla Bernátová do kuchyně, děti, které se vplížily do světnice, jsou odvolány, úřední jakési řízení vzdaluje i Bernáta, a Oberva sedí s Albínou sám. Hodiny tikají tak podivně a hlasně, horká pára stoupá z hrníčků.

„Vy stě něrada, že sem přišel… urazilo vas, že sem bratra zaprosil… začíná Oberva a slova se mu těžce derou. Je rudy, nespokojen.

„Nemusíte se omlouvat, pane starosto,“ mluví Albína a její řeč má měkký přízvuk. „Vždyť je to vaše právo otázat se. Bratr mi všecko vypravoval. Já znám vaše poměry, vím, že jste bohatý, vím, že máte velký grunt, že hospodyni hledáte.“

Mlčí, očima bloudí po stěně.

„Pane starosto, bratr mi vypravoval …,“ opakuje a tvář její je křídově bílá, „a já jsem mu řekla, že ano. Vezmu si vás, pane starosto. Vezmu … a chápete, že jsem se těžko rozhodovala. Ale nechci vás klamat, nechci vám mluvit nepravdivá slova o svých pohnutkách, nechci hned první slova poskvrnit lží … Já si vás vezmu, že musím – „

Oberva se vymrští, trhne rukou, ale Albína už zase mluví tichým, usmířeným proudem, mluví spisovně, bez nářečního zabarvení:

„Nikdo mne nenutí, bratr rozumně vyložil, co máte, jaký jste, co očekáváte. Ale já jsem zde přece jen nadbytečná, teta, která bude stárnout, teta beze jmění, která někdy může být chlapcům na obtíž, až dorostou. Nic mě nečeká než někde na výminku podělkovat, čekat, až budu odstrčena, když už nebude sil. Ne, ne, pane starosto, nevymlouvejte mi, život je tvrdý a nejlepší přátelé se zatvrdí, až udeří bída, nedostatek. Vezmu si vás, pane starosto. Nevím, budu-li dobrou hospodyní, ale u bratra jsem se snažila být užitečná. Nevím, nezklamete-li se. Budu i u vás jak spálený strom. Vy mi nabízíte přístřeší, vy mi nabízíte peníze … vy víte, že já věna nemám, že mám jen zbytky výbavy … já vám za to všecko hodně dát nemohu, neboť nemůžeme si nalhávat, že to bude mladické milování jak za bláznivých roků – „

118$

Oberva přes stůl vztahuje ruku po prstech Albíniných, ale ta se klidně odsune a mluví zase zvolna, vyrovnaně: „Vidíte, pane starosto, podávám vám sebe bez okrašlování. Vy chcete nový život, vám se teprve nyní život rozvírá, vy máte plno síly … a já … příliš krátko jsem měla mládí a příliš málo mám víry, že bych mohla žít novým životem. Mým otcem byste mohl být. Buďte mi shovívavým otcem. Sama sobě někdy nerozumím a nad sebou bych rukama lomila. Budu vám poslušnou dcerou – „

„Eh, co cera!“ vybuchl Oberva. „Žena přece… a ja vas – „

Ale Albína se lehce usmívá, jak se smějeme zbytečnostem, a smích její odzbrojuje.

„Bude dost, když dcera,“ praví klidně. „Bude těžko zvykat zpočátku, vy mně a podle všeho já vám. Vidím vás podruhé, vy mě znáte leda z vypravování. Do duší jsme si nepodívali. Před lety jsem myslila, že člověk může světy dobývat, ale když je mi k třicítce, jsem skromnější. Lidé prchají, člověk hořkne, smíří se s tím, proti čemu by se v mládí bránil zaťatými pěstmi. Bratr se divil, že se chci vdát, ale za pár roků by snad bylo pozdě. – Vidíte, že se na všecko dívám jasně – „

Oberva sedí, rozšířenými zraky objímá podlouhlou tvář, dívá se na rty, jež poklidně a přitrpkle mluví, slyší panská slova, jak mluví nadučitel a v Dubové farář nebo páni v Ostravě v kancelářích, ale všecko je tak přirozené, čisté, jemné. Není mu plně jasno, čeho se všeho dotýkají její věty, ale dívá se zamlklý s pokorným údivem a v srdci jeho je svátečně světlo. Přišel do nového světa, kde jsou lidé jiní než na jeho gruntě a na polích, přišel do světa, kde se slova ozdobí a pohled utlumí. Přiblížíš se k nim, ale musíš stát před nimi několik kroků; neumíš mluvit, vzdělaný nejsi, do skol jsi nechodil, umíš jen na čeledíny křičet, v hospodě lamusit, děvuchy tvrdo kolem pasu brát –

„I nač bychom o tom déle mluvili!“ mávne rukou Albína. „Až se bratr vrátí, řekneme mu, že jsme se domluvili.“

119$

„A kdy bystě chtěla svaťbu?“ nesměle a zvolna se táže Oberva.

„Nechám na vaší vůli. Chcete-li rychle, nemám nic proti tomu. Má-li člověk do vody skočit, je dobře, udělá-li tak hned, dokud se nevyděsí – „

„A to je pravda, jake vahani!“ vzpruží se Oberva. „Dyť neni potřeba připrav! A že stě svolná, sem hrubě rad a nadoopravdy vam za to děkuju!“

Podává mu ruku, usmívá se zvolna, planoucí světla jejích očí se kalí.

Potom se Bernát vrací udýchaný a jaksi rozpačitý, složené půlarchy má pod paží. Spěšně mluví, že člověk nemá odpočinku, to že třeba vyřizovat pozůstalost, a jeho oči klouzají po obou, jak zde sedí tiší a hádankovití, jak sestře se lehce chvějí ústní koutky a Obervovi tvář se leskne nezřetelnou spokojeností. Hovor umlká, trojí nejisté pohledy bloudí světnicí.

„Domluvili jsme se,“ začíná po chvíli Albína, „panu starostovi jsem řekla, že nemám peněz a že jsem bez výbavy jako nejchudobnější děvče z chalupy. Dostal by nevěsty s věnem, vím to, on to také ví – „

Oberva protestuje rukou, rudne, ale nemluví, Bernát několikrát nejasně opakuje: „Ale, ale – „

„Pan starosta si ještě všecko rozváží,“ pokračuje Albína. „Bude-li trvat na své nabídce, přijímám ji. Chce svatbu brzo, já též … ale prosím jenom, aby byla nehlučná – „

„A to nělza, nělza, nadoopravdy nělza,“ rychle skáče Oberva do řeči. „Dyť ja mam radosť a velká česť je to … na co se skryvať?“

„Prosím o to,“ a její prosba poroučí, „nač bratra zatěžovat víc, když tolik jsem byla odkázána na jeho dobrodiní? Jen se nevzpírej, neodmlouvej … byla jsem dlouho břemenem! A proč nalhávat si veselí? Nehněvejte se, pane starosto, ale to nebude přece veselí ani pro vás – „

Oberva rozpačitě do kapsy pro doutník sahá, chápe, že Albína mluví: „ani pro vás,“ Bernát se ostře a nesvým

120$

hlasem směje, ale Albína je klidná, bledá a krásná, kněžna na obrázku, který se věnčí růžemi.

Je neklid, paprsky z očí se rozbíhají, do světnice vchází Bernátová od plotny uhřátá, směje se, diví a hned jako by do pláče se chtěla dát, k Obervovi přistupuje a mluví cosi naprosto zbytečného –

Večer Oberva odjíždí, už za šera, jež modře ztlumuje obrysy. Jak beranici do čela narazil a oči přivřel, jak vítr s lednými špendlíky kol uší mu poletuje, míhají se mu přeludy v rychlém spádu, úlomky vět slyší, směs pomíchaných zvuků. To jak Bernát k saním přistupuje a hlučně se loučí (což se trochu podnapil?), jak selka se směje, a ona, Albína, mu ruku podává. Už sedí v saních, ale vstal by nejradši, sevřel ji dychtivými, tvrdými rameny … ale kol ní, takové urostlé, takové panské, takové … je cosi jako mlha, jež ruku zchromuje. Ruku podává, šťastnou cestu přeje. Bernátová volá o návštěvě v Lipině, jak se smluvili. Oberva kývá hlavou, ale vidí jenom plameny velikých černých očí a vztaženou ruku. On, Oberva, nemotorně ji drží. Chtěl cosi srdečného říci na odchodnou … už jede a to ho napadá teprv, jak měl promluvit –

Eh, má v hlavě zmatek ze všeho. I to se mu podařilo, ženu bude mít, švarnou, vzdělanou, panskou. Rozběhl se, ruku napřáh a řekla: Vezmu si vás, pane starosto! Měl by bláznivě volat, bičem práskat, v hospodě zarámusit, až by potoky piva tekly! A to už není Madlena, co leze u postele a pokorně žebroní! Velké oči má, mluví, jak když se v knížkách pěkně staví slovo za slovem!… Ruku podává, šťastnou cestu přeje…! Až bude jeho, ta panská krása…! A zase dýchla zatrpklým úsměvem. Couvneš, Obervo, když se tak na tebe podívá a promluví! Vesel se, rámus, výskej, bičem práskej!

Vítr hvízdá, stromy se tvrdě klátí jak stíny oběšenců. Oberva si beranici hlouběji vtiská do čela.

Svatba se smluvila. A že žádný hluk, žádné veselí! Ale do všech ďasů, dyť se to žení Jakub Oberva! Starosta, bohatý

121$

člověk! Má peníze, může si poručit, muziku do hospody naptat, celou dědinu pohostit! Nechce … a řekne, že prosí! Jakube Obervo, a kdyby řekla, že prosí, aby sis grunt zapálil, a černé oči kdyby tě probodly … vytahoval bys sirky z kapes? Vytahoval … už ruka po nich sahá!

Zejtra … půjde rybníka kus kupovat a močály. Ještě rád každý prodá bažiny, co z nich není ani krejcaru užitku. A rybníky … vyplatí se ta trocha ryb na vánoční svátky a v postě? Pole z nich budou, rozkopají se, rozorají, odvodní se, bahno se vyveze. Roboty bude na dva roky! A grunt potřeba přestavět, ale to až na vesno, stačí jizby upravit, nábytek v Ostravě nakoupit, jak ona chce!

Jak ona zaprosí!

A že zaprosila, byla i její svatba v masopustě nehlučná.

Z Lipiny sedlák Valenta s ženou, aby šli Obervovi za svědky, z Moratína nejbližší známí. Ani do hospody se nešlo, tvrdě se dědinský mrav urazil. V té panské jizbě u Bernátů se sedělo, historky se vykládaly, ale nikdo se nedal do hlučného zpěvu, do výstředních tanců, do necudného škádlení. I Valenta, jenž se první podnapil a spustil lechtivé historky, bez nichž se svatba neobejde, zarazil se brzy; rozzářené oči nechytaly jeho dvojsmyslných vtipů a hlučné smíchy rozpustile ho nevítaly, nýbrž rozpačitý úsměv sedal na tváře. Ani děti, které vždycky nahlížely do oken a čekaly, až budou poděleny koláči a cukrovím, pod okny nestály.

Byla to poklidná návštěva, ale ne svatba, na které se hlomozí. A Oberva byl by nejraději pil sklenici za sklenicí, drsně a povýšeně se smál, i do tance se dal – ale pohled jeho zatěkal po tváři nevěsty, zbledlé, s nevyspalýma a zarudlýma očima. Zneklidněl, divoký výbuch dravého veselí rázem pohasl. A tak hleděl s pobožnou i bázlivou úctou na Albínu … a pořád se mu zdálo strašně divné, že je to jeho žena, druhá žena.

V ten čas bylo v Lipině hodně hluku.

Madlena Sršáňová seškrabala sirky do hrníčku a vypila smrdutou tekutinu. V křečích se svíjela po podlaze a hrozně

122$

chroptěla. Stará Sršáňka se sepjatýma rukama po návsi běhala, proklínala a hned zase prosila sedláky o povoz. Ve špitále Madlenu hned vzali do ošetřování a po dvou hodinách, už za úplné tmy, řekl tlustý německý doktor zkřivené a znetvořené Sršáňce s ukrutným vtipem, že se dcera její jistě trávila poprvé. Prý to umí zcela nedostatečně, neboť byla by musela vypít dávku aspoň dvojnásobnou. A že si dva nebo tři dni ve špitále poleží.

IX

Mrzne, jasným vzduchem lítají bílé pruhy světelné, jež se na sněhových plochách zažehují v tisícerá světélka, jiskřivá a bodavá. Po břehu rybníka obchází Jakub Oberva v krátkém kožichu s černým límcem, červený, silný a rozložitý, a co chvíli křičí na lidi, kteří rubají na zmrzlé ploše rybníka. Slunce bije do zrcadlové plochy a láme se slavnými plápoly, ale ti drsní, zamotaní, mrazem zkřehlí lidé dělají velké skvrny do skelného světla, trhají rozhořelou plochu a prudkými údery obnažují černé nitro země.

A Oberva je hned zde, hned tam, pobízí, ukazuje, a když práce nejde od ruky, skáče sám na led a s hlomozným křikem bere do ruky krompáč neobratnému robotníkovi: ráz – ráz – ráz – mocné údery rozštěpují ledové desky a jsou to rány prudké a rozmáchlé, jaké drtí a tříští.

V bílém světle leží rybníky, hrázemi oddělené, a vedle nich se táhnou do širokých ploch kusy bažinaté půdy, nevzdělané, nyní jako vředovité, zvedající z lesklého ledu poprášené trsy zmrzlé trávy. A když Oberva vyskočil z rozkopané země zase na hráz, zadíval se lačným a dobyvatelským pohledem na velké lány, jež si chtěl nyní podmanit, a na jeho vypjaté tváři jasnými odlesky hraje si sluneční světlo. Má klidný výraz, takový, jako když se chystal k velké práci a věděl, jak ji zmoci. Oči mu svítí životnou radostí,

123$

stojí opět bezpečně na svých nohou. Tu jest on, Jakub Oberva, nejbohatší sedlák z dědiny! Bažiny skoupil a neužitečné rybníky. Až ho skoro prosili, aby si odkoupil močály. Nikdo se neodvažoval vytvořit z nich ani pastviny, ani úrodnou zemi! A byli to mladí lidé, třicátníci, chlapi jako buky, a báli se vody, báli se bahna, báli se roboty a nákladu! Ale on jim ukáže, že má přes padesát, ale víc zmůže než oni se svými mlaďošskými třiceti! Zemi poručí, aby rodila! Ty kusy, kam bahno dá svézt, aby daly kobzole, ty ostatní oves (digrv1)! A druhého roku traviny! A jisto ještě neumře tak skoro, aby dědině neukázal, že se bude kolíbat těžká rež a žluté žito tam, kde ospale se přelívala voda a pronikavě křičely rybárky!

Ale pravda, to se nedá zhltnout naráz! Dva roky se bude rvát s bažinami! A byl by ďas, aby zemi nezkrotil! Nebát se, nebát, udeřit! Peníze vhodit do země, však ony vyrostou a vrátí se! Boráci, co měli prvé močály, nad každým grošem se třásli, báli se vyhodit desítky a stovky, ale on, Oberva, peníze má a ukáže, co s nimi dovede, že majetek rozmnoží! A za dva roky … a kdo ví, neprodá-li kapitulní správa též ještě kusy bažin … na co je olomouckým pánům bahnitá zem, když si s ní rady nevědí!

Po svatbě jako by omládl. Nová síla, nová dychtivost zaproudila žilami. Už aby byla vesna, to se dá do stavby, přestaví si grunt, už vidí, jak se zedníci hrnou, na cihly klepají, jak děvuchy maltu a písek nosí, jak se zdi zdvíhají ze země. Cítí, jak jeho majetek roste a jak on roste s ním.

Postavte se z dědiny, kdo jenom chcete, jeden jako druhý, postavte se a srovnejte: můžete se Jakubu Obervovi rovnat? I vy, co jste peníze dostali od verků za prodané kusy země! Avšak dost bídně jste jich užili a smutně se vám penízky rozkulily! Ten jeden dcerám na věno všecko vyplýtval, druhý dluhy platí a skoro každý pije, rozhazuje, neví, co by ustrojil! Ale on ví, co jsou peníze! Smáli jste se, že byl čeledínem, že otročil … ale hleďte, je burmistrem a má ženu … Má ženu, které vody nepodá žádná z vašich,

124$

ty udřené, červené, tlusté, klepavé roby!

Hrdá i tichá nálada zaplavila Obervovy myšlenky. Zas už přišel před oltář, kde se člověk pokloní a kříž udělá. S takovým světlým blýskáním v srdci nepůjde mezi robotníky. Zahoukl na ně, kořalku jim z kapsy podal, aby se zahřáli a na chvilku odpočinuli, a šel po hrázi, až neslyšel hlaholných pokřiků.

Oči přivírá, jak mu slunce ostře do nich bodá, a příjemné vidiny zatopují mu představy. Rozlehlá jizba se zahnědlými trámy … šerý úsvit se láme zamrzlými okny … v posteli je teplo … a na dosah ruky leží panské tělo, bílé a růžové… Dívá se na toto tělo očima slavnostně rozzářenýma, tak jak se dívá pořád na velký zázrak … Bílé ruce, oblé, vlasy rozhozeny po shlavku, temné obočí rýsuje se ve dvě křivky. Potichu, potichu … jako když se zloděj vloupá k pokladu a blíží se zvolna s prudkým bušením srdce … vztahuje ruce pod peřinu do prohřátého měkkého, mdlého tepla, hebké tělo ucítí, krásné prsy zachvějí se mu pod dlaní. Hladí nemotorně tvrdou rukou, bojí se stisknout rázem, bolestně, jak drásavě týral Mařenu, až děvucha sténala mučivou rozkoší… Byl by to hřích, strašný hřích, kdyby tak najednou surově tiskl rozvité prsy, na nichž se mu konečky prstů zachvívají rozkošným mrazem. Ona oči otvírá, veliké, černé, propastné oči, z nichž světla hoří. Nemluví rty, mluví světélky očí. Už je marno zdržovat se a krotit, zrychlený dech, mrazivý žár prošlehl z konečků prstů do těla, hlava hoří, tělo hoří, plameny zpívají velikou a slavnou píseň, oči se zalévají. Tiskne čtverhrannou býčí hlavu mezi její ňadra, skrývá tvář v jejím těle, až se teplem zalyká. Nesměle a přece strašně ji sevře, svírá ji v pýše, že je jeho. S celým světem by se o ni bil … A ona nemluví, neusmívá se, jenom svítící oči má upřeny kamsi do hnědých trámů, oddychuje zrychleně, hruď se jí zdvihá, z úst se vydere trhaný zvuk bolesti … To když on slovo hledá a jen nezřetelně cosi mumlá, cosi divokého a roztouženého: „Syna mi daj, syna, syna – „

Ale … bože … ona se neusměje, ona horce sama neobe—

125$

jme, ona se rozkošnicky k tělu nepřitiskne. Její oči hledí, podivné, nevysvětlitelné oči a rty sebou škubou v bolesti. Nebrání se, neodporuje, ale ani sladce nevyzve. A jak to … že se ani nezasměje? Jak to, že on, Oberva, cítí po každém objetí vždy nepříjemný stud, jako by se hříchu dopustil, jako by ublížil … Ale … dítěti se ublíží, a ne ženě! A čím to, že se mu zdává, jako by v ruce držel sochu, živou, dýchající, nejvzácnější ze všeho, co kdy viděl, a přece ne člověka?

A čím to, že mu pořád jenom vyká a občas se ještě zmýlí s „panem starostou“? Ale přece skvost má, ženu nad ženy, koupil si ji a mohl si ji koupit, je jeho! Je jediná po dědinách! Když byla taneční zábava v Dubové, jel s ní na saních, aby se pochlubil. To měly kolíbavé dubovské panímámy oči navrch hlavy, když vešli do sálu! Obervová, Obervová, šumělo od rohu k rohu. Muzika tuš zahrála … však muzikantům pětku za to hodil! A za týden budou mít doma sedláci sousedskou, musí jít zase, ač se bránila už do Dubové, musí jít! A dívejte se, mluvte si, šeptejte! A divte se! Nemýlíte se, to je Obervová, žena starosty Jakuba Obervy! Panička, ne selka!

Šel zvolna domů. Bylo mu jasno a příjemně. Život ho těšil. Je to přece vzácná věc lidský život. A tak ještě dvacet roků žít, dvacet roků v síle, až by děti přišly a odrůstaly, dvacet roků s takovýma rukama, s takovými svaly!

Doma odbyl exekutora a dědinskou robku, co přišla prosit o radu, podíval se po dvoře a po stájích, jak neopominul nikdy, když přišel zvenku, a posadil se do jizby.

Albína přišla z kuchyně, vysoká a úpravná, ale divně zarudlá jak od velké výhně.

„Byla tu stará ženská, Sršáňka,“ řekla klidně, ale poslední slovo se jí zlomilo.

Oberva sebou neklidně trhnul.

„No a – řekl nejistě.

„Vy jste měl s její dcerou synka, nedávno se narodil před naší svatbou,“ kousala se do rtů.

„No, tuž ..zrudl Oberva. „Měl …,“ vyhrkl prudce.

126$

„Ale proč jste mi o tom neřekl?“

„Takové věci přece … A myslel sem, že to viš, že to vitě, že to brater řek. Dyť sem žil prve … že to ani jinač něbylo lza … a co sem měl dělať?“

Zmátl se a zmlkl. Jizbou táhlo chladné vání.

„Bratr mi ledaco nadhodil, ale já jsem jeho narážky skoro až přeslechla. Ale nemyslíte, že já jsem tu děvuchu přece jenom o místo připravila, že ona měla být na gruntě místo mne, že se ona měla jmenovat Obervová?“

„Ani pomyšlena,“ vzkřikl prudce Oberva. „Jakým pravém?“

„Právem svého dítěte, právem, že ona je matkou vašeho syna!“

„Za živy svět bysem teho něpřipustil! Ja mam ženu, jaku sem sobě vybral a jake se žadna jina něvyrovna! Albinko … ty si takova mudra, takova rozumná … a už se něhněvaj, že ti tykám a ty tež přestaň s tym protivným vy … viš, ty všecko uznáš a něbuděš brať mi starý život ve zle … Co bylo, bylo, zapomeňmy … ať je novy život lepši – „

„Ale to děvče nezapomene, to děvče bylo okradeno o největší naděje. A ten synek … neměl by jemu patřit kdysi grunt, vždyť on je prvorozený?“

„Takové připady se stavaju často – a Obervová řeč byla provinile ztlumená, „a ja něsem nejhorši ani něchcu synka ožebračiť.“

Chlad Albíniny řeči poněkud zjihl. Přistoupila k Obervovi, dívala se mu klidně do mocného obličeje a řekla zase přízvukem polo žádajícím a polo poroučejícím:

„Vy se o toho synka postaráte, že?“

„Ale to je očité, že postaram. Už sem beztak do kasy pro něho složil – zrychlil Oberva řeč.

„Vím … ale to je přece málo, od Jakuba Obervy je to málo … a vy nechcete, aby se o vás někdy mluvilo, že jste svého synka odbýval několika desítkami. Vidíte, vy jste mluvil, že mi dáte kus majetku připsat, ale já nechci za takových podmínek, Vemte z toho, co byste dal mně, při—

127$

dejte ze svého. Vy to uděláte, vy nejste lakomec. Nejste!“

„Něsem,“ řekl Oberva cizím hlasem.

„Nejste,“ opáčila Albína klidně jako ozvěnou.

Oberva si utíral čelo, jako by se zpotil po velké práci, a pokoušel se usmát. Nebylo by spravedlivo, aby se i ona usmála, aby se její tvář osvětlila, aby mu aspoň vlasy pohladila!

„Hleďte,“ mluvila Albína po chvilce dále, „o ledačem jsem s tou starou ženskou mluvila. Je pravda, nejdřív byla na mne nevlídná, vyčítavá, nepřátelská, ale lze se tomu divit?“

„Ale to bylo zbytečne,“ vpadl Oberva do řeči. „Tys něměla s ňu ani mluviť, dyť to neni tvoja věc … to ja sam vyřidim … a co baba chodi tebe trapiť…“

„Co dělat, už jsem s ní mluvila, a snad jsem se neprovinila,“ nedala si Albína přetrhnout jistý proud řeči. „O dceři mluvila, o tom, jak v nemocnici pobyla. A řekla, že by dcera ani bez ženichů nebyla. Uchází se prý o ni robotník jeden, ve verku dělá, u vysokých pecí. Prý je to pořádný člověk, tak aspoň stará vykládá. Ale jistě, a já si dovedu dobře vysvětlit, počítá především na věno. Myslí si podle všeho, že ta děvucha dostane peníze od vás, aby byla odškodněna – „

„A to nědostaně!“ vykřikl rozmrzele Oberva. „Nědostaně! To je všecko takova chytrosť! Stara Sršaňka ma najisto prsty i v te čisté věci, baba stoďabelna, vybijana! Už dosť dostala, dosť vymanila! A počita sobě, že pořaď budě za mnu chodiť a na věčné časy penize brať!“

Rozčilil se a prudce přecházel světnicí.

„Já jsem jí slíbila, že jí věno dáte,“ řekla pozvolna a určitě Albína. „Hned, jak dojde ke svatbě a jak padnou ohlášky, že se o peníze postaráte – „

„Němělas slubovať,“ vykřikl Oberva, ale spíš rozmrzele než vztekle. „Sama se okrádáš, ze svojiho rozdavaš.“

„Já jsem jí slíbila,“ opakovala určitě. „Já vím, že starosta Oberva není špatný člověk, aby ukřivdil a křivdu nenapra—

128$

vil. Nemohla bych si vážit člověka, kterému jsou peníze milejší než spravedlnost. Já vím, že jí věno dáte.“

Oberva neodpovídal, ale žíla mu na čele nabíhala. „Možná že jiná na mém místě by nyní v koutku plakala a vlasy si trhala,“ a v jejím hlase se chvěl tichý přízvuk výčitky. „Před desíti roky bych jistě plakala. Ale dnes? … máte peníze a … nejste špatný člověk … Vy jistě jí věno dáte!“

„Dam …,“ procedil Oberva neochotně mezi zuby a najednou se hlučně zasmál: „Už sem polámány, jak na skřipců by mě mučili. Natahněš … kosti praskaju … a člověk řekně: dam, zaplatím! To tobě dam a tobě zaplatím! A ty žadaj pro sebe, co chceš, peníze, šaty … a ja beztak už u tebe smysly tratim a hlava se mi toči – „

„Já pro sebe?“ lehce se usmála. „Čeho bych potřebovala? Už jste šaty koupil, nábytek objednal, za měsíc stavět chcete … To leda … kdybyste ještě to děvče, Mařenu, dal ze služby … Je drzé, odmlouvá hrubě a krade – „

Oberva nepříjemně sebou trhl.

„Ale ať idě, na hodinu ať idě!“ vyhrkl ze sebe. „Nědržim ju a ty sama propusť a přijmi, keho se ti zlibi – Tys přece pani na gruntě,“

„Tu propustíte sám, že?“ a oči její byly nějak nesmírně hluboké.

„Bez řeči – ,“ chraptivě se zasmál a vztáhl ruku po ní. Chytil ji kolem pasu, tiskl k sobě, druhá ruka dychtivě bloudila po blůze, ale Albína se bez násilí vymkla a řekla nejlhostejnějším hlasem:

„Do kuchyně třeba jít, beztak jsem se zdržela – „ Pomračil se ochlazen a rozmrzen.

Když za několik dní potkal na cestě Sršáňku, spustil na ni vášnivé hromobití, že se odvážila vetřít do jeho domácnosti a žalovat.

„Babo sakramencka,“ mluvil drsně, „ešče je vam malo, co sem vam dal? Že se Madlena ke mě lizala a za mnu lizla … ze i vy, i ona stě mě okradali, jak se dalo, že se z gruntu do

129$

vaši chajdy nosily uzliky muky a krup … na to všecko nic nědbatě? Ale ja sobě dam na vas pěkný pozur a bičem vas vyšviham z gruntu, jak se kdo od vas enem objevi!“

Sršáňka se pokorně skrčila před lomozícím Obervou, jako by čekala každou chvíli drsnou ránu na nahrblá záda a zavyčítala úlisným hlasem:

„Že se panaboha něbojitě, pane starosta! Bičem hrozitě mi i borakovi Madleně! A možné, že i chrobačkovi něvinnemu, roztomilému, Jakubkovi, synečkovi! No, pravda, Sršaň se menuje, ale dyť to každý vidi, že je to Oberva podle oči, podle vlasuv.“

„Eh, mlčtě už s proklatu letanyju,“ utrhl se hrubě a prudce se otázal:

„A kdy se chce Madlena vydavať!“

„Ach, pro boha nejsvětějšiho, pane starosta, jaky výdaj, dyž je děvucha zmarněna, zavitka! To už chlapi na dvacet krokuv se vyhybaju a každý se šklebi, že ohryzky něbudě dojidať! Ešče dyž je majetek a za penize se haňba zakryje, děvucha se z domu dostaně, ale tak – „

„No, mě tak hned nědostanětě s nařikanim a stukanim! Vidim vam ež do duše, co se ve vas skryva! Mamiť penize ze mě! Ale to přestaně brzo, písničku vam zarazim! Žadně vykrucovani a oči k nebi nězdvihajtě! Kdo chodi za Madlenu ?“

„Chodi, chodi … ale o tym se ani něda mluviť..nakrčovala se stařena. „Třirazy či štyryrazy postál u dveři mlady Vahala, postál a pomluvil, ani do jizby něšel – „

„No, to je pěkný chlapik, enem co je pravda,“ hučel Oberva. „Jak sedně ke sklence, párem koni se něda vytáhnut!“ Poslední groš krkem proleje – „

„Ale jak sobě može vybirať, děvucha něščasna! Panebože nebesky, o půlnoci na širým polu by musela řikať, že se nad ňu smiloval! A s pitim ani to neni tak zle … a to už každý chlop rad ma trochu gořalky. Muj chlop něbožčik – „

„Ešče staré kroniky jakési!“ nevlídně přerval začátek rodového vypravování Oberva. „Ale co mi po tym, ať pije!

130$

Šak ho može Madlena obrychtovať! A jaky je robotnik – hodně zarobi?“

„U vysokych pecuv je a na pěkné penize sobě přidě. Ale je v tym hrubě velká těžkosť: stara Vahalka se ho budě držeť jak klíště, hodně pry ji dava. Staré už se robiť něchce, a šak mi už zkazovala, že mladému nědovoli za nic na světě – „

„Eh,“ odkašlal si Oberva a pak řekl úsečně, rozkazujícím zbarvením hlasu:

„Madleně dam věno, ale ež po svaťbě. Ať něčeka a drahoty něděla. Dněska mam ešče chuť a penize dam, ale nepravím, že mě chuť něpřejdě za čtvrť, za pul roku. Bertě, dokud je ruka otevřena! Jak se zavře, ani ďábel z ni nic něvymamí! Svaťbu dělajtě brzo, takový miglanc, jak vy stě, Sršaňko, umí jinačí věci, ež dva ludi k jednomu oju zapřahnuť!“

Obrátil se a už bokem nachýlen přikazoval ještě drsně:

„A ni, abystě sobě myslily, že moje studně su bezedne! Dam ji věno, na synka sem penize do kasy složil, ale podepsať se mi musí, že už na mě dolizať něbudě a gruntu že se vyhně na sto krokuv! – Dam, ale naposledy a sužovať mě něbudětě!“

Mračno měl na čele a na krku seděla nepříjemná tíha, jako by mora, co v noci tlačí, i přes den ho sužovala. Když za večera zastihl na cestě Vahalu, nevzhledného, trochu sraženého, od neštovic poďobaného, vyvadil se s ním hurta, jak dlouho zamýšlí chodit za Madlenou. Dělník furiantsky odpovídal a zkrotí teprve, když Oberva vysypal na jeho hlavu tvrdá, určitá a výsměšná slova.

Ale přece zůstala jakási hráz mezi ním a ženou, hráz z neviditelné mlhy utkaná, kterou vlastně cítil od prvého setkání a kterou se odvážil přervat jen v okamžicích největšího smyslového rozhoření, a to ještě s tísnivou trýzní, že vstupuje do tiché kaple, kam je dovolen přístup jen vyvolenym. Nyní po trapném výjevu ona hráz dýchla ještě více chladem a jejím průsekem zasvítila krása ženy tím vábivěji,

131$

tím dráždivěji, tím pyšněji, ale zároveň tím vzdálenější. Byly okamžiky, kdy se sám doma volný necítil. Dříve před svatbou roznadával se na dvoře, vychrlil příval hrubých přezdívek, ale nyní se styděl před ženou, a když se mihla dvorem, umlkal v nejprudším láteření a jen zuby zaskřípal.

Ale Albína neplakala, nenaříkala, ani si nestěžovala, hlomozných výstupů nedělala. Jenom jednou ji zastihl, když nečekaně přišel domů, že měla oči zarudlé jako od pláče; zarazil se tehdy. Albína kvapně se obrátila a mluvila o čemsi bezvýznamném. Neodvažoval se ptát, mrzí-li ji něco, plakala-li, nebo snad oči zrudly pouze větrem. Byla stále stejná, pečlivá a svědomitá a zase ne dříčská, jak bývají selky na gruntech, a na všecko měla vyrovnanou větu, z níž se přitrpkle díval nepotlačený stesk.

Nebyla domácí na Obervově gruntě, byla pořád cizí. Oberva k ní přicházel s všelijakými starostmi svého úřadu, dnes bylo třeba poradit se o jedné proklaté listině, které nerozuměl, zítra o jiné. Má nadučitel všecko udělat sám? Má vždycky jenom povídat: „Jak myslíte o tom, co by se mělo udělat, pane starosto?“ Má on, starosta, na to stejně odpovídat: „Udělajtě sam, dyť vy temu lepši rozumitě!“ Albína přirozeným důvtipem vnikla do nejedné věci, přečtla, rozvážila, s mužem porozprávěla. Jak se potom jináč mohl postavit před nadučitele: „Ja myslim, aby se to tak urobilo!“ Písemnosti mu vyřizovala, soukromé věci napsala, a Oberva polo hrdý a polo stísněný klepal jí na ramena: „Albino, tys dochtor, hotovy syndikus!“

Zjara se dal do stavění, sotva se vyřídila nejnutnější práce polní. Pokřik zedníků a děvuch s maltou naplnil dvůr, drobný bílý prach lehl na trávníky, polír sebevědomě přecházel jako svrchovaný pán všeho šumu. Okna budou velká, ne už starosvětské tabulky, které zakryješ dlaní! A vchod, nebude u chlévů, abys žil přece lidsky! Až bude všecko hotovo, přijdou malíři! To už nebude dávné bílení stěn, jak stačilo mrtvým staříkům, stěny se vymalují a na okna přijdou záclony. A divan, pěkný, kožený, s vyřezáva-132$

ným opěradlem, jak byl u Bernátů! K smíchu dědinské pošklebky! Vy si pořád myslíte, že je Jakub Oberva umazaný selský chám?

Když pak nábytek bylo třeba vybírat, Albína sama všecko obstarávala a Oberva jen honosně pochvaloval; ale činila všecko tak, jako by vybírala s krajní svědomitostí ne pro sebe, ale pro pána, jemuž spravuje domácnost. To nejvíc bodalo Obervu: proč se necítí víc paní, proč jemu není víc vděčna, že ji paní učinil? Ach, chtěl by, aby hořela vášnivým a nesmírným milováním, aby se v jeho objetí svíjela rozkoší a ne toliko trpnou povinností!

Bernát se několikrát zastavil. Měl řízení, na bryčce hbitě přejel, seskočil na trochu řeči, jak se smál. Usedl, pochlubil se, co nového v hospodářství provedl, zaryl do politiky, ponadával si na škobrtáky německé na hejtmanství s kterými se poctivě moravsky nesmluvíš, a už v rychlém proudu řeči mluvil o politice, smál se ministrům, posuzoval poslance. Oberva poslouchal a díval se na Albínu, jež s lehkým úsměvem sledovala bratrovo politické horlení, a páteří mu probíhalo tiché chvění, nezačne-li Albína do jeho vět o své nespokojenosti, nezapláče-li, nepostěžuje-li si. Ani stínem nikdy nenaznačila, jak nese své manželství. Vypravovala, co se staví, jak ještě jinak se grunt přetváří. Bernát se hlučně smál, jak se obervovský grunt z gruntu převrátí a tleskal si do dlaní po své slovní hříčce. Vtipkoval, když zaslechl Albínino vy, a když Oberva v rozpacích nevěděl, může-li i před Bernátem Albíně tykat.

„Albi má nejrači tatínka,“ uškliboval se Bernát. A už rychle odcházel a Oberva zřejmě uslyšel tlumenou jeho otázku, když se před vraty naklonil k Albíně: „Jak se máš?“ „Dobře,“ odpověděla tenkrát Albína bez chvění a jasně.

Kdyby jemu tak řekla, tak prostě a lidsky, jak rovná rovnému! Aby nemusel se k ní dívati z nížin! Ale to mu jednou odpověděla, když v noci v horkém objetí svíral její tělo a trhaně zase jektal: „Syna, syna chcu …,“ pouze vyčítavě: „Už máte!“ Jak by ho bičem byla udeřila! Tak přes

133$

hlavu, přes oči! Rvavá jeho povaha se vzbouřila, byl by teď do mdlé tmy vykřikl cosi divokého, cosi tvrdého, ale rázem zchladl a do sebe toliko vzduch vtáhl.

Jak na to myslil, když práce kolem něho vířila horkými vlnami! Na rybnících se pořád ještě něco pracovalo, stavba nebyla zcela hotova a na poli byli dělníci. Přijdou sena a jak dlouho bude trvat, než zazvoní kosy a budou žně! Se starostenstvím bylo v létě skoro až pokoj, v obci sporů nebylo, úřady spaly, a kdyby nebylo občas nějakého nezdárného příslušníka, kterého z ciziny poslali „šupem“ do rodné obce, nebylo by ani nepříjemností. Ale Oberva byl rád, když byl tak otočen vírem roboty, když se mohl pod hořícím sluncem vykřičet a dosyta vyvztekat, když se pak vracel za večera příjemně unaven, ale smírný, uklidněn, spokojen. Tam venku na poli, mezi dědinskými robami a děvuchami, byl všední den, s prachem, křikem, divočením, ale jak za večera přestupoval do vrat, začínal svátek. Zvony zvonily, od Vítkovic tlumeně stroje hlomozily a vzduchem růže voněly ze zahrádek.

Pak za letních nedělí nastaly výlety do lesa a hospodských zahrad; každou neděli byl nějaký, jednou měla dělnická organizace, podruhé sokolská jednota, jež byla přednedávnem v Lipině ustavena, potřetí selská omladina. Oberva chodil s Albínou, pochlubit se chtěl, i jako starosta ukázat se „mezi lidi“. Ze Sokola dokonce přišla deputace a prosila, aby dovolil Albíně účinkovat. Prý aby měla dozor nad bufetem.

Oberva se rozzářil a bez dlouhého váhání slíbil. Mladému učiteli a dělníku Lípovi, kteří tvořili deputaci, ruku na slib podával a ujišťoval, že sám jim k výletu přispěje. Že je to pěkné, když se tak mládež hýbe a na staré nezapomíná! Albína, zpočátku překvapena, přikývla hlavou, když viděla, jak muž ochotně slibuje.

Ale když na výletě kolem boudy, z níž vesele vonělo chvojí a páchlo čerstvé dřevo, kupilo se pořád množství lidí, rozesmátých, tancem uhřátých, se svítícíma očima, po—

134$

cítil Oberva jakýsi neklid. Byl to vlastně pocit velmi smíšeny: slepý by neviděl, jak žena svítila na výletě! Jak se stala středem hlučícího a rozveseleného davu! Jak její černé oči zrcadlily paprsky a barvy! Usmála-li se, růže jí od úst lítaly, jak napadlo Obervu ze starého vypravování o jakési svaté.

Hrdost pozvedla Obervová prsa, hrdost majetníka vzácné a nebývalé věci. Jako by se do dědiny skvost koupil nevídané práce a lidé proudí ze všech stran, aby jej uviděli a jemu se podivovali. Dívejte se, závistí bledněte! Srovnávejte se svými děvuchami, které sžehl žár sluneční při těžkém lopocení na polích, s děvuchami nemotornými a hloupě se smějícími! Srovnávejte s robami udřenými, starosvětskými, s tělem jak deska nebo zas neforemně čapatými! Ale za chvíli hlodalo cosi jako sobecká bolest majetníka, jemuž příliš mnoho rukou sahá na vzácný skvost. Ruce jsou dotěrné a nemají úcty před skvostem. Ten se hlučně směje, to jistě vtipkuje, jak v dědině je zvykem, že jsou slova jako palice! Ten na ruce ťuká a jiný by nejraději dřevěný pult odhodil, jenom aby se dostal co nejtěsněji k prodavačce. Učitel, mladý hoch s prvním knírkem, nesmělý blondýn plachých a roztoužených očí, hovoří s ní a ona se usmívá. Vlídně, přátelsky, jak se doma usmívat neumí. A dělník Lípa, chlapík mudrlant, švarný, urostlý, po němž blázní děvuchy z celé dědiny, je pořád u budky, pořád cosi vykládá a neví, kdy by odešel. A dokonce i sedlák Valenta se žene, s celou hlučící rodinou, klobouk v týle a viržinku v ústech, a hned k Albíně, směje se, ruce podává a drží je ve své. Na svou ženu ukazuje, jakýsi šprým o ní vykládá, děti za uši potahuje.

Oberva sedí na hrubé neohoblované desce, jež voní pryskyřicí, a odpovídá roztržitě lidem kolem sebe. Kývne rukou, volá na pozdrav. Ale oči pořád se obracejí ke chvojové výzdobě, pořád hledají vysokou a štíhlou ženu s bílou zástěrkou, v níž vypadá mladě, vesele. Všecky paprsky z celého lesního palouku jdou k ní. Je tam pořád šum, vtipy, veselí. Ani když se cvičí, není budka prázdná. Potom hraje

135$

hlučná, skřípavá hudba, zelená plocha mezi stromy se zpestří tančícími, neklidné pestré skvrny kmitají se ve slunečním lomeném světle. Kdosi bere Albínu do tance. Učitel. Usmívá se nesměle, kudrnaté vlasy mu padají do čela. Albína má lehce nakloněnou hlavu a přivřené oči. Do čerta, netiskne se trochu blízko učitel k ní? Nesvírá příliš těsně její bok? A potom Lípa žádá starostu za dovolení, aby směl vzít Albínu do kola. Oberva se mračí, ale mezi zuby odpovídá, že s největší radostí. Ale nejraději by šel do kola, mezi Lípu se postavil a vykřikl: Domů, domů! Všeci domů! A přestaňte hrát, a blázni, přestaňte se točit!

Z tance odběhla Albína do budky, černé vlasy si upravuje, mašli pod krkem rovná! Je udýchána a Oberva vidí jasně, jak se jí prudce pod zástěrou prsa zvedají.

Učitel s Lípou usedají k němu a mluví uctivě, že po prázdninách se dají do divadla. Že by zahráli veselou věc, aby se diváci pobavili. Na letním bytě se kus jmenuje, velmi zábavná a šprýmovná věc. Z výtěžku se uhradí tělocvičné potřeby a že v dědině beztoho málokdo viděl divadlo. Aby on dovolil paní starostové si zahrát. Je tam úloha jako stvořená pro ni, nikdo druhý by ji nezahrál, jenom ona, tak je napsána, jako by ji spisovatel viděl a podle ní psal. To že bude v dědině něco, o čem se bude vykládat po celý rok.

Oberva poslouchá, na rty vnutil tvrdý úsměv, ale řeč je mu protivná a hloupá. Komediantství, bzučí mu hlavou, ještě toho bylo třeba!

„No, něvim, něvim …,“ odpovídá s nechutí, „s ženu se domluvím, či ma chuť a či se to pro ňu hodi. Šak najdětě mladši, děvuch je ež nazbyt – „

A potom se dal do pití. Vnutili jej do slivovice a ani se hodně nebránil.

Z výletu se šlo až za tmy, s lampióny a rozviklanou muzikou, s hlučným a nezladěným zpěvem vlasteneckých písní, jež ozvěna odrážela od lesů a házela po polích. Lidský had se táhl cestou, odlesky světel probíjely tmu, tóny se třásly vzduchem.

136$

Oberva uléhal unaven, ne opilý, ale znechucen a znepokojen, Albína se ještě odstrojovala, vlasy rozčesávala.

„Mluvili ti o divadle?“ začal zvolna, zdánlivě klidně a jako mimochodem.

„Mluvili,“ řekla, zhasila světlo a ulehla.

„A ty – ?“ zeptal se po dlouhé chvíli a čekal dychtivě, aby řekla: Ne, ne, nechci!

Neodpovídala.

Pak lehce vzlykla, jak by se jí hlas v hrdle nalomil, a řekla zastřeně:

„Už ne … ani kdybych chtěla … už to možné nebude.“

„Jak to, jak?“ nechápavě zvolal Oberva a vztyčil se na lůžku.

„Už jsem … taková,“ řekla dlouze a bez přízvuku.

„Ježiši, Ježiši,“ vyjekl Oberva překotným a směšným hlasem. Ženy neviděl, ale byl by mohl přísahat v té chvíli: jistě leží naznak, hlavu dozadu zvrácenou a oči, černé, plamenné, propastné oči zabodnuty do stropu.

„Jak dluho, jak dluho?“ koktal, nevěda sám, co mluví.

„Druhý měsíc – ,“ řekla zase pomalu.

Oberva přitiskl se k ženě, ale ona jej lehce odstrčila.

A vzápětí nato ozval se opět přervaný zvuk; ne pláč, ne hořekování, pouze vzlyk, jenž se vydere ze stísněného hrdla a zardoušen je mocným napětím vůle. Ale potom i ta hráze se přervala a Albína se dala do pláče.

X

Kolikrát se navrtěl Jakub Oberva hlavou nad nezvyklým pláčem za letního večera, když uslyšel poprvé o rozvětvení rodu! Jaký pláč! A jaké naříkání? Obervův rod zapustí kořeny, a to je přece věc slavná, věc radostná! Zajásat by měl celý dům, od ní, Albíny, samé počínajíc až ke kravařovi, vesele zazpívat, jak se zpívá o dožínkách a v masopustě,

137$

že se jeho strom zazelenal už na samém prahu podzimku, zazelenal plnou a zákonnou haluzí a ne toliko trpěnou, vedlejší odnoží!

Toho svého prvorozeného, nemanželského syna, Jakuba Sršáňa, uviděl také jednou, nedlouho po tom, co si Madlena vzala Vahalu. Vyplatil jim peníze v den svatební, podpis si od obou vyžádal, že žádných nároků už nemají a dělat nebudou, ale klel temně a zlostně si odplivoval, když svatební průvod šel mimo grunt s rozvřískanou harmonikou a napilými zpěváky. A pak máchl rukou, mračil se, jak by hořké kořeny překusoval, a vyšel do polí.

Za několik dní srazil se na cestě se Sršáňkou. Pěstovala děcko v červené vlňance, z níž se růžověl tlustý obličejíček. Nemohl se vyhnout a mrzutě pohlédl na zdravé, silné děcko, poklidně si broukající.

„To je Jakubek – ,“ vrásky v žilnaté tváři staré ženy se stahovaly ve směšný úsměv. „Jakubek mu povidamy. Chtěli, aby se menoval Kubiček, ale to je, jak dyž křičiš: Kuba! Kuba!“

Dítě otevřelo veliké oči a zadívalo se na Obervu, překvapeno někým, koho ještě nepoznalo.

„Vidiš, Jakubku,“ mluvila stařena naléhavě do růžové kuličky a prstem poťukovala, „to je tatinek, tvůj tatinek. Řekni: tata, tata! Ach, to je dobry synek! V noci něnařika, něbudi se a hlas ma jak zvon. Tata, tata, řekni, Jakubku!“

Ale děcko nechápavě a zaraženě jen si prstíčkem pohrávalo.

„Synek silný jak valibuk! Šak výtah mamu. Madlena po nim zeschla a zbidněla,“ překotně zase mluvila stařena.

„No, je dobře – ,“ řekl Oberva táhle, nevěda, jak jinak by se rozloučil.

A růžová tvářička, tenký prstík, rozevřené oči třásly se mu v myšlenkách po několik dní. Jeho dítě, až přijde – a bude to též synek, musí to být synek! – nebude zatočeno v červené vlňance, ale bude v kočárku, jak se chovají městské děti, bude mít pěkné bílé prádlo, sametový kabátek,

138$

čepeček ovroubený, peřinku s mašličkami!

Rozehříval se při představách a zneklidněl. Kdyby bylo možná pohnat čas o měsíce, aby ten den, který se mu stal smyslem života, nebyl někdy až na vesno, ale hned, hned! Ještě předtím, než listí ze stromů opadá a sníh se po polích rozloží! Aby měl jistotu, že splní se jeho víra, že jest položen pevný kámen k rozkvětu rodovému!

K Albíně choval se až s dětinskou šetrností. Vyšel ze vrat – a byl z něho starý Oberva, s čtyřhrannou hlavou a zdviženou bradou, úsečný a urputný, netrpící odporu a šlapající protivníka, mající vždy tvrdý vtip nebo drsný smích; ale když se vracel domů, když vstupoval do vrat, odlepovalo se z jeho bytosti vše násilnické a rvavé, padaly celé desítky života, hlava zmládla, srdce se pobláznilo, jak se sám sobě vysmíval.

A nevěděl, jak by se co nejvíce Albíně zavděčil. Kupoval jí dárky, zahrnoval ji šatstvem, přinášel jí šperky, častěji drahé než vkusné, a byl by se vypravil do zámoří, kdyby si tak vzpomněla a odtamtud si dárek vyžádala. Byl by ji nejraději zasypal nyní, když zůstávala doma a nevycházela, když patřila nadobro jenom jemu a ne hladovým a nečistým-očím! To proto, aby se proměnila ve žvatlající a úsměvnou ženu, aby mu za to všecko upřímně a dětsky poděkovala. Už bylo prádla a šatstva natlačeno ve skříních, že Albína žádala, ať nic nekupuje. „Neužiju toho, nevycházím ven, moli to leda sežerou,“ namítala, ale Oberva jí odpovídal jenom tvrdohlavým „Ať!“ a pohrdlivým mávnutím ruky. On, jenž byl vždy na každý krejcar opatrný, by byl se stal s nejklidnější myslí útratou pro její úsměvy.

„Starý blažen se stal ze mě,“ mluvil Albíně, „jak mlaďoch! Ani zamlada sem tak něvyvaďal! Na rukách bysem tě nosil, zlatém chodníčky pro tebe vybijal!“

Teď ještě více než kdy předtím bránil Albíně v těžší práci. Na gruntě bylo roboty hodně, zvláště v létě, všichni domácí se musili pořádně obracet, ale Oberva se mračil, když uviděl Albínu u ženců nebo ve stodole. „Nevzal sem

139$

sobě selku, aby se plahočila“ huboval, „a něchcu mět z ženy selku! Dvě roby se připtaju, všecko se obstara! Takové roky se grunt obešel bez hospodyně, co by dřela jak čeledíni, a grunt stoji a budě stať!“

Albína ostatně těhotenství těžce snášela. Byla churavá, trpěla stálými nevolnostmi a nechutí k jídlu, mnohdy se až třásla slabostí, když ráno vstávala. Tvář její podivně zprůsvitněla a nabyla trpitelského půvabu, oči její tím více plápolaly pod temnými brvami.

Oberva zneklidněl, kdykoli si musila ulehnout. Zvláště v zimě kolem vánočních svátků, kdy jí bylo nejtíže, byl všecek zmaten, co chvíli k posteli přicházel, po špičkách nemotornými kroky se blížil, úzkostlivě se ptával, co jí má přinést. A ona neodpovídala, nehnuté ležela, zraky zabodnuty do stropu, beze stenu, bez vzdechů. Vráska se jí vyhloubila kolem rtů. Rukarr a lehce mávla, když k ní někdo přicházel, klidu si přála, samoty.

Oberva nedal jináč, zapřáhl koně, pro doktora do Ostravy zajel, ač se Albína zuby nehty bránila. Jel jako vzteklý, do koní bičem šlehal, drsným hlasem k běhu hnal a třásl se neklidem.

Možnost její smrti vyvstala mu před zraky a bylo mu při tom úděsně mrazivo v prudkém letu, vysoké kopce padaly naň a balvany drtily mu hlavu. Nesmí umřít, když mu má dát dítě, i kdyby půl gruntu měl obětovat!

Doktor přijel, vyslechl, zažertoval, potěšil a odejel. Prý nemoc není nic zvláštního ani nebezpečného. Udělal vtip o trpkém osudu každé Evy a s povýšenou moudrostí opakoval: Šetřit se, šetřit!

A když odejel, zůstala zase Albína osamělá v rozlehlé světnici, nyní městsky upravené, v hnědé posteli pod velkým obrazem, vlahým tichem otočená. Přivřela oči. To aby lépe viděla. Neboť v takových okamžicích, kdy zemdlená ležela bez chutí, celý její život se jí rozvíjel před očima, v barvách nesmytých a s přízvukem životným viděla lidi, viděla výjevy, v rychlém sledu přebíhaly roky, v minutovém

140$

zkrácení řešily se děje. Přísahat by mohla, že u jejích uší zaznívají hlasy: a jak jsou svěží, jak pravdivé! Otec se jí zjevoval, drobný, přikrčený, zachmuřený. Ježaté obočí se svraštilo, jak do knihy hleděl. Po špičkách chodili, aby nevyrušovali. A přece je vytrhován: hlavu zvedá od knihy, nemluví, ale jeho oči vyčítají. A zase čte, rukou si hlavu opírá. Taková žilnatá ruka je to, spleť provázků v kůži propletených. A mihla se i postava prvního muže. Ne to hrozné, co bylo potom, se jí třáslo v představách. Bylo to všecko spíše jako mrak, jenž visí příliš vysoko nad hlavou, že jeho děs mizí z dohledu. Ale slova laskají, jako sladká včelí hudba bzučí, jsou tichá píseň za večera, omamují, uspávají. Hlava se točí, do zelených propastí bys vskočil se zavřenýma očima. Ať třeba víš, že se tam rozbiješ! Nic jiného nevnímá, jenom lichotný, medový proud řeči. To jak jí mluvíval za večerů, když ji držel v objetí – na klín mu hlavu položila – a drobnou rukou jí vlasy rozplétal. Mluvil o jiskřičkách, jež z těch vlasů srší, o háďatech, která z nich vyskočí, o hedvábných nitkách, jimiž je jeho život opoután. A přece to nebylo nic jiného, než lesklá lež, naučená, tolikrát opakovaná v jiných objetích! A přece: stříbrné housle hrají, sladký úl šumí… Jakési věže se zvedají, města, hory, jak je zahlédneš z vlaku. Zmatený vír rozbitých představ, děs, hrůza, šeď …

A čím víc se opájela i mučila představami minulých let, čím častěji slýchávala hlas mužův, jehož surově rozdrtila kdesi za tmy kola lokomotivy, čím více si stavěla před oči Obervu i jeho grunt, tím pevněji se jí zarývala do mozku podivná myšlenka, že musí trpět, aby hřích smazala. Není na světě hříchu, aby nemusil být odpykán. Nehřešila-li, že v prvním manželství slepě chytila růžovou rozkoš? A léta odříkání, když u bratra hořekovala nad rozbitými vzdušnými paláci, byla jí chlebem příliš hořkým … Za lepší skývu, za svobodu, za zaopatření v stáří, za vymanění z těsného kouta domácího, kde každý znal její trudný příběh, dala se zcela starému sedlákovi. Za krajíc se mu prodala. Hospo-141$

dyní chtěla mu být a dcerou, ale tělo mu dala. Bez rozkoše, bez omamných křečí. Jen jedenkrát je v životě cítila. Hnusem a bolestí platila nyní za to. Ale je nutno, aby trpěla, aby vypila kalich až na samé dno, aby nesténala, aby pokorně a v utrpení i dítě dala hrubému sedlákovi, jehož jméno nese.

A proto snášela bolesti jako jakési pokání. Vstala zase, opět se osvěžila, domácností procházela, leckterou písemnost vyřídila, ba i na saních k bratrovi si zajela. V ten den jí bylo dobře, trochu jen tesklivo, ale s švagrovou dlouho pohovořila, na sta užitečných rad pro těžkou hodinku přijala, s hochy si pohrála.

Ale když přišla ona chvíle, veškera síla jí selhala. Bolest byla příliš hrozná, příliš lámala útroby, než aby se dala zaklínat vynuceným klidem a prudkým sevřením rtů. Bylo nutno křičet hrozným a vysokým hlasem, nejen aby z něho vytryskla nesnesitelná bolest, ale i hrozné napětí nitra, jež dusilo až k zalknutí. Už nebylo lze ležet a upřeným pohledem probodávat stropní trámy, ale spíše hlavou o zeď bít, A pak děsné mlhy obtáčejí hlavu. Je den, je noc? Pluje po nesmírných vodách, jež zeleně se valí a její hlavu zalévají? Padá do propasti, kde jsou rozceněné nože na černém dně?

Padá, padá, nože ji rozbodávají –

A jakýsi shluk lidí, šum, hlasy … tělo se trhá … krev vytéká … mučivá úleva …

… tenoučký prazvláštní hlas …

Obervu volá kdosi, dveře se otvírají, výkřik, jde k ní… odvádějí jej …

Syn, syn, volá cosi do těch temných propastí.

A Albína v té chvíli zmučeným mozkem pochopila, že porodila Jakubu Obervovi syna.

142$

XI

Co vyváděl Oberva po narození dítěte, bylo tak honosné a divoké, že lidé až hlavami potřásali. Zejména ti, kterým se dětským požehnáním rozléhaly chalupy od kuropění až do pozdního večera, dívali se na bezmeznou Obervovu radost jako na zvrácené bláznovství.

Ještě téhož večera byl v hospodě a vpadl tam prudce, bouchnuv divoce dveřmi, jako by nesl zprávu o ohni. Musel jít mezi lidi, musel se pochlubit, musel každému, kdo mu do cesty přišel, vypravovat slavnou novinu, že má syna. A v hospodě všem, jak se sešli pod žlutou petrolejovou lampou u pořezaného zeleného stolu, platil pivo a kořalku, platil sedlákům a chalupníkům, platil robotníkům a havířům, platil robám, které se trousily večer pro muže.

„Pijtě dněs všeci,“ hlaholně vykřikoval, víc omámen radostí než pivem, „a šak ja mam věc peněz ež ma hospodsky špiritusu! A šak grunt to uněse, i dyby cela dědina přišla a pila do rana bileho! Syna mam – i vitě, co je to? Že včil se začně rozmahať Obervuv rod! Ja sem mu položil zaklady, ja sem se dřel, ja sem penize schraňoval a moje děti budu měť žně! A ať by jich bylo pět i šest! Sedláci z nich budu, ale jinači, jak stě vy všeci a jak sem ja, dědiny v rukách držeť budu, a druzi budu pani, dochtoři a panačci!“

Vykřikoval zpupně a tvrdě, s vypjatou bradou, sklenici pozdvihuje do výše. A sedláci cosi bručeli, v koutě si dva havíři šuškali, že se nadýmá až hříšně a že už bylo vidět jinačí slávu a jinačí pády, ale nikdo mu neodporoval, ba sklínky se tím prudčeji přirazily a hlasy opilé, bouřící volaly: „Na zdrávi princa! Ať žije mladý Oberva! Ať se za nim sype požehnáni! Co rok, to prorok!“

„Přes padesatku mam, na šesdesaty tahně!“ vypjal se Oberva a udeřil se do prsou. „A slyšitě? Jako zvon! Co je to nemoc? Jeden z vas enem vleze do vody a už ho měsic fantas lame a zima drobi, psinku ma a poručenstvi děla – a ja sem se už zase dva týdně v bažinach brodil, v rybnikach

143$

dřel a jak vzkřiknu, v Dubové se kostel třase! A ruku! Podivaj se! Ze železa je a kameňa!“

A což teprve když byly křtiny! Okresního komisaře z hejtmanství pozval, známé starosty z okolí, sedláky, nadučitele i učitele, fořta, správce kapitulních statků. Ozdobný kočár jel do dubovského kostelíka jak na svatbu, červené pentle vlály koním ze hřívy. Marně žádala Albína, aby i křtiny byly tiché, jako byla svatba; tehdy necouvl Oberva před výmluvnými plamínky černých očí, ale jen vzpurně pohodil hlavou a řekl s rozhodující jistotou:

„Nělza! Prvni syn se mi křti a ja chcu, aby se o tym v širým krajů vědělo! Jak musi z něho byť cosi velkeho a mocného, tak ať už začatek ma slavný! Všecko ti udělám, penize žadaj, ale trochu radosti mi popřaj!“

A té radosti nechtěl mít jen trochu, ale míru vrchovatou. Sám pan okresní hejtman poslal mu blahopřejný dopis, k němuž koncept psal patrně nějaký písař, a Oberva radostně ukazoval drahý ten půlaršík. „Ať je splněním mých nejsmělejších přání, tak píše! A budě, budě, musi byť!“

I o jméně nebylo zpočátku shody. Bernát, kmotr, domlouval Obervovi, že musí dát synovi jméno národní a vykládal mu široce, jak všelijací ti starosvětští Ferdinandi, Aloisi a Maxmiliáni jsou leda svědectvím starého otroctví. Oberva se jen mrzutě zatvářil, a když mu Bernát vysypal celou zásobu vhodných jmen, panských, tak jak dával nadučitel a kapitulní správce, Jaroslavů, Vladimírů, Zdeňků a Boleslavů, zavrtěl rozhodně hlavou a řekl prostě:

„Jakub budě!“

„No, Jakub – ,“ táhle odpovídá Bernát a smál se: „Eště Abraham s Izákem a budeme mít Starý zákon! Přece, Obervo, švagře, musíme jít podle nové doby! Též už přece nenosíme starých burnusů!“

„Dobré to bylo meno,“ odpovídal klidně, ale nesmlouvavě Oberva, „ja sem to meno nosil se cťu a muj synek převezme kdysi po mně, co sem ja začal. Ať ma i meno moje! A šak možné, budě eště druhy či třeti, a to ať je Vladimír či Jaroslav.“

144$

Bernát pokrčil rameny, ale od křtu přinesli Jakuba. A dlouho do noci pili páni i sedláci na obervovském gruntě na zdraví malého Jakuba Obervy, jenž poklidně spal v kolébce vedle matčiny postele, tmavooky, červený, s výraznými znaky Obervova rodu.

Ale všecky přípitky byly patrně málo vydatné a všecka blahopřání málo zasahovala do životních osudů dítěte: chlapec dlouho nebyl zdráv, proplakal i celé noci a trvalo to po křtinách několik týdnů, než aspoň ustal tenký dětský pláč, jenž probouzel Obervu ze spánku a plnil jeho hlavu mučivou úzkostí.

Pro doktora jel, doktor těšil, že všecko jsou jenom přechodné bolesti. Ba i moudrou babku kořenářku zavolal, co lidi uzdravovala a zlomené kosti napravovala, a ta jakési lektvary Albíně vnucovala a dítě mastí chtěla potřít, až Albína prudce a nervózně ji od sebe odehnala a její vodičky oknem vylila.

Ach, co všecko by Oberva zaplatil, kdyby se hoch rozhlaholil zdravým křikem, kdyby i silou svědčil, že vzešel z obervovského kmene! Tu na dlouhém stole by vysázel řádku rynščáků a třeba ještě jednu doktorovi tak moudrému, aby dítěti dal pevný kořen!

Všecko mělo asi příčinu v tom, že Albína byla po porodu dlouho nesvá, ubledlá a malátná. Zkrásněla ještě více, mateřství dalo jí rys uzrálé plnosti a sladké ojíněnosti, její pohled jírpal ještě podmanivěji a měla v sobě opravdu vznešenost kněžen na obrázcích, jak je znal Oberva z kalendářů. Ale zdraví její bylo od křtin nevalné, unavila se lehce a zadýchala se při námaze poněkud větší.

A Oberva pyšným pohledem sledoval ženu, když dítě koupala a strojila, když je kojila, když mu zpívala písničky na uspávanou. A zejména, když se dítě i matka trochu zotavily a když světelné pruhy v létě padaly na kolébku, kde přikryté dítě dřímalo, měl v sobě hrdost šťastného vítěze.

Na vysoké hoře se octl. Jak si všecko přál, tak mu plnily neviditelné ruce. Po čem vztáhl pevnou dlaň, to se mu tak—

145$

řka samo na dosah přiblížilo. Má moc, má majetek, má ženu, má syna, život jeho má svůj smysl; jeho dílo uzrálo, jeho stromy přinesly ovoce. Je třeba pevným pohledem přičarovat osud: tak tomu bylo, když před nadučiteiem v úmrtní den své první ženy prozradil svou žízeň po moci, tak tomu bylo, když před potulným krajanem se zpovídal z touhy po ženě. A slova se proměnila v tělo a krev.

Rod, rod, jehož bude zakladatelem a první silnou oporou! Rod, rod, který poroste mocí i rozumem! Rod, rod, který roznese do sira jméno Obervovo! Takové hlasy mu zpívaly v žilách, takové hlasy mu šuměly v mozku, když viděl kolébku a své dítě.

Ale bude to rod, široce rozvětvený, aby několika smělými a dychtivými pažemi se rozpřáhl po moci?

Po porodu a po nemoci bránila se Albína křečovitě jeho objetí.

Kdežto dříve strnula v trpné poddajnosti, když sevřely ji železné Obervovy ruce, nyní se zoufale vymaňovala z jeho stisknutí. Úzkostně se mu vyhýbala, když postřehla v jeho očích žlutavé a zlověstné plamínky, když už se rty zachvívaly vášnivou žádostí. Chlapce dávala k sobě, jen aby měla obranu, a ještě nebyla jista, až usne, že se najednou nepoplazí po jejím těle lačné, hledající ruce a těsně u jejího ucha že nezasviští zrychlený dech.

Oberva byl vždy po takové noci rozmrzelý a jako nevyspalý.

„Nechceš mi už dať děti?“ zeptal se jednou přímo.

„Máte už syna,“ řekla vyhýbavě a dívala se stranou, neodvažujíc se stále ještě osloviti ho tykáním.

„Mam, je pravda, ale – ,“ a nedořekl, co mu skákalo v hlavě, že chce mít ještě syna druhého, třetího.

„Jsem přece ještě málo zdravá,“ řekla tiše, ale odpověď zněla jako výmluva.

Na takovou větu nebylo lze říci nic přesvědčivého. A tak vyšel Oberva zachmuřen a rozmrzelost si vylil na čeledínech nebo na dělnících v močálech.

146$

Na bažinách se mu už růžovými paličkami rozhořel jetel a v druhé části žloutl oves, ale pořád zbývala ještě veliká plocha, aby se vysušila a obdělala. Takový grunt, tolik polí, tolik pastvin, tolik dobytka!

Není hřích, aby to všecko zbylo pro jednoho, když by se tu obživilo silně a grófsky pět nebo šest? Pro tolik je jich chleba dost! Na malých chalupách se lopotí osm dětí, polí je dvacet měřic a někde s bídou deset, a osm dětí se uživí. A jeho grunt – ?

Ale potom zahlodala zase v jeho srdci sobecká láska. Zpočátku se jenom zatřásla nejasná úzkost, ale hlasy šeptaly zřetelněji a zřetelněji.

Nechce tě, žes už starý a protivný?

Starý? Na hlavě ještě ani jediného sivého vlasu! Zuby jako pilky! Starý, starý?

Ze zmatených myšlenek se vyplazila drobná háďata; měla zelenavá očka a drobné jazýčky, jež svištěly a syčely: A co… nechodí už do gruntu druhý, mladý, mluvný, úlisný?

A kdo je ten druhý, kdo, kdo?

Pohledy Obervovy byly kosé a podezíravé. Díval se zkoumavě do všech koutů, nevězí-li tam někde stopa po zradě, neplíží-li se škůdce k jeho gruntu, aby jej okradl o nejvzácnější, co měl v životě.

Kdyby ho znal, postavil by se mu tváří v tvář, vzteklé oči proti jeho pohledům žádostivým. Do křížku by se dali, v chlapskou bitku, kdo s koho … Ale tak jenom stíny chytat, hádat a neuhádnout, chytat a nezastihnout?

Háďata sípají: chodí, chodí, když jsi z domu, když jsi v úřadě nebo na rybníce! A kdo ví… v noci … je tma … spíš …

Proklatě, všecky hromy ať biji do jeho duše! A byl by to zloděj největší, co je jich na světě! Ženu krade, ženu, zenu … ale krade mu i další děti, kterých mu žena už nechce dát!

To bylo, jako by hřebíky vnikaly do hlavy, pomalu a jis—

147$

tě, velké hřeby rozžhavené, jež utkvívaly a zraňovaly a kterých žádné kleště nevytáhnou …

Podezíravost jeho rostla po týdnech tak, že se už ani sám ovládnout nemohl. Jistotu, jistotu! Ohlásil, že jde na pole a přijde k poledni, ale už se za hodinku potají vracel záhumenními cestičkami, spěšně přeběhl dvůr a rychle vrazil do světnice. Není tam nikdo, neutíkal kvapně před jeho příchodem? Ale to jenom Albína seděla u kolébky, šila a prozpěvovala, hrdá a žádoucí a nedosažitelná.

Několikrát i lidi zastal. Někdo přišel v úřední věci a počkal si na něho. Deputace dělnické organizace, aby dovolil taneční zábavu. Učitel s účtem, aby jej podepsal jako předseda místní školní rady. Tu vždy hodil nenávistný a zkoumavý pohled po nich a pohled ten chtěl proniknout až do nejspodnějších myšlenek. Přišli zrovna, když není doma, čekali, čekali … to aby mohli s Albínou mluvit, hanebné oči na ní pást, na jeho ženě …

Byl už tak zmučen, že se musel ženy otázat. Z hněvu i lítosti vytryskla jeho otázka. Dlouho nespal, převaloval se, peřiny rovnal. A vedle leží bez hnutí ona, tichý dech se vlní, únavné teplo dráždí. Představa ležícího ženského těla, jež mu přece podle práva patří a od něhož.je oddalován prosebným vztažením její ruky, byla tak mocná, že až povstal. Rozeznává v šeru jen bílou skvrnu, ale vidí jasně, že je to bílé, sladké tělo, teplé, ohebné, jiskrami sršící. Ruce se dotýkají jejího boku, tělo je hladké a měkké, až v hlavě hoří. A ona se probouzí, rukama jej odstrkuje a prosí: „Ne, ne, ne, prosím vás … neubližujte mi – „A její hlas zní třesavě: odpor a úzkost a prosba i rozkaz – všecko je v něm.

Oberva sedí na pelesti, nohama se dotýká podlahy. Cítí, jak mu tíseň stoupá až do hrdla; ulevilo by se mu, kdyby mohl vykřiknout a rozptýlit mraky prudkou větou.

„A dyť,“ mluví po chvilce chraptivým hlasem, „dyť si moja žena … mam tež trochu prava – „

„Práva – opakovala Albína trpce.

Obervovi proletěla hlavou vlna studu a vášnivé hořkosti.

148$

Ulehl znovu, natáhl se a pak mezi zuby se otázal temně:

„Němaš druhého, mladšího, lepšího, švarnějšího misto mě?“

„Hm,“ vyrazila ze sebe pronikavě a pohrdavě Albína, ale neodpověděla už ani slovem.

Všecek rozmrzelý a zamračený strojil Oberva ráno koně.

Práce hořela na všech stranách a tu ještě si vzpomenou od soudu, aby šel svědčit proti jakémusi chacharovi, co kupce vykrad; posílal kletby na všecky, na směšné panstvo, co člověka považují za své čeledíny, na vagabunda, který by zasluhoval dávno oprátku, aby nebyl světu na obtíž.

A hněval se ještě více, když po výslechu seznal, že šlo o věc malichernou, o které nemohl říci nic významného a která by se vyřídila bez jeho svědectví stejně hladce.

Usedl v hospodě, koně nechal ve dvoře. Pojedl a dal se do vína. Hospoda byla prázdná. Vysoká nastrojená sklepnice přinesla mu sklenici a usedla vedle něho.

Obervovi to bylo nepříjemné. Chtěl být sám. Jak se dívá na něho ta načesaná kelnerka, jak se jí očka třepetají!

Sklepnice přisedla blíže, až se nepřirozeně vyzvednutými ňadry v křiklavě světlé blůze dotýkala jeho ramene; dívá se mu do vína, usmívá se drze a vyzývavě, měří jej znaleckým pohledem.

„To ste měl jisto, pantáto, jakési neštěstí, že se tak zoufale díváte!“ smála se a nachylovala se mu do tváře.

„E,. co by!“ mávl Oberva rukou a dopil víno jedním douškem.

Sklepnice nečekala výzvy, vzala sklenici a přinesla znovu; narudlé víno zasvítilo v sklenici zlatými jiskrami. Postavila se před Obervu, natřásla se v bocích, až se jí sešněrovaná a vypjatá hruď házela.

„Jak hrom do duba hledíte,“ mluvila mu těsně do tváře, a přece takoví starší pánové mají nejrozpustilejší oči. Ukažte, že i vy máte,“ a bradu mu pozvedla masitou rukou, prohýbajíc se pružně jako kočka.

Oberva se dlouze napil. Bylo mu teplo, tváře mu zrudly

149$

a oči zvlhly.

„Platím,“ řekl drsně a vytáhl peněženku.

Sklepnice jediným pohledem postřehla, jak v peněžence se zamodraly bankovky, a oči jí lačně zasvítily. Celým tělem se spolehla na Obervu, až se širokým výstřihem dotýkala jeho tváře, a žebronila mazlivým, dětským hlasem:

„Ale to přece nejde, pantáto, abyste už šel. Či vám naše víno nešmakuje? Takové víno … paní ho šteluje až od Gracu a večer, jak se tu společnost sejde, pochvaluje víno kdekdo. Moc fajnová společnost k nám chodí, beamtři, kupci, inžinýři – „

Bez objednávky víno přinesla a přisedla zcela těsně k němu. Tlačila jej koleny a rozpustile jej poplacávala po rukou.

„Či se mne bojíte, pantáto?“ smála se. „Neuhryzu, ale mám zuby hodně ostré,“ ukázala bílý chrup.

Víno, dusné teplo hospody, blízkost horkého těla, pach laciné voňavky uspávaly Obervu. Necudné posunky děvčete, jež se sklánělo k němu tak, až se mu hluboce blůza rozevírala, ostře jej dráždily. Už se nemračil, když se mu dívčice posadila na klín a hrabala v kapsách, když mu hladila bradu a temné vlasy. Na tváře lehla mu rozkoš příjemné ospalosti.

„A to stě, slečinko, sama?“ zeptal se mimochodem.

„Ale co vás napadá!“ smála se sklepnice. „Dvě sme a odpoledne přijde i paní, když je hostů hodně. Mám hned za sálem cimerku, pojďte se podívat – „

A vede Obervu za ruku, dveře zlehka přivírá, klopýtají ve tmě po schodech a už jsou v neveliké tmavé jizbičce, s pohovkou a rozestlaným lůžkem, trochu páchnoucí ztuchlinou a ostrými parfémy.

Děvče stojí před Obervou, směje se zkoumavě, prsty má na knoflíku blůzky, jde k pohovce a pořád se dívá jehličkovýma očima na Obervu, jako by ho k sobě přitahovala.

Oberva se jí dotýká v pase, ona se uhýbá, ale tím těsněji se na mžik přisává, se smíchem jej kolem krku bere a zase

150$

odskakuje, až se jí prsy třesou, naoko se brání a tím více táhne.

„Ale ste vy hříšník, pantáto … za bílého dne a k poledni … a ste takový ohnivý … no, dejte tu ruku pryč, to nejde … co si o mně eigentlich myslíte … ale to bych musela zavolat kamarádku, aby šla za mne na chvilku do švemy, kdyby kdo přišel … Máry, Máry ..ostře zavolala a zapínala si rozepjaté knoflíčky u blůzy.

V druhých dveřích se objevila rozcuchaná drobná holčice, neumytá a s modrými kruhy pod očima, ve špinavé blůzce, z níž vyhlédala neméně špinavá košile.

„Jděte za mne na chvilku – ,“ řekla první a drze zamrkala očima.

Druhá se zasmála a skřehotavým hlasem, s přesládlou mazlivostí pravila:

„Ale to, starý pane, na mě též nesmíte zapomenout. Já vím, na papírku vám nesejde – „

V tom okamžiku, obklopen dvěma lákajícími ženami, Oberva náhle vystřízlivěl; prudkým přeletem postavila se mu před oči Albína, bílá, čistá, vznešená, nedotknutelná. Hrdá, uhýbá se, prosí, ať se jí neublíží! A vždyť o ženské tělo bídy není! Za papírek, za papírek! Sama je vinna, sama přivádí člověka mezi šlundry, co se na krk lepí!

Ale přelet vzdorné myšlenky trval nevypočitatelný zlomek vteřiny. Bezděčně sklouzl pohledem na špinavý kus košile, jenž se dral z rozedrané blůzy druhé sklepnice. Nečistota jej příliš tvrdě udeřila, právě žalostnou protivou čistoty její, té vzdálené a nepřístupné, a přece ženy jeho.

„Není třeba,“ řekl chraptivě a vrátil se do nálevny. První sklepnice za ním se lísala a obtáčela jej lichotnostmi až dotěrnými, ale Oberva rázně dopil, rychle vyhodil peníze, zbytek nepočítané vtlačil do peněženky a šel pro koně.

Cítil stud, jakého už dávno nezažil. Byl to takový pocit,

jako by spadl až po hrdlo do bláta, jež mu vnikalo do úst. Vyčítavý hlas mu naléhavě bušil do hlavy: Nemravo, sprostý nemravo!

151$

Proč se dnes ten hlas poprvé ozývá?

Nikdy ho dosud neslyšel, po žádném objetí.

Sklepnice stála na prahu, rukou kývala a mazlivě provolávala:

„Přijďte brzy zas! Podruhé … podruhé!“

Ani se neohlédl, a teprve až za Ostravou přepočítával peníze, kolik dostal vráceno.

Viděl, že mu v peněžence chybí několik bankovek.

Vypadly v hospodě, cestou? Nebo snad mu je ukradla ta načesaná ochechule?

Zamračil se, zaklel a vztekle švihl bičem.

XII

Ještě odpoledne šel Oberva k rybníkům, kde se právě urovnávaly hráze a nasypávala cesta.

Dělníci vysekávali kořeny a hmoždili se s velikým pařezem starého dubu, jenž byl skácen; pařez se držel křečovitě země mocnymi kořeny a bránil se všemu napětí lidských svalů, jež ho vytlačovaly ze země sochory a klíny.

„Ďábel sam na nim sedi,“ hromoval jeden dělník, „robota takova proklata, při kere člověk dušu vypusti!“

„E, dybys rači hlupě němluvil!“ odsekl zamračený Oberva. „Všecko se na světě musi zlomit! Enem třeba trochu věc přitlačit! Ale to – jak je chlopska robota, už každy štuka a panaboha vzyva!“

„A tak se enem podivajtě, hospodářu – !“ ukazoval robotník, „všecko smy přesekali, ďury vykopali, už je na vršku na hrázi a enem se skulit do brázdy! A pořaď se drži zlořečeny peň!“

„To sem ja sam tež takovy peň, co něpopusti!“ – přirovnal se v náhlé představě Oberva k dubu. A i doma musí vyhrát! Zlomí se i bílá Albína! Všecko se musí zlomit!

Ta myšlenka jej rozpálila.

152$

„Eh, uhni,“ posměšně odstrčil Oberva dělníka a sám přiskočil k pařezu. „Divaj se, to se musí tak podebrat! A vy potlačte – pořadně – set sak – „

Ale nedopověděl zaklení. Sochor, o nějž se opřel vší silou, až mu na čele žíla naběhla, najednou praskl a Oberva prudce dopadl z navýšené hráze do měkké hlíny pole.

Několik okamžiků ležel omámen a pak vstával s prudkou bolestí ve střevech, jako by v něm také něco prasklo.

V prvním okamžiku měl dojem, že se mu rozpůlily vnitřnosti a z nich že trčí přelomený kus dřeva.

Zatím povolil i pařez a Oberva se zasmál:

„Bab se peň něbal – ale jak přišel chlop, povolil naraz!“ Ale nebylo mu do smíchu, prudký otřes neustával a bolest ryla stále drásavě.

Šel pozvolna domů, ale nevrátil se hned do světnice, usedl u koní na hrubé lůžko, kde přespával pohůnek, a polohlasitě klel.

„Všecko musi uhnuť!“ zasípěl. „Musi, musi! Opřeť se třeba! A či ni po dobrym? Zlomiť, zlomit! No – trochu sem se přesílil – ale za děň za dva něbudu ani věděť o ničim!“ Díval se do dusného, zšeřeného kouta a vyplivoval vztekle slova. Stojí to tam někdo, kdo mu odporuje a komu třeba všecko pořádně vysvětlit?

Když si večer sedal k jídlu, zatínal zuby. Podivná horkost najednou ho zcela zaplavila a vlna nevolnosti stoupala do krku. Vonná, kouřící se polévka vháněla mu do chřípí pocit přílišné mastnoty.

A to jisto z toho ostravského vína! Popil si trochu v hospodě a vínu byl nezvyklý. A kdo ví, jaké to víno bylo, hospodští švindlují, až bůh brání, jedy sypají a divné a jinačí svinstvo z putyk, jenom aby se zdálo víno hodně lahodné a hodně silné. Opít ho chtěla, nalízaná kelnerka, aby si ho do jizbečky mohla odvést, pomilovat se s ním, něznahaňba úlisná, šmajchlovná, a vykrást desítku za desítkou, ona i ten druhý střapáč špinavý! Jisto mu dala vína s trutinami škaredými!

153$

Eh, byl to blázen, za kelnerkou lézt! Horší než mlaďoch, co chodí ráz za měsíc do Ostravy. Minuta, dvě – a byla by se smála ještě víc!- Eh, ďábel vem ukradené desítky, však dnes či zejtra se pořádně spálí, až padne na nepravého a až ji šandár odvede, kam patří!

Ale nebylo lépe ani ráno, když se malátně, mdlobně probouzel po těžké noci. Jen tak v polosnu víčka přivíral, ale jinak všecko dobře slyšel, jak dítě ze sna zaplakalo a jak vozy rachotily cestou.

To je přec hloupé! opakoval si sám, když nerozhodně držel v ruce hrníček kávy, jež se mu zdála podivně kalná a hořká. Nic v ní chuti nebylo, ač přidával kousek cukru za kouskem, až nakonec zůstala protivně sladká a hustá brynda. A chléb jak z rozdrcené slámy – měl štiplavou, mazlavou chuť, že sousto rostlo v ústech.

Albína dívala se překvapena, když odložil lžičku po několika soustech a zatěkal unaveně i přesyceně po jídle.

„Proč nejíte?“ ptala se. „Nejste snad nemocen?“

K smíchu: nemocen, on, Jakub Oberva! Neležel v životě, jak kdysi za dávných časů, to byl ještě svobodný a chytli se v hospodě za pásy pro jakous děvuchu a horkokrevný galán udeřil ho příliš překotně kusem dřeva po hlavě. Ale jináč? Nemoc na něho? Snědl, co se dalo, a ve dnech těžké lopoty žil dřív i nepořádně – a tělo pořád jako dubové!

Zasmál se harašivě: „Co by … němocny!“

Před očima mu zatěkal v bleskovém přeletu včerejšek, rybník, hráz, dub, zlomený sochor.

Směšné nápady!

Pařez že by mohl ublížit jemu, Obervovi?

Vyšel raději do polí. Bylo chladno a ostrý vítr mu hlavu prošlehá.

Ale cesta nepomohla. Těžká bolest v hlavě a střevech neustávala. Na mezi přepaden byl podivnými křečemi, jež mu rozřezávaly vnitřnosti a probodávaly jej padesaterými noži, křečemi tak trhavými, až musel usednout do trávy a přikrčit se jako malé dítě, když číhá za rohem. Až bolest

154$

trochu pominula, šel domů těžce, se zaťatými rty, s pokleslými rameny a trochu na stranu sražen.

Synek jeho v kolébce nožkama hrabal a ručky vyzdvihoval vyrážeje ze sebe broukavé výkřiky.

Nemoc z Obervy na okamžik spadla, ke kolébce přisedl a prstem dítěti na nožky poťukával.

„A to ty, okaču, na svět se divaš! A dobře je ti tak, pokřikuješ zvesela! Ukaž ručičky! Ukaž! No tak: koši, koši, košany, pojeděmy do mamy – „

Dítě se směje a nožkama hází.

V takových chvílích, kdy se Oberva díval na svoje dítě, urputně napjatý výraz jeho obličeje ustupoval až jakési vlídné dojatosti; oči světleji zazářily, řeč zjihla a zvláčněla.

„Něviš ani, Albi,“ pravil táhle ženě, „jaku mam radosť, že už je synek aspoň trochu zdravy, že ma barvu a jasny hlas.

I Nic mě netěšilo, dyž v noci tak žalostně nařikal – „

Albína pokyvuje hlavou a Oberva nad kolébkou nachýlen zase si s dítětem pohrává:

„Od mamy do taty, je tam pambu bohatý – „

Slabiky vyráží, dětskými prstíčky zlehka potleskává a pak klepe na dlaň:

„Tu tu ďobala kuřička, temu dala, temu nic – „

Ale v témže okamžiku opět ona hrozná bolest projela útrobámi, strašné nože zaryly se do střev, že se prudce zhroutil na židli a ostře zaťal zuby s tlumeným zasyčením. Albína vyskočila a položila mu ruku na hlavu:

„Co se vám stalo? Proboha, zbledl jste … bolí vás co?“ „To nic neni,“ vyrážel ze sebe těžce. „To přejde … Takova směšnosť… V žaludku mi cosi leži … jaka hrůza, za dva, za tři dni budu hřebiky kusať – „

Pokoušel se usmát, ale tvář se mu bolestí zkřivila v úšklebnou masku, až se dítě rozplakalo.

„Dám zapřáhnout, pro doktora bylo by potřebí poslat – nabízela se Albína.

„Ani krok,“ odmítal určitě, skoro až drsně. „Dyby se mělo pro každé tlačeni žaludku hned k dochtorovi posilať, něsta—

155$

čil by jezdiť! Takové věci se spravja bez dochtora, člověka by leda zbytečně poplašil. Pelyňku se navaři, naložene ořechy tež mamy, medicíny lepši jak v apatyce – „

Zahradou se vlekl, mezi starými stromy, postříkanými rudou a žlutou záplavou podzimního umírání; vítr klátil větvemi a rozhazoval celé hrsti krvácejícího listí do trávy.

Cítil se sláb a unaven. No, do čerta, čím to? Vždyť nelopotí, všecky polní práce jsou porobeny a letos ani tolik nedělal jako jiná léta, letos jenom dohlížel a pomáhal. A jiné roky – bože můj, nakládal sám, svážel, do stodol rovnal … a síly měl až nazbyt!

Nesrazil ho to k zemi přece jenom ten dub, jemuž se vysmíval? Vždyť potom, když dopadl na zem a sochor povolil, ucítil poprvé to strašné řezání ve vnitřnostech!

Dub, kousek dřeva posekaného?

Chystalo se k obědu, v kuchyni zacinkaly talíře a lžičky, bělavá pára se vyvalila oknem. Ucítil ji až daleko na zahradě, udeřila jej ohavnou vlnou ošklivosti, až se mu hlava zatočila. Fuj, tolik mastnoty! Vezme si vody s chlebem, voďanky zasmažené si dá navařit, na maso se nepodívá … Eh, k smíchu je to: Oberva, nejbohatší sedlák z Lipiny, starosta – a žije jako almužník, co chodí po ptaní od čísla k číslu, voďankou se krmí a suchým chlebem!

Ale pořád vzdorný stud držel tělo. Za mlhavého večera byla schůze obecního výboru, v nevelké světnici bylo plno kouře, mluvilo se, křičelo. Už tři hodiny se projednávaly obecní věci a výborníci, kteří považovali obecní schůze za jedinou příležitost vypovídat se a do šíře své bližní prosvětlit, zastavovali se donekonečna u každé malichernosti. Právě dělnický zástupce prudce horlil proti nedostatečné kanalizaci, když Oberva byl zachvácen tak horkým úderem nevolnosti, tak nesnesitelným pocitem ošklivosti, že kvapně musil vyjít.

Sotva vyšel, ve světnici zamrazilo dusné ticho. Kouř z dýmek a doutníků nesl se v prudkých oblacích.

„Všiml, stě sobě,“ pravil po chvíli jeden výborník, „jak se

156$

burmister zkřivil? Neni to s nim dnes v pořádku, žluty je jak sira a oči jak zamhlene – „

„Jaksi biduje, biduje,“ pokyvoval hlavou jiný.

„A tak naraz! Co ten člověk měl dycky života v sobě!“ Oberva se vrátil. Nuceně se usmíval širokými ústy a těžce si usedl na dřívější místo.

„Eh, mam s žaludkem dožeru,“ vymlouval se, „člověk se ani něnada, spolkně cosi a už to křivi – „

Ale sledoval jednání už nepozorně, rty svíral, pot si s čela utíral a řeč jeho byla roztěkána. Všichni viděli, že kvapí a že by nejraději odešel bez váhání, kdyby ho nezadržovala hrdost úřadu; povídavá rozvláčnost schůze pozbyla tím přitažlivého ovzduší a jednání už nezajímalo.

Ze schůze se šlo obyčejně do hospody a tam se pobývalo do pozdního večera; nejedna věc se teprve tam řešila, prodebatovala a připravovala. Oberva šel s ostatními, ale na cestě se zastavil a řekl zvolna, přiškrceným hlasem:

„Mam dněska ešče všelijake vyřidy. Už mi na hospodu pokdy nězbyva.“

Vrátil se, s hlavou poněkud mezi rameny sraženou, a za ním se dívali sedláci a robotníci nechápavými pohledy.

A pak zase hrozná noc, křeče, jež půlily tělo, horečky, v nichž hlava umdlévala, pískovitá suchost jazyka. Nad sebou v mátohách viděl několikrát Albíninu hlavu – byla to, nebyla? – hlas slyšel, ale co hovořil?

Ráno se probouzelo pomalu, kalné, šeré, jak umyté děcko komediantské.

Odpočívat, zhnilačit? Po páté, jak byl zvyklý, vstával a čeledíny probouzel. Neobešlo se to bez přitlumeného rámusení a důrazných nadávek, nechybělo ani ostré vybídnutí pěstí. Ale za chvíli kolena se třásla a čelo se orosilo. Bylo by dobře ještě hodinku se natáhnout. E co, na to je času dost, až bude někdy výminkářem a z dlouhé chvíle pánubohu do nebe hledět!

Když se rozsvětlilo, kázal zapřáhnout a vypravil se přece k lékaři. Ale jel po žhavých kolejích. Jít si pro rozsudek,

157$

který zvrátí jeho životní pořádek! Trochu mu bránil jakýsi pyšný stud, trochu se v něm třásla předtucha, že uslyší něco nepříjemného a že to nezastraší vtipem ani drsným výkřikem. Albína prosila ho už naléhavě, skoro až s rozkazujícím přízvukem, a věděl, nepůjde-li sám, že za chvíli zarachotí na dvoře bryčka s doktorem, a představa ta byla mu ještě trapnější a nepříjemnější.

čekárna byla plná. Nasládlé ovzduší jodoformu a všelijakých jiných drog, onen příznačný opar všech lékařských ordinací a čekáren, nezvykle rozrušovalo. Nikdo nemluvil: v koutě seděl mladík s ovázanou hlavou, u okna chlácholila dělnická matka sípající dítě, na lavici seděl starý muž s opřenou bradou, ke kamnům se tísnil vyzáblý studentík. Z vedlejšího ordinačního pokoje nesl se hlučný, hádavý hlas lékařův, jenž se vyptával ostře, prudce zdviženým přízvukem.

Na Obervu došlo pozdě.

Vstoupil s nechutí a se sevřenými rty do ordinačního pokoje.

Našedlý už lékař ohnutého nosu a ježatého obočí, mající výraz vyšetřujícího soudce a pověstný stejně svou drsnou otevřeností jako léčebnými úspěchy, zatvářil se mrzutě.

„Co je vám?“ optal se úsečně.

A Oberva vypravoval těžkým jazykem, jak za dva dni zeslábl a jak mu strašné pily rozřezávají vnitřnosti. Zajíkal se, slova opakoval, o špatném vínu něco mumlal… nebo že by snad dubový pařez, co se zlomil – že vstává jako opilý, s olověnýma nohama.

Doktor poslouchal a zabodl šedivé oči do Obervovy tvare.

„Odstrojte se,“ poručil prostě.

Oberva těžce oddychoval, když lékař zkoušel puls a prohlížel jazyk. Vykřikl bolestí, když se ruce doktorovy dotkly znenadání napjatého břicha.

Doktor dlouho vyšetřoval, zjišťoval ohnisko bolesti, vyptával se na příznaky, zapisoval jméno i stav, jako mimo—

158$

chodem zvěděl i rodinné poměry, že je ženat, že má dítě.

Ustal v zapisování a, postavil se před Obervou s posunkem, který byl rozkazem.

„Milý pane starosto,“ řekl určitě, „okamžitě vsedněte na svou bryčku a jeďte domů. Poraníte se a vy ještě byste chtěl dělat výlety? A ležet a klid!“

Páteří Obervovou prošlehla horká vlna.

„A to jako – jako že sem nemocny?“ zajíkl se.

„Tak zdráv dnes nejste, abyste šel na silácké zápasy!“ řekl lékař drsně. „Zatracená selská nátura! Pořád rýt a pořád dřít – a na sebe myslí naposledy! Navštívím vás zítra sám, beztak mám cestu k vaší straně – „

Předepsal léky, udělal neurčitý vtip na počasí a už vpouštěl druhého pacienta, s nímž se hned u dveří vadil pro špatný obvaz.

Léky na chvíli pomohly, nechutenství se zmírnilo, spánek byl klidnější a ranní probuzení méně ošklivé, ale ve vnitřnostech stále se kroutily plameny, jež trhaly a spalovaly. Přesto se chystal Oberva ráno vstávat.

„Nevstávejte,“ prosila ho Albína, objala ho kolem krku a tiše hladila po zroseném čele.

„To nělza, nělza,“ houževnatě odpovídal. „Dědina by řekla: Aha, s Obervu to idě z kopca, už nohu z gruntu něvystrči. Nadučitel něbyl ešče s poštu, podivám se k němu, přece sobě z ruky nědam vyrvať úřad – „

Ale povstat nemohl, hrozná bolest projela mu tělem při prudším pohybu. Zaťal zlostně zuby, syčivě vtáhl do sebe vzduch a tvrdé ruce se křečovitě sevřely.

„Albinko,“ vyrážel ze sebe přiškrceně, „je to k smichu, jak paru dni zradi člověka. Dub, pařez posekaný! Sam bysem se vysmjal, dyby mi kdo před pul rokem co takového vykladal“

Dýchal zrychleně a skřípal zuby.

„Ale němysli se,“ vyrazil vztekle, „že budu němocny. Ja něbudu němocny, bo ja to něchcu. A obervovsky rod ma silné kořeny – „

159$

Usedla u lůžka, podivně zaražena a překvapena, jako by se nad její hlavou valilo něco strašného, čemu ještě rozumět nemohla. Zpočátku i jí se zdála nemoc Obervová malicherností, ale nyní se zatřepetal černý pták před očima.

V okamžiku se vzpamatovala, lehce se usmála, po vlasech ho hladila a vypravovala veselé příběhy z domácnosti, jak hošík je čiperný a na vše sahá, kolik slov už ze sebe vyráží a jak na koníky pokřikuje. A Oberva ležel, zakalenýma očima se díval na protáhlý, ubledlý obličej své ženy, jež se mu zdála v té chvíli vábivější než kdykoli jindy. Je to směšné pro chlopa starého, ale pravda je to: je takový malý, malý – kdosi nad ním zpívá, kolébá ho –

Kvečeru se přihnal doktor, hlučně zaklepal, a strkaje před sebe svého desetiletého hošíka, volal ve dveřích:

„Co pacient, co pacient?“

Když zahlédl v posteli Obervu, s kalnýma očima, s mocnými odstávajícími lícními kostmi, na okamžik sebou trhl, ale pak hřmotně spustil:

„Vy si hovíte, pane starosto! To chválím, to chválím! Odpočinete si, přečkáte plískanice a zase hurá do života! Beztak pro sedláka je tenhle čas nejkrásnější: sklepy plné, stodoly plné, v komíně uzené – „

Ale na tvář Obervovu usedlo něco, co se už tam nekmitlo po léta, po dlouhá léta, úsměv jeho byl spíše bolestný než sdílný.

„Eh co,“ pravil temně, „já něbudu ležet. Enem co se mi žaludek spravi, co sobě paru dni odpočinu, uviditě, jaky ze mě budě kavalir!“

„Však vy, selští hlaváči,“ žertem se hněval doktor, „na doktory hodně nedržíte. Z vás si jistě žádný doktor paláce nevystaví. Každý má zdraví jak ze železa, žije dlouho jak Metuzalém a vysmívá se, že by pro něho nemuselo být doktorů! A vy jste též takový!“

Když Albína odvedla doktorova hocha, aby mu ukázala „kravičky a koníčky“, jak mermomocí žebronil, prohlížel doktor Obervu, vyptával se ho na bolesti – a tu se náhle

160$

zachvěla v hrudi hranatého sedláka svíravá úzkost, co je, co je … Zaťal zuby a kalné oči se soustředily na rty doktorovy. Probodnout je chtěly, vyrvat z nich veselou odpověď.

Rozptýlil se, když na síni uslyšel obecního posla, jak odevzdává Albíně poštu.

Ale doktor mávl jen rukou a pravil, když viděl Obervův neklid: „Pokoje si nedáte, myslíte, že svět v dědině a na gruntě se bez vás točit nebude! Hoďte na čas to starostenství spánembohem prvnímu radnímu!“

„To něurobim, to urobiť němožu,“ řekl Oberva ostře, horečně, „v dědině by oči otvírali, že už burmistrovi umíráček blinka. A šak ja ešče dojdu do schůze, jine věci sobě vyřidim doma … a dyť ja něsem ani nemocny!“

A když doktor odcházel, s hádavým smíchem Obervovi ruku tiskl, ale Albíně řekl stranou, než do povozu vsedl:

„Buďte připravena na nejhorší, paní Obervová. Je to vážnější, než jsem si myslil. Na operaci se nedá vůbec pomýšlet – „

Albína vytřeštila oči a prudce uchopila lékaře za rukáv.

„Nu, jaké tajnosti?“ řekl lékař drsně, jako by se tím tónem omlouval. „Bohužel, člověk je nejubožejší tvor na světě. Prásk – a je s celou lidskou slávou na hromadě. Nač bych vám tajil? Má zánět pobřišnice – prudký zánět – z úrazu – a velmi vážný“.

„Ztracený?“ sjelo jen zmateně Albíně se rtů.

„Kdož ví – ale hned pokrčil rameny a řekl jen vyhýbavě:

„No, ale– „

XIII

Pozdní podzim se naposledy rozhořel. Krajem zavály prudké větry nezvykle teplé, rozšuměly se a roztančily. To se rozpustilé děti naposledy povztekají, než se dostanou do

161$

zatuchlých zimních jizeb. Prolétly dědinou, rozkypěle zapískaly v lomenicích, třásly střechami, ohýbaly orvanými stromy.

Obloha se prohloubila slavnou, radostnou modří, slunce stříklo zardělou zátopou. Polosmyté barvy, do mlhy a šedi ponořené, ostře se osvěžily. Lipina vystoupla z kalužin, bláta, sychravého mžení. Několik selských gruntů, posledních zbytků selské dědiny, pohlcované průmyslovým ruchem, nastavilo slunečnímu útoku těžká vrata a vysoké štíty, chalupy domkářů a vítkovických robotníků se zvolna narovnávaly z přikrčeného sevření. A slunce, naposledy volající píseň života, naposledy marnotratně rozhazující barvy a šťávy, rozšiřovalo obzory do všech stran, na sever, kde v pozadí dýmaly vysoké červené komíny a rachotila píseň strojů, k východu, kde se prokmitávaiy chalupy těšínských dědin, k západu, kde temně stála podlouhlá hradba lesů.

Plno světla bylo v jizbě, kde ležel Oberva.

Byla to jizba nová, přistavěná, kterou Oberva v stavitelské horlivosti rozšířil obytné místnosti gruntu. Pro Albínu chtěl mít původně tu světnici, aby tam mohla být s dítětem, kdyby cítila přílišnou stísněnost velké jizby, z níž se udělal jakýsi parádní pokoj, přiblížený pohodlí a novodobému zařízení příbytků městských; ale stala se mu ta jizba útočištěm, když udeřila do něho, do dubu, náhlá sekyra.

Bože nejsladší, pět dní leží a jako by to byla věčnost! Hodně, hodně dní, hrozně dní, že to ani spočítat nelze! Věčnost na rozpálených roštech, jak kdysi pálili jakéhos světce, věčnost v krvavých mlhách, z nichž se zmateně probouzely vytřeštěné oči. Věčnost v propastech, které neměly dna.

Jak je to dávno, co hrozil a mohl udeřit? Dni či roky? A co je svět, co je všecko?

Může obervovský kmen jen tak naráz se rozbít, ohnivým toporem se rozmlátit?

A je to on, Oberva, silný sedlák, co měl tvrdé srdce?

Je prázdno u lože, je prázdno ve světnici. Albínu chytal,

162$

počíná hýbat když odcházela od postele, buď k dítěti či do kuchyně, mračil se a nevolně bručel nesouvislá, vyčítavá slova.

„Něchoď, něchoď…“ drtil mezi zuby a jeho oči, lehce mhou potažené, byly široce rozevřeny.

„Přijdu hned…“ řekla Albína, ale Oberva jí nepouštěl a přinutil, aby usedla na pelest.

„Něchoď … něchoď…“ skoro až prosil, „ja se na tebe chcu divat a musim se divať.“

Albína se lehce usmála a hladila jej po vlasech. „Ještě jste se na mne dost nenadíval, ještě mne neznáte?“ řekla měkce.

A Oberva držel ruku její ve své, celou ji přikryl svou chlapskou, huňatou prackou, držel a křečovitě tiskl, až bolest působil.

„Albi, řekni,“ těžce mluvil po chvíli, dech lapaje, „byla si s dochtorem, mluvila si s nim…?“

Albína zneklidněla, oční řasy se jí zatřásly a úsměv ztuhl. Otázka přišla příliš náhle, nebyla na ni připravena, nepromyslila si napřed odpověď.

„A jisto mluvil … že, že -“ oddychoval těžce.

„Že je dobře odpočívat,“ řekla bezbarvě a pomalu nabývala rovnováhy. „Že se nic důležitého nezamešká a že sil nabudete, až si pořádně odpočinete.“

„Oh,“ křivil Oberva tvář a těžce polykal sliny. „Ja a kuryrovani - cely život sem žil bez dochtora. A dyť sem už rozřezany a spaleny, lazar hotovy, hlava se třase, dyž se na ložu enem chcu posadiť. Bože - štrnast dni - to byl krmaš - že? Galgany, co se v hospodě mlatili, moh sem ze šenku pozvyhazovať - „ „Vidíte…“ řekla Albína, „pár dní ležíte a naříkáte. Co to je pět dní? Nebyl jste nikdy nemocný a těžko zvykáte. I tomu se musí člověk učit a přivykat, tak jak já se učím na vašem gruntě -“ Ležel malátný, ubitý naznak, nemluvil, rozevřenýma očima jen Albínu hladil, pobožně, pobožně. Podivné mátohy skákaly před oči. Neboť pravda byla taková:

163$

Odešla … a hle, všecko se počíná hýbat, z koutů rostou stíny a jsou zkřivené, klátivé, ohyzdné, hlavaté, drápy jejich sahají k němu až na postel a kmitají se před tváří. Světlo svítí, žluté pruhy padají na podlahu, ale v šeru koutů se rodí příšery, tenké i břichaté, ale všechny s ostrými drápy, naostřenými rohy a světélkujícíma očima.

Vyjekoval ze sna, chraptivě sténal, přiškrceně volal o pomoc.

A Albína spěšně k němu utíkala, sotvaže zaslechla první zachroptění. Stíny utíkaly, jak jen bosé její nohy zašustěly po podlaze, pokorně se krčily do kouta a lesk jejich očí hasl, jak jen teplo jejího těla se sklánělo nad jeho hlavou.

Ale žijí pořád, číhají ke skoku připravené, zlé, výsměšné a rdousivé stíny.

Noc, noc, to je horší nad všecko pomyšlení, bolest nad bolesti. Stěny se dlouží, do úžasných dálek protahují, že už z jizby jest obrovský chrám, zvedající se až do oblak, a na jeho chladné dlažbě leží cosi směšně nepatrného, ubohý lidský hadr, pošlapané tělo, on, Jakub Oberva, bohatý sedlák, starosta, pyšný člověk, rvavý člověk, silný člověk. Chacha, silný, silný … A ruky pozvednout nemůže, aby podepřel nesmírné klenby, jež se zdvíhají nad ním a hrozí, že se sesypou a na prášek ho rozsypou … Chacha, bohatý …! Cinkají rýnské a šustí papírky, v šporkase má jich pěknou hromádku, tři vkladní knížky má, kus Lipiny by si koupil, chajdečky pokřivené a zahrádky stěsnané. Chacha, rvavý…! A vyhodit nemůže příšery, které na něho číhají v koutech, aby se na něho vrhly a hrozně dusily!

A potom se stěny zase děsně úží… skrčily se, jako by to byl poslední barák u vody, poskočily až k jeho loži, že jich mohl rukou volně dosáhnout, staly se klecí, v níž byl uzavřen, že dýchat nemohl. Rozpřáhl se malátnou rukou a stěny udeřeny roztáhly se a hned směšně přibíhaly …

A ještě něco. V noci, jež házela do světnice popelavé přísvity, chodí podivné kroky po chodbě, po dvoře a po zahradě. Tiché, šoupavé, zvídavé. Ale Oberva je slyší, zře—

164$

tělně je slyší. V Zahradě se nesou po trávě, jež lehce pod jejich tíží šustí, na chodbě třesou se na kamenných dlaždičkách –

Kdo to chodí? Chodí jistě, neklamně kdosi! Nepřítel, záškodník! Zloděj, mordýř!

Neobchází to duch jeho první ženy? Po zahradě, po dvoře? Nenávistnými pohledy jej probodávala i v posledních hodinách svého života … a tož přišla zase, aby se vysmívala? Aby mu vyčítala, že se kdysi na peníze zlakomil, že chtěl grunt?

Anebo – a to bylo pomyšlení děsnější a tvrději udeřilo

– nejde to někdo za Albínou? Nechce mu ji vyrvat? Nechodí kdo úlisný, mluvný? Ten mladý učitel, co mu na výletě oči svítily? Ten řečný Lípa? Háďata se zase svíjejí a hřebíky vnikají do mozku …

Eh, jak je to všecko hloupé! Zababony divné a jinačí!

Kdo by chodil v noci, v podzimním jíní, po trávě? Pořád a pořád, až do ranního úsvitu! Takové nekonečné hodiny!

A přece nelze se mýlit. Ty kroky jsou zřejmé, určité. Opatrné, zlodějské.

Je Albína doma? Odešla od něho, k synkovi prý musí zajít, hlad má … ale nečeká ji kdo, aby se umlouvali za jeho hřbetem o něm, když nemůže tělem hýbat? V noci… všecko spí…! to by se dobře umlouvalo … V zahradě pod stromy! Tráva šustí… Hoho – ale Oberva nespí. Oberva má oči otevřené, vidí jak rys, uslyší každý šustot, uslyší, jak se umlouváte. A do sta pěrunov, dyť ešče není Oberva mrtvý, není, není!

Zasténal dusivě, zachroptěl… a rázem se otevřely dveře, Albína přiběhla, bílá, se spuštěnými vlasy. Naklání se nad nim a sladká oblost jejího těla vane mu do tváře. Ruka se Obervovi třese, nemůže jináč, aspoň pohladit musí teplé tělo. Nebyla na zahradě, vedle byla v jizbě, u synka byla, u jeho synka, co má zachovat jeho rod. Nikdo se s ní neumlouval, nikdo ji neuchvátí!

Chytil ji za ruku, křečovitě, až to bolelo.

165$

„K tobě, k tobě,“ chroptěl a zuby mu jektaly.

Vzhlédla nechápavě, ale on opakoval zmateně: „K tobě, k tobě.“

Vyšla, zavolala služku, aby pomohla přenést postel.

Musí jít k ní, dozadu k ní. Jizbička menší, poloviční - strašidlům uteče, nebudou z koutů tak dychtivě drápy natahovat. Zahradu přehlídne i dvůr, až by se zloděj za noci kraď. Zloděj, co by chtěl okrást grunt, ale co horšího, co by mu bral Albínu.

Když jej chtěli stěhovat, zavzdoroval.

„Mě přenašat?“ chrčivě se smál. „Enem kryku mi podajtě a uviditě, či ešče dojdu z jizby do jizby! A na přenašani času dosť a dosť!“

Posadil se na pelesti, o rukojeť hole se těžce opřel a rozpřáhl se ke kroku. Bolest přervala mu tělo, noha se bezdečně pošinula, ale ihned se zakolísal a s přidušeným chroptěním sklesl na podlahu.

„Nonono…“ ušklíbal se, „už sem i krokum odvyk, už mě budětě muset učiť, jak se chodi, tak jak male děcko, tak jak našiho Jakubka.“

A v posteli už, zatopen tichým světlem a vlahým teplem rozehřátých kamen, mumlal sobě ještě:

„Berly mi kup, berly… tak jak žebrakovi… už sem pokaličeny -“ S počátku aspoň stíny tolik drápů nenatahovaly a fialovými pohledy nesvítily. Světnička byla jasná, čistá, teple zasněná a strašidla utíkají z takových světlých jizeb. A potom Albína mohla být u něho pořád, pořád. Tak chtěl, tak poroučel, až zuřivě třeště oči.

Ale za hodinu kroky se zase ozvaly. A chodily pořád, už netoliko chodbou a zahradou, ale i velkou jizbou. Tam se kdosi skrývá, tam čeká, přechází a zase uši u dveří nastrkuje, spí-li on, Oberva. Až usne, vyjde Albína a řekne tomu druhému, tomu zdravému a jisto mladému, že má muže na smrt nemocného. Aby počkal, aby počkal.

A on čeká, on chodí, celou noc chodí po zahradě. Den

166$

propálil ranní mlhy. Oberva kalné oči otvírá … je světlo, ahá, už je den, ale byla dlouhá, strašlivá noc … a on chodil … Mezi stromy chodil, potom se kradl k okenním rámům, tvář přitiskl na sklo a díval se z temné propasti zahrady. Jeho oči svítily z rozevřené tlamy noci. Aha, zloději galgánský, přišels? Lotře podskočný, celou noc mrzneš v zahradě a číháš na minutu zdřímnutí? Počkej, však se přece podaří, že zapomeneš na svou liščí opatrnost a ukážeš se …. a potom … pěrun ti bij do tvé hříšné duše!

A ty též chodíš mezi stromy a kradeš se pomalu k oknům? Oho, už tam neleží ubohá pokřivená robka v odřené vlňance, co měla zlé oči, vyschlá a nenávistná, neleží na dřevěné lávce, aby dlouho vydržela! Jakub Oberva je v bílych peřinách, kousek od něho v kolébce oddychuje jeho syn a vedle dýchá žena… Bílá, velká, moudrá. Nade všecky ženy v dědině a okolí. A kdo ji chce brát a krást?

Zase zmatené přeludy se trhají, světlo příliš střílí do těžkých víček. Oberva otvírá kalné oči a nemůže vydržet tolik světla. Mžiká unaveně a hlavu obrací. Slunce svítí – a či je to už vesno a není před zimou? Slunko, to je dochtor nejlepší, nejzázračnější boží dar! I jemu kosti prohřeje, i jemu hlavu prosvětlí!

U hlavy se mu cosi kouří z hrníčku. Teplé páry jej omamují, probouzejí hlad a dusnou ošklivost zároveň. Nemůže jíst, tělo nepřijímá. Je to hrozné přec, že on, Oberva, co živí tolik krků, musí být hladem, že má život horší než žebrák, co si vyptá kus chleba za dveřmi! A ví přec, že jíst musí, aby se hodně brzo nesmál ten druhy, co chodí celou noc …

Albína si k němu usedá, šátkem mu tvář otírá, rukama čelo hladí. „Spíte?“ mluví mu do očí. „Takový krásný den. Nechtěl byste okno otevřít?“

Oberva jen hlavou kývá. Svěží, ostrý proud čeří mdlý vzduch světnice.

Hrnek zacinkne, to jak Albína lžičkou míchá a těsně u rtů zavane teplá pára.

167$

Hlavu mu mírně nadzvedá a podává nápoj.

Musí vypít, aspoň kapku, aby žil, aby žil!

Ale na jazyku cítí jenom něco blátivě odporného, po čem se tělo třese a žaludek zvedá.

Eh, je to jako otrávené! Jako by v tom byla trutina přimíchána!

Odmítl lžičku, sklesl do peřin, přivřel oči. Protivná mastnota tkví ještě podnebí. A rázem se představy křižují před očima: mladá žena otrávila muže, slyšel o tom, navařila mu jedu, laskala ho a dala mu vypít, by se ho zbavila. Ale Albína – ? Zamrazení proběhlo páteří.

„Jake to je?“ otevřel oči. „Vypij tež, abys mi pověděla – „

Albína beze slov nabrala dvě či tři lžičky.

„Jaké to je?“ A měla kolem úst natrpklý úsměv.

Obervovi je volněji. Dýchá klidněji a jeho zarostlá prsa pravidelně se pohybují.

V kolébce zaplakalo dítě. Albína přiskočila k němu, tiše mu zpívala kolébajíc, áž znovu usnulo.

Oberva natočil hlavu k němu. Vidí bílou kuličku z peřinek, zardělou spánkem, s temnými vlásky, jež se vzdorně tlačí do čela, s bradičkou lehce vystouplou, vidí synka ne sice silného, ale zdravého, pravidelného.

Teplá vlna ovívá tvář Obervovu. Je mu příjemně mdle a vlaho. Albína sedí u něho a dívá se do slunce; světlý pás padá jí na hlavu a prohlubuje stín vlasů i hlubokých očí.

„Ešče jedneho syna chcu, aspoň ešče jedneho …,“ mluvil Oberva trhaně. „To mi něsmiš odepřeť, Albi, něsmiš … dyť ja ani něvim, jak to se mnou budě … něsmiš odepřeť, něsmiš – „

Albína se dívá stále do okna a oči její mají skelný lesk; sedí nehybně, ruce má sepjaty.

„Všecko bude, všecko,“ praví po chvíli tiše s milosrdným slitováním, jak se přikývne dítěti ke každému žadonění.

„Zadny jiny něsmi, slyšiš, žádny jiny …,“ drtil mezi zuby a chroptil, „něsmiš lhať, druhému něpatřiš … a ten, co v noci chodi – „

168$

„Kdo chodí?“

„Chodi, chodi – „

„Ale to vás fantas mámí … Kdo by v noci chodil? Psi by ho pořádně přivítali!“

Oberva mlčí, oči přivírá. Na psy si nevzpomněl – pravda – psi jsou věrní strážci. Albína jest u něho těsně, ruku mu pod hlavu podstrčila. A nemocný tiskne až zoufale tu ruku a druhá hladově bloudí po její zástěře, po pase, po blůzce. Trhl, knoflíček odletěl, bílá šíje zasvítila. Zarostlá ruka sedlákova hladí znovu a znovu sametovou bělost, hmatá těkavě a zase celou plnou plochou dlaně vnímá měkkou, pružnou lahodu masa. Oči vytřeštil a skoro se dusí. Nikdy nebyla tak žádoucí, tak bílá a vzácná, jako v světle podzimního slunce, když se jí dotýkají jeho horké prsty.

Tiskl jí hlavu k sobě. Bránila se a vytrhovala, až se pohněval.

„Pro druhého, že …?“ řekl ostře.

„Jakého druhého?“ zvolala.

„Za noci chodi, po zahradě chodi, do oken hledi, na tebe čeka ..mumlal překotně.

„Ne,“ odpověděla prostě a už se nebránila, když se trupem sešinula na jeho hlavu a když se její obnažená hruď dotkla zpocených jeho vlasů. Cítila zmatené, hltavé dotyky rukou, jak klouzají po jejích prsou a svírají je, slyšela chroptivé zvuky pod sebou, ale všecko se to propadalo kamsi do nedozírných hloubek. A snad to nebylo ani její tělo, které hledal v malátném vznětu nemocný muž … jistě vsak necítila nic mužského v těch bloudících rukou, neboť ty doteky byly jen hmotné, neživé.

Ale Oberva oddychuje těžce, věděl v tom okamžiku, že si nesmí nikým dát urvat to sladké a teplé tělo. Nikdo jiný už nikdy se nesmí dotýkat dychtivou rukou jeho ženy. Nesmí hořet tak horoucími vlnami, vidět největší zázrak života.

169$

XIV

BERNÁT SEDÍ U OBERVOVY POSTELE a hovoří. Přišel hned po ránu, ale jako by ani neseděl u lože člověka, jenž byl náhle rozdrcen. Slepý leda by nepostřehl děsných rýh, jak je lipinský starosta poznamenán neomylným pluhem zmaru, ale Bernát chvílemi jen úkosem přeletí kostnatou hlavu Obervovu, jež se temně stínuje z bílých peřin, a vypravuje rychle, poučujícím a trochu honosným přízvukem, jak hovoříval za nejplnějšího zdraví Obervova. Vypravuje jak obyčejně o politice, vzpomíná na články z novin a hned se překotně ptá, slyšel-li, jak ostravští Němčíci a židáci se nadutě brání českým školám, že prý děti nádeníků a ševců nepotřebují škol.

A Oberva leží, mlčí, těžká víčka má přivřena. Jak má hlavu vbořenu do měkké běli narovnaných polštářů, zdvihá se tvrdě jeho vysunutá brada a silný nos příliš vyzývavě vyčnívá. Ruce, jež sebou tiše chvějí na posteli, jsou porostlé spletí silných, provazovitých, namodralých žil. Oddychuje těžce a zhluboka, tak jak by se namáhavě dech sbíral v klenutých, huňatých prsou, stále rozložitých a medvědích.

„A povídal sem sobě, švagře Obervo,“ padají živé a lehce vytvářené věty Bernátovy do dusného vzduchu světničky, „že už je to na ostudu, jak s námi každý písaříček orá a jak enom pokorně ustupujem. Přišly na obec před měsícem jakési německé partesy, jak by Moratín byl už na prajské straně. Napsal sem: Nepřijímá se, a šlo to pryč. A za týden hejtman ceduličku posílá a k sobě pozývá. Prý jaký je to pořádek, že německé listiny zpátky posílám. Esli nevím, že německy mluví císař pán a ministři, že je to první řeč ve státě. A já na to, že německy neumím. A to prý by bylo pěkné, zase on, že sem byl na vojně a německy sem tam slýchal, a že už to dávno pozoroval, jaký sem bitý Slovan.“

Ale Oberva neposlouchá. Olověná tíž leží stále na jeho víčkách a chrčivé chvění píská v jeho dechu. Oči neotvírá, nedává ani slovem najevo, že jeho představami probíhají žaloby horlivého moratínského starosty a švagra.

170$

V koutě na židli sedí Albína a kolébá dítě. Je ubledlá a zhubenělá, lesk jejích očí má horečnou palčivost a povadlé rty se těsně svírají. Její pohled se sešinul do neurčita, a jak je nachýlena nad kolébkou, zdá se strojem, jenž jednotvárně, pravidelně se pohybuje.

Bernát umlkl, zvedá se a po špičkách jde k Albíně.

„Nespíš celé noci, že?“ praví jí pomalu a šeptem.

Albína beze slova máchla rukou, tak jako by to ani za řeč nestálo, a nepřestává kolébat.

„Zbídnělas,“ mluví k ní dále přitlumeně, „ty dlouhé noci je ti na očích vidět, až ,sem se polekal, dyž ,sem do dveří vstoupil. Děvucho, máš jedno zdraví!“

Ale odpovědí je zase jenom ledabylé zamávnutí.

Povstala, ale v tom okamžiku se široce rozevřely Obervovy oči, velké a zamlžené, jež se nechápavě dívaly blouznivými otázkami kole sebe.

„Bolí pořád eště?“ ptá se Bernát.

Oči Obervovy zlomeně těkají a z úst se dere pouze malátná slabika:

„Zle -“

„Ale co by zle,“ mluví překotně Bernát, „slunko svítí jako na vesno. Už dávno nebyl takový pěkný čas.“

Obervova víčka se zase přimykají. Je ticho, ve vzduchu, prosáklém těžkým pachem léků i potu, nesou se tvrdě skřípavé nárazy kolébky o podlahu.

„Ale ja - co ja -“ mumlal zmateně.

Albína se postavila mezi bratra a muže. Podávala Bernátovi bochník chleba a nůž a vybízela, aby si ukrojil.

Brzy odešel s žertováním, že v zimě bude muset zase Oberva oplácet návštěvy, že si už beztoho dlouho nevyjel a cestu do Moratína nadobro zapomene… A zase na saních, jaké to bylo pěkné –

Albína ho vyprovázela, ale hned se vrátila. Oberva ležel stejně nehnutý, bez řeči, s přivřenýma očima, s vysunutou bradou.

Oči rozevřel teprve, když byl sám a Albína s dítětem

171$

vyšla do kuchyně. Rozvíral je obtížně, bodavé kameny z nich shazoval, pokynem slábnoucí vůle jim rozkazoval, aby poslouchaly.

Červená kola skákala po podlaze, drobný prach se třásl v slunečním pruhu.

Kdosi byl před okamžikem v jizbě. Kdo, kdo? Aha, Bernát, mluvný moratínský starosta. Albínin bratr. Nechtěl mu ji odvést? Nešuškal jí cosi? Byl vždycky takový chytrý, takový vymýšlivý. A to jisto jí namlouval, aby odešla. Co s chlopem nemocným, co ani tělem nevládne? Co leží – šest dní – či rok? Jsou jiní, bože, taková síla je mladých, natahovat budou ruku, jak blázni poskakovat, sladké řeči mluvit, kolem ní se točit. Kdo by se netočil, kdo by po ní ruky nenatáh! A komu se podaří jí hlavu zavrátit? Komu, komu?

Zlostně skřípal zuby a hlavu převracel. Či má věčně ležet? Už nevstane? Obrazy se kmitly zmateným přeletem, ale blýskly se mu jenom … to je pohřební průvod, při němž muzika hlučně hraje a sedláci v černých šatech pomlouvají nebožtíka. To nic, to nic! Ale ona by zůstala sama, nikdo by ji nebránil, ani on, Oberva, na posteli, kterého se pořád bojí tajemný zloděj, co zahradou za noci přechází, co číhá a číhá … Byla by sama, vábná a žádoucí, jak sladké jablko, co jediné uzrálo na štěpku, bohatá, svobodná …

A s jeho synem … Málokdy vyplouval drobný Jakubek Oberva na povrch jeho představ. Ten se neztratí, toho nikdo neukradne, ten už bude mít dost síly, aby se ubránil a tlačit se nedal. Má obervovskou krev, bude začátkem nového rodu. Ale Albína bude mu ukradena, přestane být Obervová. Chtivé, nestydaté drápy se po ní natahují. Odevšad, odevšad … Tisknou ji… do sta pěrunův, stiskají ji tak jak svoji věc … dotýkají se jí, blůzku jí trhají, bílé tělo její hladně obhlídají… a vždyť to není váš majetek, není to vaše žena … druzí se budou z ní těšit, rozkoš mít z ní, z ní, Obervovy ženy … zloději, něznahaňby škaredé, gyzdi…

Vytřeštěné oči viděly v koutě svítivou bělost obnaženého

172$

těla a drzé ruce, jež se směle natahovaly po planoucím terči. Ach, udeřit, udeřit! Mít sekyrku a useknout hříšné, zlodějské ruce u samého ramene! Rozbít, rozbít, až by se mu na zemi u nohou třepetaly rozmlácené prsty zbujníků proklatých …

Oči těkaly a hledaly …

Kovový lesk udeřil. Nůž na židli, jak jej odložil Bernát, když si chleba krájel. Bezděčně natáhla se mdlá ruka. Chladí … na ostří paprsky hrají… světelná šňůrka, jež protíná vzduch …

Oberva se nenávistně usmívá. Je to potměšilý úsměv, až se spodní čelist ostře vyzvedne a povadlá kůže na lících zkřiví. Přijďte, zbuji, co máte kuráž na nemocného člověka … přijďte … však se vám odzpívá a budete pamatovat, co ještě Oberva umí…

Nožem hrál si, ostří zkoušel a pak jej zastrčil pod sebe do prohlubiny mezi slamník a pelest. Byl jist, bát se nemusí. Bude se bránit, ještě jednou si Albíny dobude. Poprvé řekla: Vezmu si vás, pane starosto. Podruhé promluví: žádnému jinému patřit nebudu …

Proseděla u něho celé odpoledne. Vykládala o hospodářství, chlácholila hocha, jenž se vzpíral, rukama třepal a krajkami na peřinách poškubával. Oberva jenom slabikou tu a tam chraptivě odpovídal, ale rty se zkřivily v úsměv. Smál se, protože byl jist.

Hle, polekali se, nepřišli po celé odpoledne, co u něho Albína pobyla a mluvila. Ale když se začalo stmívat, v koutech se rozplemeňovaly stíny, bachratá strašidla očima zasvítila a zbujnické ruce se ukázaly. Albína… bože, je u něho Albína …? Je, na pelesti sedí, na něho se dívá a na cele se jí třepetá trochu růžového světla, jak je zapadající slunko do jizby hodilo. Naklání se nad ním … má černé vlasy a oči jak svíčky rozžaté … bílý krk … dvě jablka na stepku se zdvíhají… cítí je, cítí… a už zas ta ruka zlodějská … ta druhá, třetí … a už je jich deset… táhněte, ztraťte se, proklatci… ale už není z vás strach, není… není…

173$

pro žádného jiného není žena, pro žádného…

Křečovitý posunek, hledání mezi slamníkem a pelestí… světelná šňůrka blýskla… a dopad do čehosi měkkého, měkkého…

Zlomek vteřiny, ale Albína postřehla blýskavý proužek nože, jak se mohla rozpřáhnout ochablá Obervova dlaň, trhla sebou, pozdě však, než aby se úder rozmáchl do prázdna… Byla zasažena ne plně, jen jakoby se strany a odrazem. Vykřikla pronikavě, ne ani tak bolestí, jako hrozným úděsem, vyskočila zmateně –

Nůž zacinkal o podlahu.

Obervovy oči se znetvořily hrůzou. Plno strašidel hrozných, skákajících, oheň vyplivujících… v celé jizbě zběsilý, nesmyslný tanec - a ze středu svítí ona, Albína, oběma rukama se za prsa drží, a mezi prsty jí protéká úzký, červený pramínek –

15.

LAMPA POKLIDNĚ HÁŽE ŽLUTAVÉ pruhy do půlnočního ticha. Lehce zaťuká okenní rám, když vítr jím zatřese, a to se vždy slabounce zachvějí světelné odlesky na podlaze. Oberva leží naznak, s tělem poněkud na stranu zhrouceným, s ústy otevřenými; dýchá těžce trhaným, sípavým pískotem.

U lože sedí služka, ta dříčská a pokorná roba, co přišla po Madleně. Má přivřené oči, polo podřimuje, ale je to jenom neklidné ztrnutí, z něhož se každou chvíli může probrat. A také kdykoli sípavý hlas v Obervově krku ostřeji zapískne, rozvírá unavené, mdlé oči, jejichž hněď je pouhou dvojicí bezvýrazných skvrn, nevzrušeně se upře do lící Obervových a zase upadá v polosen a polovědomí.

Světlo podtrhuje vypjaté lícní kosti a velká ústa, v dřímotě ještě více rozšířená. Není v té tváři ani zloby ani

174$

veliké lásky, je v ní zvyk roboty, pokorné poslechnutí re kazu, vědomí poddanosti, tak jak s ní rostl ten pocit o dětských dní.

Nic ji nepřekvapí, nic ji nezvrátí z tupé pravidelnosti. Neudivilo ji, když ji hospodyně před chvilkou kvapně vyburcovala a přikázala, aby noc proseděla u hospodáře. Neudivilo ji, že hospodyni svítily oči a celá byla v hrůze. Ale to spala – nebo to byla pravda?

Pravda, slyšela – aha, hospodyň vykřikla, tak jak ji ještě nikdy neslyšela. Do kuchyně vrazila a hned do přístěnku. Krev jí kapala z blůzky. Vodu chtěla, omývala se. A najednou se jí udělalo mdlo, takže ji zachytila a ke stolu posadila. Pořádnou chvilku byla bez sebe a hned, jak oči otevřela, přikazuje: „Nikoho nevolat, žádnému ani muk, potichu musíte být!“ To je jasné, komu by vykládala? Či je to co divného, že hospodyň spadla na nůž, jak chtěla chleba krájet? Tak to povídala. Ale divné, o život by byla lehko přišla, tak o malý kouštíček, kdyby se nůž svez a dále zajel. Stávají se divné pády … z roztátého prsu jí krev kape … na podlaze plno krve, do ručníků krev vsakuje, ona bledne a modrá a pořád stejně: „Nikoho nevolat, ani slovíčkem nesmíte prozradit, co se mi stalo á jakou nešikovnost jsem vyvedla!“

Nepoví – a na co by povídala? Poslední dívka, co o hospodyni vykládá a na službě pořádného vlásku nenechá. A či ji to tak obchodí? Ať se vyrovná hospodyň, jak má s kým jaké trápení, ale či je to její věc?

Nepoví – a nestará se o to. Ví, že s hospodářem je zle a že mu pomoci není. Takové umírání už viděla jedenráz, její nebožtík tatík též měl před dávným časem takovou smrt. Zná, dobře zná, co to značí, když tak líce propadnou a nos vystoupí, když v krku neustává syčet a bublat –

Nemocný sebou pohnul a temně zachroptěl. Děvucha rozevřela oči a klidně se dívala.

Ruce Obervovy se mocně zachvívaly, mnohem prudčeji než jindy, jako by horké prameny probíhaly pod svraskalou koží.

175$

Služka se zneklidnila. Únavná netečnost padala z jejích očí a lhostejných rysů. Vzpřímila se na židli, hlavu zvedla k nemocnému.

Ležel úplně zlomen, s křečovitě zavřenýma očima. Chroptění jeho ztrácelo pravidelný, jednotvárný zvuk: chvílemi jak bys dřevem o dřevo vozil, chvílemi jak by nepokojná šelma zabručela.

Děs udeřil těžkopádnou hlavu děvuchy. Osudná hodina už udeřila!

Vyskočila zmateně, napodiv prudce přelítla světnici… úder dveří… kroky po chodbě a koktavé volání:

„Ježíši, Ježíši!“

A vzápětí na to přiškrcený výkřik jako na poplach:

„Hospodyň – hospodyň – „

To vše, hluk, úder dveří, křik zasáhlo Obervu.

Kalné oči jeho se pootevřely. Mlhavé závoje byly před nimi, z nich jen vytryskovaly červené a žluté světelné ko: touče, ale jasné praménky se úžily víc a více v jediné okénko … Tlama dveří zela doširoka, děsná, černá …

Co to, co to? Zvuky a šumy, hučení, hučení…

Nesmírné kolíbání, jako by se srdce vznášelo až do oblak a zase jako by padalo do strašných propastí –

Blýskání, blýskání… nejvíce je ho u rozevřené tlamy dveří.

Tma praská … světelným okénkem někdo prochází…

Na prahu stojí Albína, bílá, bílá. Hošíka, jenž se probouzí, má na rukou …

Zjevení, zjevení?

Kdo to prochází červenými a palčivými plameny, čí jsou to oči, plápolající jako světla rozžatá, čí je to dítě, jež se krčí k matčiným ramenům?

Kdo je ta žena, bílá, bílá, ovázaná tuhými plenami, až to nepřirozeně a ošklivě pozvedá její hruď?

Bílé tělo plá, roste do strašlivých výšek, stěny ustupují, do oblak stoupá, hvězdy proráží… bílé tělo, svítící jako slunko.

176$

Hrozný výkřik ještě slyší, slábne, slábne … na vlnách se potápí a potápí…

To křičí ten, co mu chtěl zlodějské ruce ochromit…? Zasáh ho, zasáh …

A čí to dětský pláč sténá z hlubin?

A čí to ústa se dotýkají jeho rukou, horká, horká?

Jaké to vody jej zatopují?

Hukot… hukot… a blýskání…

177$

JAZYKOVÁ POZNÁMKA

Nářečí, jehož užito v rozhovorech, nemá vůbec délek a skoro vesměs měkčí slabiky „ne. de, te“ na „ně, dě, tě“; rovněž slabiky si a zi se vyslovují měkce. Zvykne-li si čtenář těmto zvláštnostem spíše pravopisným, jistě nářečí nebude činit valných obtíží. Ovšem nebylo možno označovali je s naprostou fonetickou přesností a důsledností (jiny se vyslovuje inv. je dvojí 1. je měkké s atd.). Více než na pestrost a křiklavost jedinečných výrazů dbal autor na ducha dialektu, na skladbu; i když se snaží o největší věrnost nářeční, přece jen neusiloval o lidopisnou kresbu nebo fonetický záznam, ale o charakterizační výraz duše lidové. Stačí proto snad malý slovníček dialektických slov, uváděných podle pořadí textu:

bidny= churavý; smykula = tulačka; krkoškovity = sukovitý; zababony = pověry; lunty = hadry; stukať = naříkat; rybarka = racek; dožera = svízel; dřik = ras; lunt = ničema; zhnilačiť = lenošit; galgan = šibeničník; divka = služka; ošusta = podvodník; střapula = rozcuchané děvče; baj = třebas; bzdurak = vzdorovitý člověk; lizoniť = lísat se; borak = ubožák; chrobaček = brouček; odrobinka – drobeček; pomětať se = potloukat se; ušipany = špinavý; vyptať krajiček = vyžebrat; baba vybijana = vychytralá; miglanc = šibal; psinka = zimnice; kryka = hůl; pokaličeny = zmrzačený; trutina = jed; gyzd = ohyzda; či ju to tak obchodi = co je jí do toho?

(Psáno 1921 - 22, 1925)

179$

«II»

PLAMENY

I

Četník nemilosrdně klátil dvanáctiletým hochem a urputně ho vlekl rozložitým dvorem k starostovi.

Červnové dopoledne leželo na selském gruntě, zčernalý šindel střech se matně leskl, z hnojiště se kouřilo a stará, nakřivená jabloň v koutě nádvoří unaveně šuměla.

Starosta, rozložitý a vysoký sedlák, velikých očí a silného, převislého kníru, chystal se právě na pole; do kapsy si nacpával obrovský krajíc a žvýkal silnými čelistmi.

Četník se postavil před ním do úředního postoje, ale neopominul i v tom vzpřímení silně škubnout vlečeným klukem. Hodil rukou k štítku přilby a hlásil úsečným, skřípavým hlasem, zřejmě navyklým pokřikovat a poroučet: „Pane starosto, mrzuté nadělení… všiváka poslali pro potulku … už se přes měsíc toulá po dědinách.“

Starosta hodil zběžný pohled na hocha. Ramenatý, zdravý kluk, trochu jako sražený. Velká hlava, ostrá, čtyřhranná. Rozcuchané vlasy kroutily se po čele, ale pod nimi svítily jako jizlivé plamínky zbojnické, výšklebné oči. Brada vystupovala, jako by byla prudkým úderem vysunuta dopředu. Byl roztrhán až běda, špinavý, opálený dohněda. Košile, propocená a uválená, byla jen trochu zakryta rozmláceným kabátem.

„Čis je?“ zahučel nevlídně starosta. „Aha – no, abysem tě něznal – oči by tě, galgane, prozradily! To je Kuba Sršaňuv, že? To se vi! A jak se tu bereš?“

„Byl sem na službě,“ řekl chlapec zamračeně a díval se

183$

na opálené nohy.

„Na službě!“ skočil mu četník do řeči. „Moc pěkná služba! Poslali nám ho na stanici, že ho našli v kopce sena! A že prý má sprostou hubu, po cestě ještě nadával!“

„A šak!“ potrhl hoch bradou. „Bili mě za nic a pro nic! Nic sem jim nězrobil, ani sem někrad! A oni hned po hlavě a kopali do mě!“

„Mysliš se, synečku, že tě něznamy!“ zasmál se starosta a četník přimísil do jeho smíchu svůj rachotivý hlas. „Sršaň – no, to je čisté plemeno. A čemu si nězustal na službě?“

„Hlad sem tam měl,“ pomalu odpovídal chlapec, „najesť se mi nědali a spať sem musel na hole zemi bez přikryťa! A ešče mě bili dvarazy za děn!“

„No ja – pečinky ti měli chystať a klaňat se ti měli jak biskupovi! No ni! Služba je služba a zadarmo na světě se dary něrozdavaju!“ horlil starosta, ale už jen jako ze zvyku a bez hněvu.

„A co včil s nim?“ obrátil se k četníkovi. „Že bystě ho doved k mamě?“ a tázavě se na něho podíval.

„Už sem šel vedle,“ vložil četník zase do řeči úřední horlivost, „ale jizba byla zavřena. Dvě malé děti tam naříkaly. A sousedky mi vykládaly, že matka jeho šla sbírat škváry na strusku a nevlastní táta prý je na šichtě.“

„Pustiť ho němožem,“ zadrbal se starosta ve vlasech a obličej jeho se vážně napjal, „jinač by uletěl ešče raz a kdo vi, jaku něplechu by zas natvořil! No – ja bysem věděl – zavedětě ho, pane vachmajster, do školy, beztak za cely ten rok se hrubě do školy něnachodil. Ty, posluchaj, synku, chodils tam tež do školy?“

Hoch se zamračil ještě více a vzpurné odvrátil hlavu: „Chodil, ale enem trošku, v zimě, jak něbylo doma roboty.“

„No tak,“ usmál se osvobozeně sedlák, „školy potřebuješ, aby nakoněc z tebe něbyl nadočista chachar a baraba! Beztak jak se buděš smykať a na žadne službě něvydržiš, budě z tebe leda jakýsi smyk oškubaný!“

Za starostou se postavila jeho žena, kulatá, těžkopádná

184$

selka, červených tváří, drobného a připláclého nosu, kmitavých a chytrých očí. Široce se rozesmála, když slyšela horlení mužovo, a ukazovala na rozedraného chlapce:

„Že z něho budě jakýsi smyk oškubaný! A jak to ešče budě vypadať? Dy už na nim ty handry ani nědrža! Synku, dyť ty buděš chodit nahy, esli ešče něchodiš! Rýžovým kartačem se buděš museť tři dni drhnuť, abys vypadal k obrazu božimu!“

Založila ruce v bok a dívala se širokým obličejem na jeho vychrtlé a hnědé tělo, zlostně odkloněné od těch blahobytných a horlících lidí, jako by každou chvíli jim chtělo uprchnout. Pak se otočila a pravila měkčeji:

„Beztak ma hlad! No, nědivaj se tak jak zbujnik z lesuv! Že maš hlad?“ A nečekala odpovědi, šla do kuchyně a přinesla velký krajíc s přiklopenou hromádkou tvarohu.

Hoch podíval se na chléb úkosem. V očních štěrbinách blýsklo přelétavými ohníčky. Škubnutí brady mluvilo: Nechte si to, snězte si to sami, břicháči! – ale ruka neposlechla a bezděčně se natáhla po krajíci. Zamumlal cosi, co vypadalo jako nezdvořilé poděkování, ale už se zdravé zuby dychtivě zabořily do střídky a dal se do překotného, hltavého jídla.

„A včil se umyj!“ pobízela selka. „Vypadaš jak cigaň – ai pohled maš takový cigansky!“

Hlad byl utišen a chlapcův pohled nabyl lhostejnějšího lesku. Ledabyle se ošplíchal a nebránil se příliš, když slyšel starostovo vybízení: „A včil pujděš do školy!“

Uvítání ve škole bylo ještě méně přívětivé než u starosty. Když vyvolal četník nadučitele z třídy, rozvzteklil se vznětlivý nadučitel na chodbě a ostrý jeho hlas se nesl trhanými výbuchy. Nepozorně vyslechl hlášení četníkovo … toulky, našli v kopce sena, nadával, vzpurný, hotový ničema, starosta … a už padal na hlavu mladého tuláka příval rychlých výkřiků: „Potřebovali jsme tě, milostpane! Na konec roku se přijde podívat zase k nám! Ostudu leda děláš všude, pro kriminál zraješ, nic pořádného z tebe nebude! Pan

185$

strážmistr už tě musí vodit jako zločince! Vypráskat tě třeba, však bys jinou písničku zpíval! A jak to stojíš? Dáš ty pracky z kapes? A to nevíš, že máš klobouk sundat s hlavy?“

Ten klobouk na hlavě dlouho nezůstal; mocný pohlavek, po němž se hoch až zatočil, srazil promaštěný klobouk s opelichaným kohoutím peřím na dlaždičky.

Pak se nadučitel spěšně rozloučil s četníkem, zahuboval ještě, že snad ani na nejzapadlejší štaci není takové dřiny a tak ničemných dětí jako zde, kousek od Ostravy, z níž jde už do dědiny každá nepravost, a pak vstrčil hocha do třídy na druhé straně chodby.

Tam bylo čisto, veselo, plno světla. Mladý učitel, vysoký blondýn s rozházenými vlasy, stál u tabule a psal pozorně krásnými velikými písmeny řádky na černé ploše. A v školní zahradě před okny strom, který se skláněl až k oknům, potřásal zlehka haluzemi.

Ve třídě údiv. Dětský úl zpočátku ani nedýchal, když se otevřely dveře a když se objevil pan nadučitel s rozedranym oškubancem. Ale zatímco pan nadučitel vyřizoval cosi pološeptem s panem učitelem a ukazoval několikráte na opáleného tuláka, poznaly děti, jakého hosta dostaly do třídy.

A už jeden školák tlumeně vypískl a děvčata na levé straně lavic si ukazovala na rozedrané šaty, stěží utajená vlna šepotání proběhla lavicemi a vyrazila ostřeji vyslovenou slabikou. Uštěpačné prstíky děvčat kmitaly se v prohřátém červnovém vzduchu a dlaně se přitiskly k prostořekým ústům, A ten nový kamarád jen směšně pochýlil hlavu a přitlačil ji na rameno; tak se díval po třídě sdílně a výsměšně, mžoural očima uličnickým pozdravem a nohy nakřivil ve veselém postoji. – Kdo by se nesmál a kdo by mu nezakýval? Kuba Sršáň – to bude zase veselo ve třídě; to budou výpravy do lesa a k vodě, to se bude bajať o zbujnických bandách! Ale dřív než mohl na něho někdo hlasitě zavolat, kde byl, kdo ho tak směšně oškubal, obrátil se nad-186$

učitel ke třídě a jeho oči ostře zablýskaly. A to nebylo nic veselého, když se mu tak naježilo obočí a oči se zapíchly jako nožíky.

Nadučitel odešel a otrhánek stál pořád u stupně pod tabulí, bez strachu, bez rozpaků, se zvědavostí netečně zakrývanou. Toho nového učitele ještě nezná – takový divný člověk s hromadou rozcuchaných vlasů jak ženská – s jakou chytrostí půjde si na něho? Nadučitele už zná, ten udeří hromobitím, silnými slovy, pohlavky. A ten – ten?

Učitel byl jiný. Učil první rok a věřil, že nejlepším postupem je vlídné slovo a přátelský úsměv. Daroval takové klidné trhnutí rtů i opálenému tulákovi a jeho řeč měla měkký, nasládlý přízvuk.

„Tak co, chlapče, jsi rád, že ses vrátil zase domů a že budeš mezi námi?“

Hoch neodpovídal. Neměl rád takové mazlivé řeči. Bylo to jako přeslazená kaše a ta se mu vždycky protivila. Bylo mu desetkrát milejší, když slyšel drsné nadávky a hlučné vyhrožování. Člověk si aspoň pomyslí: počkej, všecko se oplatí, zub za zub. Ale jaké má dělat oči na takový úsměv a ocukrované slovo? A vlastně to není ani pěkné, když tak muž mluví.

Přitlačil hlavu k rameni ještě víc a neřekl ani slova.

„No vidíš,“ mluvil učitel dále, „všude dobře, doma nejlíp, je už staré přísloví. Až přijdeš dnes ze školy domů, pěkně poprosíš maminku, aby ti spravila košilí a kabát. Možná že máš doma jiné kalhoty. Nebylo by to pěkné, kdybys chodil do školy tak rozedraný a nepořádný. Jenom se podívej po tndě – ani jeden z tvých spolužáků nemá děravých šatů, ani jeden není tak špinavý a zanedbaný. A ty též nebudeš, viď, Sršáni?“

To už bylo chlapci přímo protivné. Vší silou se přemáhal, aby nevyplázl na třídu jazyk a na učitele darebácky nezavolal. Svědělo ho všecko a po zádech jako by mu lezli mravenci. Takové hlouposti – mluví s ním, jak kdyby si jeste v písku hrál! A on byl už na službě, s koněm umí

187$

jezdit, všecky polní práce umí porobit! V karty umí hrát a staré čeledíny obehrál! Pořádně si umí zadýmat z velké fajfky – a ten pořád: nebylo by pěkné, možná že máš …

I jeho spisovná výslovnost ho bodala – je to všecko takové panské, navoněné, omašličkované. „Doma nejlíp – viď – „ až to krk stahuje a smát by se chtělo.

Když učitel viděl, že se jeho věty odrážejí od pomračeného, opáleného čela a že mu otrhánek neodpovídá ani slabým kývnutím hlavy, trochu zrozpačitěl a začal jinak.

„Přišel jsi mezi nás,“ pravil jasně a světle, „ale já nevím, kolik máš vědomostí. To víš, ve čtvrté třídě se už učíme všelijakým a těžkým věcem. Umíš psát?“

Hoch mlčky kývl hlavou.

„Dobrá, vezmi křídu a napiš pěkně na tabuli své jméno.“

Hoch vzal křídu, nepatrný okamžik se rozmýšlel a pak napsal tvrdým, pomalým písmem, ale zřetelně na polovičce lesklé plochy: Jakub Sršáň.

„Podepsat se umíš,“ zasmál se lehce učitel, „napiš nám ještě, který den je dnes.“

A chlapec zase s úpornou určitostí, jako by překopával tvrdé skalisko, ryl na tabuli řádek: 16. června 1903.

Ale jak se skláněl, aby pěkně zaokrouhlil číslice, praskla mu pravá nohavice a z chatrných hadrů se ukázalo hnědé koleno; toho už děti vydržet nemohly, děvčata v první lavici až vyskakovala ze škodolibé radosti, synci se hlučně řehtali, jako by ani vyučování nebylo. Vždyť je to přece takové směšné: pan učitel je sváteční, urovnaný, zrovna jak obrázky, které má krejčí v oknech, a vedle něho je oškubanec, kterému šaty praskají.

Učitel dvakrát zavolal vysokým hlasem, ale s výsledkem jenom u bázlivějších, zato úšklebné oči chlapcovy se zle mračily. Všiml si jasně v rychlém přeletu: Tonka Boraková v první lavici vypiskuje a vyskakuje jako posedlá – ta dostane první, až bude školní trápení u konce!

„Ještě trochu zkusíme počty,“ začal učitel, aby utišil rozvířený šum, „a třebas zpaměti. Dávej pozor, Sršáni. Řezník

188$

si koupil 89 ovec a cestou ztratil 26, řekni mi, kolik jich dovedl domů?“

Taková otázka se zazdála chlapci směšná a přímo nemožná. Jaký by to musel být řezník, aby ztratil cestou 26 ovec! Musel by se zastavovat v každé hospodě a barvit až do němoty! Ale o tom neuvažoval a řekl klidně výsledek: „Třiašezdesat.“

„Šedesát tři říkáme,“ opravil učitel a dal mu ještě několik otázek.

Výsledek byl, že se třída znovu rozesmála a rozšuměla. Jakub Sršáň myslel, že hlavní město tyrolské je Krakov, že Labe teče do moře Jaderského a že svatý Vojtěch byl synem svatého Václava. Děvčata vyrážela ze sebe hlasité výkřiky úžasu, jak Kuba všecko popjantá a jaké hlupoty mluví, a desítka rukou se zdvíhala se syčivým hlášením. I pan učitel se smál, vyvolal děvuchy, aby opravily Sršáňovy chyby, a zatím se zahanbený tulák ušklíbal a potrhával bradou. Na co to bude mít kdy v životě, s kým měl vojnu kníže Boleslav a kde je Linec hlavní město! Ale ptejte se, jak se nejlépe chytají ptáci do skřínek a zajíci do ok! Kdo vyleze na nejvyšší strom v lese a dohodí kamenem přes tři pole? Kdo neutíkal z pole, ani když býk se splašil? Kdo by se nebál jít ani o půlnoci na krchov, kdy dušičky skákají po hrobech a naříkají jako malé děti v peřince? A kdo vykouří celou fajfku vojenského tabáku?

Učitel má ještě veselé jiskřičky v očích a rozhlíží se třídou.

„Někam tě posadíme, Sršáni,“ praví shovívavě. „Beztoho jenom na pár týdnů – prázdniny máme přede dveřmi. Že se, děti, už těšíte! A ty, Sršáni, musíš pilně do školy chodit – rozumíš?“

Třída spokojeně šumí a je v ní dobře: jasno, čisto, svátečně. Jenom ten oškubaný tulák na stupni se mračí a dívá se zlostně do kouta. A učitelovy oči těkají z lavice na lavici, na Pestré šaty a světlé vlasy děvuch, na klukovské ježaté hlavy. Hle, v druhé lavici u okna jest prázdné místo; sedí tam

189$

drobný chlapec poplašených a neklidných očí, trochu velkých úst a ostré brady.

„To bude nejlíp,“ říká si učitel a dobromyslně se směje, „dva Jakuby dáme vedle sebe. Sršáni, sedneš si tam do druhé lavice – tam k Obervovi – „

Oškubaný tulák zvolna nakřivil hlavu a ostře se podíval k oknu, zachytil pohled chlapcův, který měl být jeho sousedem, jeho rozpačitý úsměv, jeho bílý límeček a čistý kabát; cítil, jak pohledy všech školáků, i těch rozštěbetaných děvuch i těch hranatých synků, dotýkají se jeho tváře. Škubl sebou, jako by byl udeřen, zlostně potrhl ramenem a zahučel nezřetelně: „Něpujdu – „

Učitel se zarazil. Neměl rád neposlušnost a považoval ji za největší školní hřích. Napřímil se, pokročil o několik v kroků k chlapci a opakoval mu s jasným, důrazným článkováním :

„Půjdeš si sednout do druhé lavice k oknu k Obervovi – rozuměl jsi, Sršáni?“

Ale hoch se zkroutil ještě urputněji a jeho hlava se nakřivila, jako když se beran chystá trkat; řekl o poznání temněji a stejně důrazně:

„Něpujdu.“

„A proč si nechceš k němu sednout?“

A tu chlapec hodil k oknu pohled vzteklé nenávisti a procedil v zubech urputnou větu:

„Bo un je zloděj.“

Sum už zase proběhl lavicemi, dětské hlavy se zakolísaly a utvořily ostrůvky, z nichž se ozýval ostrý šepot i překotný výklad; zvědavost děvčat vyrážela vysokým „Jej, jejdanenkv!“; chlapci se nakláněli z lavic a vzájemně se pošťuchovali. Vždyť to byla divná věc, ničemnost, která se nestane ani jednou za rok! Kubíček Oberva, ten co nosil vždycky nejkrásnější šaty, Kubíček, co měl v kapsách sladkosti, buchtu i čokoládu a co se rozdělil s každým, Kubíček, kterému jedinému v třídě říkali zdrobněle a ne jak jiným Franta, Vojta a Pepa, že byl takový drobný a maminčina hračička

190$

– a takovy škubán mu nadává do zlodějů! Což, na pastvách se křtili divnými a jinačími názvisky, pobili se pro to, až na hlavách hrušky vyskakovaly – ale to bylo na pastvách, a ne ve škole a před učitelem! A potom – kdy už ukrad co Kubíček? – ani ořech, ani nejmenší slívku na podzim –

Pohledy školáků se roztříštily, těkaly ze Sršáně, který stál na stupni nakřiven a vzpurný; přeletěly na učitele, který zrudl a hladil si rozcuchané vlasy; nejdéle ulpívaly na drobném Obervovi, který byl červený jako po pláči a kterému obličej divně zkrabatěl.

Učitel se brzy vzpamatoval. Ne, tak si nesmí dát rozbít autoritu ve škole! Vlídné slovo nepomohlo, úsměv se odrazil od zamračené tváře. Vždyť i on znal matku Obervovu, bohatou selskou vdovu, vždycky vážnou, potemnělou a takovou, jako by byla na dědině a na selském gruntě jenom na letním bytě. Přiskočil k Sršáňovi, zatřásl mu rameny a křičel:

„Kluku mizerný – s takovou k nám přicházíš – my s tebou vlídně a ty nadáváš? Tak ubližuješ hodnému spolužáku? Kdo je zloděj, kdo je zloděj?“

A Sršáň vyrážel ze sebe trhaně, jak jím učitel klátil, ale jeho věta byla tím zřetelnější a nenávistnější:

„Bo un mi všecko ukrad a jeho mama ukradla naši mamě tatu – „

Učitel se jen na okamžik odmlčel; nové vyptávání a výklady v lavicích; klubka hlav byla ještě těsněji u sebe. Učitel vykřikl jakýmsi nesvým hlasem, jakého děti dosud nepamatovaly: „Ticho – a každý na svém místě!“ A hned prudce chytil Sršáně a mluvil do něho křečovitě: „Hned půjdeš – k Obervovi – odprosíš ho a ruku mu podáš – abyste byli dobří kamarádi a abyste zapomněli.“

Ale Sršáň se vytrhl z jeho ruky a odpověděl úsečným, zarytým: „Ni!“

Učitel zalil se červení a oči se mu nepřirozeně vytřeštily.

V jediném rvchlém skoku namířil Sršáň ke dveřím, ale dřív

191$

než mohl otevříti, chytil ho učitel oběma rukama, až cáry kabátu ve švech zapraskaly. V náhlém rozvzteklení zalomcoval chlapcem a bezděčně sevřel pěsti, jako by chtěl udeřit. A tu se dal otrhaný hoch do zběsilého křiku, jenž rozřízl jasnou a světlou náladu třídy, do křiku vyzývavého a ryčného, jaký byl hotovou urážkou čisté světnice a slunce a zelených lavic. Z těch lavic se dívaly vytřeštěné a udivené oči: divadlo bylo příliš vzrušující a divoký křik příliš nezvyklý.

Dveře se silně rozletěly; zrudlá tvář nadučitelova zasvítila v otvoru a otázka letěla do třídy. Učitel se třásl rozpaky a přerývaně vysvětloval: „Hoch odbojný a neposlušný… posadil jsem ho do druhé lavice k Obervovi … že nepůjde, že je to zloděj … a teď křičí, ani jsem ho neuhodil.“

Nadučiteli přeletělo několik světel obličejem, divně a trhaně se zasmál, ale neodpovídal učiteli ani slovem, chytil chlapce za vlasy a jedním škubnutím ho vhodil doprostřed třídy.

„A to tak, chlapíku,“ vykřikoval a čím dál tím víc se zlobně rozhoříval, „najdeme na tvoji nemoc medicínu! Vyženeme ti vzpurnost a odboj! Povím já ti nadávat a neposlouchat! Vagabunde, četník tě musí z kopek sena vytahovat! Ty bys chtěl kazit školu a řvát, až tě slyšet u Ostravice! Ale abys měl aspoň proč dělat rámus – „

Chytil dřevěnou hůlku, kterou se ukazovaly obrázky a mapy, silným trhnutím přitlačil odraného hocha k tělu a bil ho ostrými, švihavými údery. Oblak prachu vystříkl ze zašpiněných hadrů, které praskaly a trhaly se, ale bitý otrhanec nyní nekřičel, jen ze sebe vyrážel mručivé a chroptivé zvuky; bylo to, jako když pes v boudě vrčí a odhání zloděje. Nadučitel podrážděn, že chlapec nyní nekřičí, zesílil rány a kmitavé pleskání padalo do rozsvětlene třídy. Ale chlapec zase jen vrčel vztekle a nenávistně.

Konečně se nadučitel unavil a ruka ho zabolela. „Holomku mizerný,“ zabručel, „s takovou bandou se musí člověk sužovat!“

Vstrčil jím do kouta ke stolku a poručil: „Klekni – a bu—

192$

deš klečet až do konce hodiny!“ A snad, že se bál, aby se odbojný chlapec nevzepřel i jeho rozkazu, vší silou ho přitlačil k zemi, až hoch více skrčeně seděl než klečel na podlaze.

Bylo to divné: zpod umazaných šatů vylézaly jen černé paty, okoralé a rohovité, s rozmlácenými palci. Je ten Kuba Sršáň bosý nebo má tak zablácené střevíce?

Ale nadučitel si chlapce už nevšímal; naklonil se nad učitelem a šeptal mu hučivč věty: „Přítelíčku, trošku jste si to splet – ono opravdu jste ho neměl posílat do druhé lavice.“

V učitelových očích se narýsovaly dva otazníky a ruce udělaly bezděčný pohyb.

„No ovšem, vy nejste zdejší, nevíte to,“ smál se šeptem nadučitel, „ale ti dva Jakubové jsou vlastně bratři. Nevlastní, to se rozumí. Měli stejného tátu. Nebožtík Oberva, kdysi starosta zdejší, měl tohohle šibeničníka se služkou na grunte. Kluk je tedy nemanželský – no, to není v tomhle kraji právě řídká věc. A ten náš Oberva z druhé lavice je syn manželský. To víte, dva světy a dvě propasti. Sršáň – no, má jméno, jak se patří – ale až jsem si ruku zchromil.“

Hrčivě se zasmál a vyšel ze třídy.

II

Školák Kubíček Oberva utíká ze školy, jako by ho pobízely k útěku neviditelné biče. Utíká, až se mu černé vlasy třesou. Oči se mu široce rozevřely a tváře zrůžověly. Kabelka na knížky, kterou mu maminka na počátku roku koupila v Ostravě, háže se mu na zádech.

Ale už je u gruntu. Široká vrata jsou otevřena a volají vesele na chlapce. Jsou jako starý a dobrý kamarád: zavěsíš-ĺi se na ně a houpáš, vrzají tak divným a zpěvavým hlasem. To jistě cosi vykládají, jakousi dávnou povídku.

193$

Jsou jako starý čeledín Matula, ten, co hučí a pod nosem si vrčí celý den, ale večer umí vykládat nejpěknější pohádky o vasrmanech, ohnivých mužících a zbojnících, co kdysi chodili krajem.

Už je doma – a je to zrovna tak, jako když maminka pohladí. Zvolnil krok a jde nyní pomaličku – levá pravá, levá pravá. Loudá se skoro a prudce oddychuje: příliš se zadýchal, jak ze školy utíkal. A jistě také hoří ve tváři a je zapocen – teprve nyní cítí, jak je mu horko. Tak se přece nesmí ukázat mamince; hned by se ptala: Co se ti stalo, Kubíčku? Ublížil ti někdo ve škole? Hněval se pan učitel? A on by se musil přiznat … Ale ne, on se nemůže přiznat, zanic na světě se nesmí přiznat! …

A přece by mu nikdo tak neporozuměl jako maminka. Maminka, maminka! Jiní synci povídají svým matkám „mámo“ a smějí se mu, že se pořád kolem matčiny zástěry točí. A ti synci, co přijdou z Vítkovic nebo z Ostravy, vykládají ve škole s chlubným pohrdáním, co jim povídala „mutr“ a jak jim nařezala. Jenom několik starosvětských děvčat se zmýlí a vzpomenou si též podle krajového zvyku na „mamulku“. Ale ať… ty ostatní jsou mámy nebo mutry – br, to je tak škaredé jméno – ale maminka jest jenom jedna jediná, nejšvarnější na celém světě, nejlepší, co všecko ví, co se nikdy nehněvá ani nekřičí, co je taková, jak královna na obrázku v pohádkové knížce – a to je jeho maminka. Jeho, jeho – a říkal by si to pořád, že na ni nikdo jiný nemá práva, a je mu při tom vždycky teplo u srdce, jako když myslí na něco sladkého a milého. Koho by mohl mít více rád? Pana učitele má rád – a to tenkrát, když vykládá dějepis, jak utíkali cizí vojáci, anebo jak pěkně zpívá. Starého Matulu má rád, jak přestane vrčet, utře si vousy a začne vykládat: „A šak bysem věděl ešče jednu bajku o švarné princesce.“ Ale s maminkou je to cosi jiného, nadočista jiného, i kdyby se mu synci ve škole smáli a děvuchy vyšklebovaly.

Na velkém dvoře je slunečno a domácky. V koutě u bou—

194$

dy se pes líně protahuje. Kohout pyšně ukazuje slunci kovové peří. Ze stáje slyšet, jak hříbě zařehtalo. A kdesi za stodolou zpívá si tenkým hlasem kravarka Teryna.

A je tu tak dobře: všecko zná, všecko se na něho směje, od starého habru u stodoly až po pohozené hrábě v kůlně, od posledního kolíku v plotě až po záclonky v oknech na druhé straně – se vším se už tak důvěrně skamarádil.

Jde pomalu a čítá si: Jedna dvě, jedna dvě. – Jistě už tolik nedýchá! A maminka nic nepozná … Přijde jako obyčejně, sednou si k obědu … a on neřekne, jak nadával Kuba Sršáň, že vedle něho sedět nechtěl, ani že musel klečet v koutě celou hodinu.

To bude tajemství. Vždyť dovede udržet tajemství. A má tajemství několik.

Ale běda: sen jeho je přetržen.

Na zápraží stojí muž silný a ramenatý, má živé oči a nepokojné ruce a směje se na něho. Ale školák není rád; hned posmutněl, neboť není to nic příjemného, když přijde na návštěvu strýc Bernát z Moratína. Hodně mluví, silně křičí a proleze vždycky celý grunt od sklepu do stodoly. A všude vidí chyby, tam je nepořádek, tam je nečistota, to by měl čeledín jinak zařídit. Vyčítá to mamince, která má potom vždycky takové smutné oči a dívá se k zemi, že to až v krku svírá. Ale nejméně se strýcovi Bernátovi podle všeho líbí on, Kubíček. Pořád ho potahuje, obrací a kroutí jím. Nejhorší je, že se směje, tak divně a naplno. A ještě horší, když přijdou synci, Kubíčkovi bratranci. Mají všichni takové pěkné jméno: Jaroslav, Oldřich, Bohumír, a on tak divné, Jakub. To se vždycky strýc směje a praví mu: Kubíku, Kubíku! A potom se začne chlubit, jak jsou jeho synci k světu a šikovní. Jaroslav už sám orá a zajede s koněm daleko, byl už i v Těšíně a jedenkrát dokonce na Prajzské. A Oldřich se učí kupcem v Ostravě a Bohumír chodí v Ostravě do gymnázia a prý má otevřenou hlavu – je s vyznamenáním. To se Kubíčkovi vždycky až hlava zatočila, když to slovo, slyšel – to jistě mu připínají nějaký od znak na kabát!

195$

V očích ucítil trochu až mlhu, ale hned se přemohl, neboť maminka vždycky chtěla, aby strýce pěkně pozdravoval a k starším bratrancům se úslužně choval. Smekl klobouk a zavolal jasně: „Vítám vás k nám, strýčku!“

„Nu pojď už, mudrci, dlouho sis tam ve škole pobyl,“ smál se strýc, „zakrátko budeš chytřejší než sám pan učitel. A to je dobře, chytrých lidí a šikovných vždycky je ve světě málo!“

A potom sedají ke stolu: strýc Bernát, maminka a on. Ještě dobře, že nepřišel některý bratranec – a zvláště student Bohumír, ten se dívá vždycky hodně svrchu a mluví schválně latinsky. Toho má nejméně rád ze všech. A zatímco pomalu polévka chladne a maminka každou chvíli musí odbíhat, prohlíží si ho strýc Bernát pozorně a přimhouřenýma očima. Lžící zvoní v talíři a oči má na něm, Kubíčkovi. A to je strašně nepříjemné, máš pořád pocit, jako by ti moucha lezla po čele a po zádech.

„Tak co, Kubíku,“ praví strýc a směje se, „s maminkou jsme si povídali, že bys moh po prázdninách též chodit do gvmnázia. Též by z tebe moh být študent jako z našeho Bohumíra. Co pravíš? No, roky máš – ale jsi pořád takový špuntík, nejsi po tátovi.“

A směje se ještě hlučněji a jeho pohled háže chlapci na krk řeřavou smyčku.

Kubíček přestal jíst a skoro až dýchat zapomněl. Popletl se úplně: maminka mu o tom neřekla ani slovíčka, a strýc už to ví napřed. Polévka se mu zazdála v tom okamžiku hrozně horkou. Nevěděl, kam má upřít oči, které ze všeho bezmocně sklouzaly. Vrací se maminka, ta zaslechla ve dveřích kousek řeči a v jejím pohledu hledá chlapec záchranu. A maminka se usmívá, jak obyčejně dělá, jedním koutkem úst a hlavu trochu naklání ke stolu. Doopravdy – nikdy si ještě tak jasně nevšiml, jak v tomto okamžiku, že maminka má u uší dva kousíčky černých vlasů, jako by je moučným popraškem posypal.

196$

„Chtěl bys chodit do Ostravy na gymnázium, že?“ říká maminka, ale ta to umí povědět tak pěkně, jako když se koláč podává.

Ale on neví, co by jí řekl, a klopí oči. Nemůže si prostě představit, že by též chodil denně do Ostravy, tašku plnou knih, že by se učil latinsky a věcem, které se mu zdají strašně vzdálené. Rozešel by se se školou doma, ale musel by se potom učit až do noci. Vykládá se, že tak se musí studenti učit až do půlnoci.

Maminka stojí pořád u stolu, vysoká, štíhlá, trochu nachýlená, dívá se na něho a v koutcích úst jí sedí úsměv jako duhový motýl.

„To se ví, že půjde na gymnázium,“ řekne krátce strýc a hřmotně si krájí maso.

„Co by z něho jiného bylo? Sedlák – no, můj milý, to bys musel mít jinačí ručičky, ty tvoje jsou jak z perníku. A poslouchej, eště se bojíš koní a křičíš, že tě hříbě kopne?“

Chlapec mlčí a jeho oči skákají po zemi; cítí, jak je červený ve tváři.

„To naši synci,“ začne strýc zase chlubivě, „šest roků měli a už každý na koně! A vjó – a už abys každého zpátky bičem honil! Škoda že nemám tři grunty – a ten náš i pro jednoho je málo – a pro tři byly by krajíčky jaksepatří ubohé.“

Obrací se k chlapci a praví víc honosně než napomínavě:

„A musíš se učit tak jak náš Mira! Šak jdu právě z Ostravy a profesor mi pravil, že se mi pěkně vydařil. Ať se potom předbíháte, kdo je lepší chlapík – no, to se ví, on bude už ve čtvrté.“

To je chvilka vysvobození, když se může chlapec po obědě vytratit. Už ho všecko bolí, hlava mu sedí jaksi nakřivo na krku a na jídlo neměl ani chutí. Ale za dveřmi spadá z něho těžkost a může si vydechnout zhluboka. Přeskočil síň a už je na dvoře.

Přeběhl dvorkem. Pes vystrčil hlavu z boudy a trhavě,

197$

prosebně zaštěkal. Kohout pyšně našlapoval, uražen, že chlapec byl by málem do něho udeřil. Pod kůlnou stojí starý Matula, cosi si pobrukuje a naklepává kosu. Je nahrben, vlasy má rozcuchané a nad očima má dva prošedivělé chumáčky. Jak uviděl Kubíčka, odmítavě kýval levou rukou a vrčel stařecky, mrzutě: „Ni, ni, včil nic – včil musimy na luky – dněs budě nejpěknějši čas na sečeni – němam kdy, němam kdy – „

Ale chlapec nic od něho nechce. Ani by neměl dosti pozornosti, aby poslouchal vykládání o zbujnících a pokladech. To musí být chvilka jiná: večer, kdy se pomalu stmívá, kdy se na nebi ukazují hvězdy a děvuchy zpívají u vody.

Řekl starému čeledínovi toliko: „Já vím, já vím,“ a už utíkal na druhou stranu dvoru. Má svůj kouteček: přeběhne schody – potichu jako kočka – a je na hůře. Je tam divně: tak zvláštní horko a tak tajemno. Rozsypané obilí voní a v koutech jsou staré almary, kde jsou dávné šaty a všelijaké odložené věci. Klobouky, stužky, pás, přezky.

V rohu jsou dva začernalé obrazy – na jednom už ani hlavy nerozeznat, jenom světlou skvrnu rukou, jak vystupují z temného oblaku. Ale jedenáctiletý chlapec vydrží se dívat na obrazy dlouho. Přivře oči – tak, ještě víc – a už obraz mluví. Nad rukama se zdvihla hlava, má bílé vousy a hluboké oči, ty oči se dívají a smějí se. A nikdo by nevěřil, ale je to pravda nadojista: najednou ten starý člověk – a je to svatý či rytíř? – nadobro vystoupí z rámu obrazu a stoji u hocha, bere ho za ruku a dívá se do něho. Ale netřeba se bát. Je to tak všecko divné, zázračné – ale pravdivé a je to v pořádku.

Dřevo praská žárem a v trámech slyšet pozvolné ťukání: červotoč? nebo dušička, která je uschována ve dřevě? Chvílemi se ozve v trámech suché loupání, jako když si člověk oddychuje a vzdychne si. Přebíhavě cosi zašustí; možná, že to myš, která si vyšla na hody – ale je to tak jisté?

Zahrabal se do kouta a zavřel oči. Ne, nespí – ba právě naopak jasněji vidí. A znovu se mu postavila škola … uči—

198$

tel, jak vykládal… roztrhaný Kuba Sršáň, jak ho nadučitel vstrčil do třídy. A zas to zabolelo divnou bolestí: zloděj! zloděj! „Bo un mi všecko ukrad!“ A to by mohl desetkrát opakovat, jak dělají synci na pastvě: „Na mu dušu“ – a mohl by přidat i nejstrašnější klení, kterého se odvažuje jenom nejsmělejší ze všech: „Ať mě hrom zabije!“ že Kubovi nikdy nic neukradl. Ani pera, ani slívky, ani krajíčka. Neboť Jakub Oberva, žák čtvrté třídy lipinské školy, nikdy nekrade. On ani nesmí krást – maminka řekla, že to je hrozná věc na světě. A když to maminka řekla, jak by ona mohla ukrást… tátu?

Hlava se trochu zatočila. Dole ve světnici ve skříni mají album s podobiznami. A je tam též maminka s nebožtíkem tatínkem. A ten divně hledí, má takové tvrdé oči a pořád se jenom na maminku dívá. A maminka má oči přivřené – a je nadobro jiná než dnes. Ona že by ukradla? O mamince nikdo nesmí tak škaredě mluvit! Jedenkrát se jí zeptá – až budou sami a bude ticho. Ale ne – možná že by se maminka zase dívala tak do oken, jako se dívá, když ji něco mrzí. Nebo že by mu to pověděl starý Matula.

Ale jest ještě jedno tajemství o mamince, Dva roky už mu to leží v hlavě a bolí, jak kdyby tam byl hřebík zabodnut. Maminka se tenkrát strojila narychlo. A on přišel k ní tak nadobro potichu, měl bosé nohy a nebylo ho na podlaze ani slyšet. Ani maminka nevěděla, že je skoro u ní. A tu, jak se oblékala, viděl, že má na těle na prsou velkou ránu, už zahojenou, ale pořád načervenalou. To tak vypadalo, jako když se prutem udeří – tělo naběhne a zůstane krvavý šleh. To bylo strašné – a také maminka se polekala, když ho uviděla a skoro se až hněvala. A potom se jí ptal: i)Maminko – a bolí tě tu – bolí?“ Ale ona se dívala smutně a pravila mu: „Na takové věci se nesmíš ptát! Abys věděl – nebolí! Ale už o tom nikdy nemluv!“ Proč o tom nesmí nikdy mluvit? A kdo to mamince ublížil? Spadla, udeřila se? Ale proč se maminka zapíná vždycky až po sám krk? To je věcí, o kterých neví nic – ale přece hádá, že se kdysi

199$

– cosi stalo. Kdysi – cosi! A jak oči zavřel, vidí už jasně, co se mohlo stát před pěti nebo deseti roky, když byl ještě hodně malý, když byl možná v kolébce: Zbujníci přišli, takoví, jak o nich někdy vykládá starý Matula nebo synci na pastvě, černí a hrozní, přelezli plot, rozbili okna a skočili na maminku. Udeřili ji – ale: ukradli co? Maminka povídá, že zbujníci jsou ještě horší darebáci než zloději, že po nich pasou četníci a hned jim dají železa na ruce. Jistě to byli tenkrát zbujníci! A to by ještě rád věděl: chytili tenkrát četníci zbujníky, co šli na maminku?

A zatím pod ním, několik metrů pod jeho tichou skrýší, kde se mu skutečně proměňuje v přeludy a sny, sedí ve světnici u stolu vdova Obervová a její bratr Bernát.

Je to jistě důležitá rozprava, neboť vdova má sklopenou hlavu a klepe vyhublým prstem na stůl, ale Bernát si sedl zeširoka a jeho řeč má ostrý, útočný přízvuk. Tak se mluví, když se vyčítá čeledínům, že špatně očistili koně, anebo dětem, že se vrátily příliš pozdě z toulek. Ale Bernát může vyčítat: je bratr, je starší, je sedlák, o kterém se mluví i v Ostravě, že něco ví a ledačemu rozumí.

„Jak sem pravil,“ nadnášivě háže rukou, „nesmíš být, Albi, zlá – ale to tvoje hospodářství jde rok od roku více z kopce. Díval sem se, dyž sem šel do Ostravy, ale povídal sem sobě: Jak by se to všecko dalo spravit, co peněz by se vydělalo – no a šak víš – „

„Dělám, co je v lidské síle,“ odpovídá vdova provinile a pořád se dívá k zemi, „beztak vstávám dřív než čeledín i dívky a večer už ani těla necítím.“

„No ja,“ kýve Bernát, „to je pravda, to je všecko pravda, ale na lidi se spolehnout nemůžeš. Já ti povím, v čem je všecko tvoje neštěstí: ty nejsi pro selský grunt a pro selskou robotu. Nebylas pro to vychována a těžko se přivyká. Dokud žil nebožtík, to bylo co jiného – hrubý chlop, ale měl býčí sílu, že by se moh s ďáblem rvát… Ale to je už jedenáct roků, co hnije. A jedenáct roků se grunt drobí… a víš, Oberva skupoval, chtěl udělat malé království pro sebe …

200$

a tys musela za jedenáct roků už odprodat pořádné kusy polí.“

„Nebylo jiného zbytí – neštěstí se na mě hrnulo, peněz bylo třeba.“

„Ale já vím a nevyčítám ti, žes odprodala. Ale i odprodat se musí s rozumem. Podívej se, nebožtík též odprodal verkům kus písčin u vody – a jaké dostal peníze! Z čeho jiného si pomoh, z čeho rostlo jeho bohatství? A ty prodáváš – dvě měřice robotníkovi z verků, pět měřic havířovi a zase trošku jinému takovému borakovi, o krejcar se s tebou každý rve a ty spustíš, jak na tebe přijde s naříkáním – po pětce potom chce dluh splatit, polovičku ti zapře, cosi mu daruješ – no, a je potom div, že nemáš peněz?“

„Ale kdo by měl svědomí a vydělával na takových lidech?“

„No vidíš, Albi, že mám pravdu, ty se na grunt nehodíš. Jak umřel Oberva, řek sem sobě hned: Umřel hospodář, pochová se grunt. S takovým srdcem, jako ty máš, do Lipiny a k Ostravě! Člověk musí držet svoje a nepopustit, život je zlý – popusť trochu a třeba dělat testament! A když prodat, dobře – verky rády by koupily. Co by kdo dbal na německé barony a židy – šak též s naším krajem nemají jiných úmyslů než vydřet z něho co nejvíc! A tak to musí být: když vy, tož i já! Čelem proti čelu! Chcete zem, zaplaťte a dobře zaplaťte – jináč má úcta! Vy páni, my páni!“

„Dobře se mluví, ale kdybys žil… kdybys viděl, jak – ,“ a omluvná řeč, jež nepřesvědčovala, se zlomila v nedopovědených větách.

„Hleď – ,“ a jeho řeč se už nesla vítězně, s kazatelským a ostrým důrazem, „o tobě se už vykládá na míle daleko. Pomalu se budou o tobě skládat knížky, jak se skládaly o černé kněžně. Kdekdo tě okrádá, domácí i cizí. To dobře vím, že dívky odnášejí z gruntu celé měchy zboží a dobře se mají ony a jejich mámy a celé famílie. A co, paní Obervová, Povídá se o tobě, ta by se o poslední krajíček rozdělila! Jak

201$

neudeříš a nemáš oči v každém koutě, rozkradou tě. Zavřít všecko a oddělit: tu máš a dost!“

„Co mám dělat?“ a slova její se podobají listu, který z utržené haluze padá do vody.

„Co máš dělat?“ smích je hlučný a zdravý, „tu je pomoc lehká. Vdávat se nechceš, aby přišel nový hospodář, co by měl trochu tvrdší ruku a ostřejší oči. No, pravda, dvakrát jsi se spálila, potřetí není velké chuti. Ale kdo tě drží na gruntě, abys tu otročila a pořád přece nadarmo a pro cizí lidi? Abys tu sesychala a se sužovala? Děvucho, podívej se do zrcadla, víš, že už máš sivé vlasy? A je ti už čtyrycet?“

Ale tu se ruce přestaly chvět a oči se pozvedly z pokorného sklopení; slovo je pevné a určité:

„Ten grunt není můj, víš, že je z polovičky Kubíčkův -!“

„Kubíčkův, Kubíčkův!“ smích udeří dobyvatelsky do všech rohů světnice, „to by byl sedlák, že by se moh ukazovat na výstavě! Ten synek a sedlák – všecko jiné sobe umím představit! Ani kapky obervovské krve v něm není – jen sobě vzpomeň, jaký byl nebožtík! Tvrdý, neústupný, jako dřevo a jako železo. Co sobě umínil, muselo být po jeho. Zeď by přebil hlavou. Vidím ho, jak tu sedával – podíval se a hromy měl na čele.“

Dávná vzpomínka přeletěla světnicí, vzpomínka šerá a neradostná; vdově se přitlačila na hlavu a pochýlila ji jako těžkým kamenem.

„Víš, Albi, já ti mám za zlé, jak toho synka vychováváš,“ a řeč se zabarvuje soudcovským domlouváním. „To je selský synek? Dycky jako z cukru, nastrojený, v punčochách, v botkách. A pořád jenom: Kubíčku, Kubíčku! Všimni si ho: oči má obyčejně vytřeštěné, jak kdyby spad z měsíce! Selský synek – ale to by musel být trochu tvrdší, aby se uměl i někdy pobít, nebát se! Co je po synkovi, dyž zalízá do koutů a drží se mámy?“

„Ale on byl přece od narození takový slabý a drobný, všecky nemoci se ho hned chytaly … kdo je tím vinen? .

202$

Jsem beztak ráda, že má aspoň takové zdraví – ,“ a mateřská něha kladla teplou ruku na křehký přelud dítěte.

Pohyb Bernátův nabyl prudkosti a vztyčený prst se zabodl do vzduchu; to bylo znamení, že jeho výklady jsou správné a že přivedl sestru právě tam, kde ji chtěl mít. Odsunul trochu židli, narovnal se ještě pohodlněji a pak mluvil utlumeněji, s přestávkami po větách, se shovívavým usmíváním, jak by znalecky kladl obvaz na rány:

„Panský synek je to, jak sem pravil. A dyž panský, tož panský. Dobře – ale musíš mět to pořád na mysli a nedělat z něho i sedláka. Sedláka – k smíchu, Albi! To je rozumné, že ho dáš na studie, na gymnázium patří, peníze bude mět, pořádně može vyštudovat. Ale – ,“ a tu pohled probodával její tvář a bylo to zasažení naostřeného nože, „dyž z něho nebude sedlák – a řekni mi upřímně sama, jak by moh být takový slabý, takový vypiplaný, takový bojáclivý? – dyž z něho nebude sedlák, jaký to má smysl, že to všecko pro něho uchováváš a opatruješ, že se tu staráš a chodíš jako mučednice křížové cesty?“

Bolestné oči vdoviny svítí zraněnou prosbou, ale praví toliko nepřízvučně: „A co myslíš?“

Odpovědí je úsměv, široký a ochranitelský; bloudícího ubožáka třeba vyvést ze zrádných pěšin na prosluněnou paseku.

„Co myslím?“ jdou určitá slova za tím úsměvem. „To myslím: že je tu potřeba silné mužské ruky. Chlopa je třeba. Já bych věděl, co a jak – Albi, řeknu ti to zkrátka: dej mi grunt do nájmu a uvidíme, jaké divy se s ním eště dají pořídit.“

„Jak to – grunt?“

„No – všecko, jak to tu stojí a leží, stavení, stodoly, krávy, koně, pole. O nic se starat nemusíš, já vezmu za všecko odpovědnost. Na čeledíny budu dávat pozor, pole budu obdělávat, zkrátka, jak dyby to bylo moje. A postavil bych grunt trochu na rovnější nohy.“

„A co tvůj grunt – co švagrová, co děti?“

203$

„Můj grunt? To jest: náš grunt, kde jsme vyrostli? A dyť to víš dobře, že je to ubožácký a žebrácký grunteček. Dyž sem ho přejímal, bylo na něm dluhů jako kvítí. Náš tatík, no … vzácný to byl člověk, měl jasné oči, dobře viděl do světa, v knihách ležel, i na študie nás dal … není to k smíchu, že sem též já seděl kdysi čtyry roky na gymnáziu v Opavě? Už na mě sedlačina padá a smyla ze mne hodně pozlátka … Ale abych se vrátil: vzácný byl tatík, ale nechal nám příliš rozbité hospodářství. Dřeli sme se, poplatil sem hodně dluhů – ale co dělat, dyž má člověk tři synky? To jsou tři díry, kterými peníze utíkají. Před cizím se těžko přiznávat, ale před vlastním, Albi: těžko se mi dýchá, Albi …“

Vdova poslouchá, ale není jisto, vnímá-li pozorně; aspoň oči jsou roztěkané a nejisté.

„Přes rok sem už na to myslel. Tak by se to udělalo: doma by zůstal Jaroslav s mámou, oba by stačili na grunteček bez velkých obtíží. Já už beztak sem tam zbytečný. Moje místo by bylo u tebe. Smluvili bysme se, kolik bys chtěla nájemného a na kolik roků. Na pět, na deset. Mohla bys žít podle svého a pro sebe, na nic bys sáhnout nemusela, o nejmenší práci bys zavadit nemusela – zkrátka: shodila bys ze sebe to břemeno, které tě k zemi tlačí. Rozuměj, já vím: moje místo je na tom obervovském gruntě. Tvůj nebožtík muž chtěl pořád: dále a výše! Rozbít a zlomit! Byl jako z dubových kořenů. Ale, Albi, ve mně je též cosi takového!“

Bezděčně povstal a krev se mu nalila do tváře; jeho řeč se rozhořela a ctižádostivě světélkovala, že Obervová až koutkem úst potrhla.

„Obervovský dub,“ zasmál se. „To byl neotesaný špalek, ale bernátovský všelijací truhláři hoblovali a natírali. Strčím do kapsy všecky sedláky a všecky burmistry až po Příbor, po Jičín. A ty si myslíš, že bych chtěl shnít na moratínském gruntečku? Pro mě by bylo místo u Ostravy, abych byl tak trochu u ohníčka. Musím tu být beztak každou

204$

chvíli, tu komise, tu schůze, tu hejtman volá. Ale já bych těm německým škrabákům pověděl, kdybych se moh o co opřít… víš, o takový obervovský grunt!“

Usedl a sestru otočil pohledem stejně lichotivým jako prosebným.

„Vidíš, Albi, oběma dvěma nám by se pomohlo. Já bych dostal křídla a tam našim by se uvolnilo. Nechtěl bych tě okrást, ani synka, neutlačoval bych vás. A ty – ty bys byla svobodná. Mohla bys eště trochu užít života. Byla bys paní… a vždyť jsou vlastně nejkrásnější roky ještě před tebou.“

Rty vdoviny sebou zaškubaly a vyhublá ruka jenom umdleně zamávala:

„To poslední… to jsou zbytečné řeči – „

Odmlčela se a její rysy se napjaly. V tom okamžiku, jak slunce ji zalilo, dostala tvářnost utuhlé sochy. Světlo změkčilo vrásky a rýhy, házelo chvějnou síť na černé vlasy, prošedivělé na skráních a dávalo její hlavě plavé orámování.

Za chvilku sebou trhla a řekla umdleným hlasem, skoro až roztržitě:

„Na takovou věc nelze dát odpovědi v minutě. Opravdu bylo by to pro mne ulehčení. Ale což já vím: Smím to udělat, smím pustit z ruky grunt?“

„Z ruky slabé a zemdlené?“ vskočil Bernát do řeči. „A kdo by ti zakazoval, kdo by byl pánem nad tvým rozhodnutím? Rád bych ho znal!“

„A což myslíš, že takového pána vždycky známe?“ usmála se skoro pro sebe.

„Ale to jsou už zase fantazie a pavučiny v hlavě,“ pohodil rukou skoro rozmrzele … „Ty jistě můj návrh přijmeš, Albi, jistě – „

Zrovna v ten okamžik potichu sestupoval Kubíček ze svého úkrytu na hůře. Opatrně našlapoval, aby schody nevrzaly a nikdo ho neslyšel. Přišel do síně a potichu se vkladl ke dveřím. Ze světnice slyšel ještě nezřetelné hlasy: to pořád rozpráví strýc Bernát s maminkou.

205$

Ne, nepůjde dovnitř. Vykradl se dvorem a zahradou do polí. Z oblohy padaly sluneční přívaly a tříštily se o listy stromů. Zelené pruhy obilí a trav zamávaly jasnými praporci.

Půjdu k vodě, k Ostravici. Synci z dědiny jsou tam na pastvě. Je to veselé: tolik tajných věcí se tam vykládá. Chtělo by se mu rozletět přes meze a brázdy a zakřičet z plna hrdla: Holá, synci … počkejte ještě … holá, nevykládejte ještě … jdu mezi vás!

III

Za haldami, kam se vyvážejí odpadky a struska ze závodů, jsou chudobné a rozlehlé pastviny. Táhnou se jako smutné pruhy, z kterých pomalu utíká zelený život: jsou rozryty kopečky, močálovitými brázdami, neduživými mezemi. Tam vždycky jenom odstrčeně živořilo požehnání země; oves a rež se pokorně skláněly k neúrodné hlíně. Ale verkovní peníze se přelily i přes písčité kusy země; za písek a spálenou trávu se platilo těžkými stovkami. Ale to jsou už roky, to bylo krátce předtím, než se stal lipinským burmistrem Jakub Oberva, ten silný sedlák urputného pohledu a čtverhranné hlavy, co chtěl všecko zlomit a pařezy ze země vytrhat.

Voda pomalu plyne v slunečním teple a obnažený břeh se drobí. Pahorky strusky se lesknou červenavou hnědí a jsou balvanovitě rozházeny v dlouhém, smutném pásu. Pár shrbených robek se hrabe v rozpraskaných kusech; i v strusce nalezneš ještě malé poklady a utržíš za ně šestku, dvě. Tu a tam uhasínající stromek háže kousek mdlého stínu. A úplně až na samém okraji obrazu, jak rozředěnou modrou barvou nadechnuty, protáhly se vlny hor; rozeznáš dobře Lysou horu … a tam, to je jistě Radhošť …

U vody na písčitém kamenci jsou skupiny pasáků. Jejich

206$

krávy nebo kozy se rozběhly – ale o to se nikdo starat nemusí. Jaká by se mohla škoda udělat? A tak je dobře strčit hlavy dohromady, vykládat si – anebo se natáhnout na slunko a nechat na sebe plynout olej z oblohy. Písek žhne, kameny pálí a tělem probíhá mdlá únava.

Ale když přišel Kubíček k nim, neležel nikdo; u vody na mezi, kde bylo trochu víc chládku, shluklo se klubko a z něho vyskakoval ostrý a sebevědomý hlas. Dotýkal se hlav pasáků a oni jej vděčně přijímali. Nikdo nerušil těch vítězných vět.

Kubíček se zarazil a v tváři mu pohasla spěšná radost; poznal dobře, že to vykládá Kuba Sršáň. Je to jistě on – to je jeho hlas – a kousek od něho polo sedí a polo leží nevlastní jeho bratr, hrbatý Jindra Vahala, ten, co chodí do třetí třídy a co musí se o hůlku opírat.

Šel potichu a skoro po špičkách, tak jak se chodí ve světnici, kde se mluví o důležité věci.

Několik synků pozdvihlo hlavy, ale jenom na vteřinu, aby jim neušlo ani slovo z vypravování. Též Kuba Sršáň trhl očima, pak se výsměšně ušklíbl, ale jinak vykládal klidně dál. Dělal, že Obervu nevidí. Pro něho nebyl ten selský drobný chlapec nadobro nic. Jako by ho nebylo. Nepatří do jejich spolku, nemá jejich duši.

Kubíček byl poplašen a zmaten. Ale přece si sedl pět kroků od nich do sypké a drobivé brázdy. Viděl úkosem Kubu – už se umyl a vlasy si přičesal – i košili má jinou, čistou, ale hrubě prostrannou; a to ještě víc vyhlídá jeho snědá hlava se vzdorným čelem a vystouplou bradou a krk spálený do kávové barvy.

Sedí rozloženě a o širokých ramenou; to už není oškubaný synek, co ho četník přiklidí a nadučitel bije, ale rozený vůdce chlapeckého zástupu.

A Kubíček slyší jasně jeho zřetelná slova, jak vypravuje jakousi zlodějskou historii:

„Tu děvuchu sem znal… to byla komedyjantska cera, ale roba tak silná, že se to ani představiť němožetě … no,

207$

himl, silnější ež tri štyři chlopi. Jak bylo komedyjantske představeni, to ona dycky vystupovala v řeckořimskym zapasu a dycky enem proti chlapům. A šlo to o velke sazky, sto rýnských slubovala temu, kdo ju porazi, ale všecko marné, ani nejsilnějši chlop ju nezradil. A tuž ona raz zatměla, jak šla ke svojim komedyjantum – musela nocovat v jedne hospodě u lesa. Tam byl takový starý hospodský, měl hrubě hodně peněz a enem rynske do miška skladal. Ale ten něchtěl tu mladu komedyjantku přenocovať, že pry je sam a kděsi cosi (no, něščiř se, Janku, a posluchaj), ale ona ho pěkně prosila, že se skrči baj na zem lebo na lávce, že je už zmořena a v noci že přes les němože. Tuž se hospodsky slutoval nad ňu a ona se lehla na lavku u peca – „

„A ta komedyjantka byla jisto zlodějka!“ nedočkavě vyrazil jeden pasák udýchaným hlasem.

„Buď ticho, něskakaj do řeči,“ Kubův hlas měl velitelský přízvuk, „alebo vykladaj ty sam, dyž temu lepši rozumiš! – A ni, abys věděl, něbyla to zlodějka! Ale nězapomeňtě, co sem vam pravil, že to byla silná roba a že se na představeňach ukazovala. A tu noc, co ona spala v hospodě na lávce, přepadli tu hospodu dva zbujnici. Rozbili okno a hned na hospodského, aby jim dal všecky penize, jinač že ho zabiju. Něbylo lza poznať, kdo su, bo měli na sobě černe larvy a mluvili ňuhňavym hlasem“.

Kdosi z poslouchajících vysykl ostrým hvizdem, jak si živě představil výjev. Ale Kuba jenom očima spokojeně zablýskal a vypravoval dále:

„Hospodsky se dal do strašného křiku, že něma, že němože nic dať, že je chudobný, a takové věci mluvil. Ale komedyjantka vyskočila z lavice a pravila tym zbujnikum jak dyby špásem, aby se hodně brzo ztratili, esli chcu měť všecky kosti pohromadě. Tak se ti zbujnici dali do smichu, že se jim to ešče něpřitrefilo, aby se jim roba postavila do cesty, a že s ňu budu brzo hotovi. Ale ež mohli přiskočit k ni, ona se rozehnala tak divoko, že ten jeden odletěl ke stolu a tak se udeřil do hlavy, že zůstal hodnu chvilu ležeť

208$

na zemi bez sebe. A potem se pustila do druhého, ale ten byl tež morovo silný, a tak se spolu valali po zemi a ten hospodsky enem pořaď křičel na komedyjantku, aby se nedala. A ona zbujnika přece přemohla, klekla na něho, že se ani hybať němoh a potem mu zvazala ruky svoju zástěru. Un prosil, sluboval ji velke penize, enem aby ho pustila, ale ona se mu smjala a pořaď se vyšklebovala: Vidiš, gyzde gyzdovsky, jak ti raz roba přišla do cesty a jak si byl s ňu brzo hotovy. A to se vi, s tym druhým už něbylo žadne roboty, bo ležel ohlupeny a bez sebe na zemi, na teho sobě trufal i starý hospodsky a zvazal ho hrubým provazem. A jak ho zvazoval, křičel na něho: Chtěls penize, buděš měť v kreminalu peněz dosť!“

Odmlčel se a rozhlížel se po chlapcích, kteří provázeli pohyb jeho úst a cestu jeho očí; všichni měli v zornicích plamínky a dva tři až ústa pootevřeli, jak prožívali vypravování. Kuba se usmál, ale skoro pohrdavě, potřásl hlavou a odsedí na kousek stinnějšího místa.

„Co potem, co potem?“ zvědavost jednoho vyrazila rychlou otázku: „Co se stalo s komedyjantku a s tymi zbujnikami?“

Ale Kuba se dívá úplně lhostejně kamsi přes vodu na slezskou stranu, jako by v tom okamžiku ztratil zájem pro silnou komediantskou dceru a pro chlapce, kteří se seskupili kolem něho. Pohodlně natáhl opálené nohy a hrabal jimi do písčité země.

„Co se stalo potem?“ řekl za chvíli neúčastněně. „To se može i hlupy domysliť. Rano přišli šandaři, dali zbujnikum želizka a hajdy s nimi k sudu. A šak beztak dostali za to pekne roky na Mirově. Te komedyjantske děvuše pry dali jakési vyznamenaní a jeji obrázek byl ai v novinách. A velká chvala byla o ni, že chytila zbujniky.“

„A tys viděl tu komedyjantku?“ ptal se zase někdo.

„To se vi, že viděl, dyť sem už to pravil,“ odpovídal povzneseně, „jak sem byl na službě, přišli ti komedyjanti do dědiny a naš čeledin se jaksi s komedyjantku obeznámil.

209$

Ten mi všecko o ni vykladal a pry ai vyznamenaní viděl.“

„No – šak ho zaslužila!“ mínil vytáhlý pasák na kraji. „Roba a dať se do dvuch zbujníkův! Dy takový zbujnik musi byť silný – a co, dyby tak začal střilať!“

Kuba se ušklíbl a ve výsměšných očích hrály jiskry pošklebného pohrdání.

„Mluv s děckem, dyž takovým věcam ešče něrozumi!“ procedil mezi zuby a vysmívavě opakoval: „Šak ho zaslužila! A dyby tak začal střilať!“

Trhl sebou a zlobněji řekl: „To se ví, že by střilal! Na to je přece zbujnik! Možné, že se mysliš, že takový zbujnik budě enem na píšťalku piskať!“

A pak už mocně zaútočil na neviditelný přízrak: „To byla hlupa děvucha! Co bylo ji po tym? Na co se plitla do teho, dyť chtěli vzať zbujnici penize starému stiskalovi? Pomahať takovému vydřiduchovi! Šak by ji něbyli zbujnici nic zlého urobili, bo zbujnici něberu chudým luďam, enem bohatým, enem tym, co nakradu a chudobě ubližaju – na a – a takových přec neni škoda!“

„Ty bys chtěl byť zbujníkem?“ ptal se zvědavě jeden pasák.

„Jak se možeš ešče ptať!“ škubl hlavou a řekl důrazně: „To se vi… a baj hned!“

Obervovi přeběhlo v tom letním vedru lehké mrazivé zachvění po zádech; ač byl stranou, zdálo se mu, že z potměšilých očí Kubových vyletují drobné špendlíky a všecky míří k němu. Už zase vykládá o bohatých, co peníze nakradli! A je on, Kubíček, též bohatý? A potom zbujníci… Kuba chtěl by být zbujníkem a v noci se dobývat ke starým hospodským na peníze a nebát se, že by bylo třeba střílet! Ale maminka … ta to jináč vykládala o zbujnících!

Popletl se a díval se bezradně na spálenou trávu.

Ale Kuba už hodil rukou v onu stranu, kde se na obzoru měkce rýsovala modrá vlna Lysé hory, a pravil trochu měkčeji: „Viditě, tam chodil kdysi Ondraš! Věčna škoda, že už Ondraš něžije! Šel bysem k němu ve dně i v noci, přes

210$

hory i pres doly – a un by mě jisto k sobě vzal! A to bysmy chodili od hor až po Ostravu!“

Jedni synci rozevřeli oči a hrdinská odhodlanost Kubova se mocně před ně postavila, ale jiní, smělejší a nedůvěřivější, měli divný úšklebek u rtů.

„A jak bys uviděl šandara, to bys hned ukazal pjaty!“

„Cos to pravil?“ uraženě se vypjal Kuba. „A či mě dněs rano něpřikludil šandar k burmistrovi a potem do školy? A jak mě opatrně ved, bo měl strach, abysem mu nedal do noh!“

„A co ti doma povídali, jak si přišel?“

„Šak tu Jindra vi,“ ukázal prstem k hrbatému nevlastnímu bratru, „mama naříkali, na co jim lezu na krk, že už třech maju ež do zblazněňa. Bo naša mama maju hned na krajíčku. Ale tata naščesti ešče něpřišli domu – to zas se jim budu nohy motať a budu zpivať ež do noci – bo jak oni maju v hlavě, enem do zpěvu a do bláznův.“

Mávl rukou, jako by odháněl od sebe obraz rodiny, a sáhl do kapsy; vytáhl rozedranou, ušpiněnou knížečku s utrženou obálkou a roztřepenými okraji.

„Ja sem raz našel knížečku o Ondrašovi,“ pravil, „a nosil sem ju se sebu už od zimy. Je tam všelijake pěkné čitani o jeho figlach a odvažnosti. Mohli bystě z nich jeden z vas přečitať kusek – je to lepši, ež tu tak sedět a třiskať tři po tři – „

Silný chlapec na kraji vzal knížku do ruky: „Ale dy to něma ani začatku! To začina hned na pate strance!“

„Eh, co je po začatku! To se domyslíš! To sem kajsi ztratil ty listy.“

Chlapec se narovnal a četl těžkopádným, bezpřízvučným hlasem, zapomínaje občas na délky a přízvuk spisovné řeči:

„Žádného reka slezského, ba žádného knížete těšínského z dob dřívějších nezachoval lid až na dobu nynější v paměti tak vděčné, jako nepatrného synka slezského, Ondráše z Janovic.“

„Eh di, takové čitani!“ přerušil ho Kuba a vytrhl mu

211$

sešitek z ruky, „člověka by musely uši bolet z tvojiho zajakaňa. Tež nadarmo chodiš do školy a nadarmo tě nadučitel občas zeřně křtinku – „

„A dy je to cele zamatlane, jak dyby to v kanale leželo,“ hájil se zahanbeně čtenář.

„Ja, ja budu čitať!“ ozval se ostrý, trochu písklavý hlásek a kousek od Kuby se zdvihl hrbatý Jindra Vahala; podlouhlá, žlutavá tvář se dostala do plného slunečního světla, tvář neduživá a hubená, s velikýma, dychtivýma očima. Podivný ve své znetvořené hrbatosti, byl jako výsměch mezi dravými, rozložitými dědinskými synky, kteří se už uměli postavit a kus pořádné roboty strhnout; a on se belhal mezi nimi, trpělivý a mlčelivý, opíraje se těžce o hůl a lačně sleduje chlapecké zábavy, závody, rvačky.

Narovnal se, knížečku si přejel plochou dlaně a pak četl jasným a zřetelným hlasem, s lehkým zpívavým přízvukem, jakému se naučí samotáři a zarytí čtenáři:

„Místa, kde Ondráš chodil, kde meškával, kde srazil se s vojskem neb s portáši, tehdejšími to četníky, místa, kde veselý jeho duch prováděl figle či veselé kousky, všechna ta místa ukážou nám vesničané slezští a moravští s velikou zálibou.“

A hrbatý chlapec četl, živě zdůrazňoval věty, že se až sám zapálil vnitřním vzrušením a prožíval vypravované historie, četl o Ondrášovi na latinských školách v Příboře, na koňském trhu v Těšíně, na zámku ve Frýdku, kde si prý ho oblíbila hraběnka Pražmová … a slunce stékalo mírnějšími proudy, voda ospale šuměla a od Vítkovic utlumeně zaznívalo rachocení strojů a sykot ochlazovaného železa .. ale ti synci byli odneseni ze spálené pastviny do dávné minulosti, chodili se smělým odbojníkem po dědinách a po temných lesích, skrývali se před vojskem a slídivými portáši … a to ještě nebylo šachet ani verků ve Vítkovicích ani fabrik a v Ostravici ještě netekl špinavý proud, otrávený žíravými „zajery“ a svítivě mastný …

Čtení bylo přerváno. K vodě přihnal čeledín dva koně a chtěl je brodit. Kuba zdvihl hlavu a prudce vyskočil, jako

212$

by mu tělem jiskra projela.

„Francku, Francku …,“ zažebronil až pokorně, „něchajtě mě sednuť na koňa!“

„To tak!“ odpovídal lenivě čeledín. „Znam tě, si starý paskudnik a němaš rozumu. Němožu se spustiť na tebe; něvěřim ti!“

„A ja sem měl na službě tež koně na starosti a ja vim, co se s nimi može dělať a co ni,“ a jeho hlas se zabarvoval dychtivou žádostí, která by v té chvíli slíbila cokoli. A už nečekaje svolení, vyskočil rychle na mladého koníka, obratně jako opice, a mlaskáním pobízel koně do vody.

Tu se teprve, když Kuba vjel do vody, odvážil Kubíček Oberva k chlapcům. Přišel k Jindrovi, vzal mu z ruky zamazaný sešitek, prohlížel jej ze všech stran, jako by ušpiněné listy obsahovaly nevypověditelné tajemství, a pravil s nesmělou lichotností: „Umíš pěkně číst. Tak jsem to viděl před sebou všecko, když jsi čet. A já mám doma též knížky. Nejpěknější je o kapitánu Korkoranovi, jak se stal v Indii mocným panovníkem a jak s ním na každé cestě tygřice Jiskra chodila. Kdybys chtěl, půjčil bych ti tu knížku.“

„A čemu ty, Kubičku,“ přerušil ho jeden chlapec, „dycky mluviš enem tak pansky? No, něpravim ve škole a v kostele, to se něsmi tak mluviť všelijak po našimu, ai v knižkach se musi psať pěkně, a farař tež musi kazať – „

„Podivaj se,“ namítal jiný, „naš tata su z Brunšperova a ti mi povídali, že tam maju farařa, už takového starého a něvidomeho, co musi měť oči u sameho misala, jak v kostele čita. A ten němluvi pansky, němluvi po česky, ale i na kazaňu dycky po moravsky. Tak čita: Posluchajtě, co nam dněs pravi svate evangelium – „

„To by se mu všeci smjali. V kostele se přec tak něsmi mluviť – „

„Šak se mu ai směju – ale un už je hrubě starý a už se jinač něnauči.“

„Ale Kubiček už to ma v krvi. Umiš ty mluviť tak, jak my mluvimy?“

213$

„Trochu, ale ne dobře,“ zardívá se Kubíček a stydí se, jako by provedl velký hřích.

„Kubíček je pansky, neni selsky,“ vykládá jiný, „hleď, čemu nosiš v letě ešče botky? Je to přece tak zle, dyž musí byť člověk v letě obuty a ja bysem šel nejrači i do kostela boskem.“

Kubíček jako na povel rozšněroval botky a chvilku zkoušel chodit bílýma, neopálenýma nohama po rozžhaveném písku.

„Pali, že?“ smáli se chlapci. „Něsi zvykly,“ a dívali se s útrpnou milosrdností na jeho bílé a zarůžovělé prsty, tak docela jiné než jejich hnědé, rozryté a rozjizvené paty.

„A to jisto něbudeš chodiť po prazninach k nam do školy?“ vyzvídá kdosi.

„Myslím, že ne. Možná že půjdu na študie, na gymnázium,“ rozpačitě se přiznává Kubíček.

„To z tebe budě pan … už ni sedlák,“ praví jiný, ale bez nejmenší výčitky, jako věc, která se rozumí sama sebou.

„To já nevím – ,“ odpověď je váhavá a nejistá.

Zatím se Kuba Sršáň dostal daleko do vody, přebrodil s koňmi jedno rameno a potom, jak by chtěl zkusit své jezdecké umění, ostrým a nevázaným křikem hnal koně k rychlému běhu po písku a po kamení. Tu se teprve otočil čeledín, který se pohodlně rozvalil na břehu, a s divokým nadáváním hnal se za Kubou. Za chvíli bylo slyšet hlomozný jeho křik a pronikavou odpověď Kubovu, jenž seskočil s koně a utíkal zpátky k chlapcům, aby unikl několika pohlavkům čeledínovým.

Sedl si udýchán a zpocen, ale oči měl veliké a svítivé, rozzářené rozkoší z jízdy.

„A vitě, synci,“ řekl pevně, „ja mam koně ze všeckeho na světě nejrači. Pleskneš mu po řbetě a un už vi, co chceš, jedě a jedě. Esli budu raz vojákem, řeknu hned u asentu: Chcu enem ke koňům. Bo věřtě mi, kuň dobře člověku rozumi.“

Ale hned mávl rukou a řekl sklesleji: „No, myslim, ja se

214$

už na tych vašich koňach hodně něpovozim. Mama mi pravili, že se buděme na druhy měsic kludiť do Vítkovic. Dostali smy pansky kvartyr, budě to lepši, tata budu meť blízko do roboty.“

„Posluchaj,“ namítá kdosi, „dyž maš tak rad koně, čemus nězustal na službě? Tam si byl přece tež u koni a sam si pravil, žes často jezdil. A jak vyjdeš ze školy, to možeš hledať službu za pacholka. Každý sedlák tě rad přijme, dyž včil všeci rači utikaju do verkuv alebo k havířům. Ja beztak tež kdysi pujdu na šachtu – „

Pohled Kubův byl zlostný a uražený. „To je hrubě chytrá řeč,“ ušklíbil se a hned vyrazil: „Tys je hlupy jak štramberska trúba. A či se mysliš, že ja chcu byť pořad enem otrokem, pořaď jakýmsi šklabem u břuchatych sedlákův? Aby mě bili bičem a dřevem po hlavě za každu hlupotu? A to ni! Ja bysem chtěl meť svoje koně a baj svoje krávy, svoje pole, to by se mi libilo a to bysem měl rad, ale muselo by to byť moje, aby mě žáden němoh vyhazovať a poručať mi! A to bystě viděli – ani jeden z vas by se mi němoh rovnať!“

Vypjal se, na opáleném těle se ostře vytyčily kosti, a řekl zamračeně, ale tak, jako by si zlostné věty říkal pro sebe: „A či sem němoh byť? Moh sem! A či je to jaka spravedlnosť na světě, dyž lecjaký macek, kery ničemu něrozumi a ničeho se pořadně chytiť něumi, ma všecko? A dyž k temu ešče přišel přes faleš a kdo vi jake ciganstvo?“

Kubíček zalil se červení až po temné vlasy a bezděčně odsedí. Ale i synci hned pochopili, na koho Kuba naráží a že je to stejná myšlenka, kterou vztekle vykřikl už ráno ve škole; jeden ramenatý a nebojácný strhl ho k sobě a pravil mu chlácholivě:

„Eh, di, němluv pořaď jakési hlupoty! Že se ti chce v jednym kuse točiť o stejným! Poď, pujděmy se vykupať, esli je tepla voda – to je rozumnější ež se hadať o spravedlnosti na světě!“

Ale Kuba ho odstrčil a vykřikoval ostré věty, jež ho dlou—

215$

ho pálily v hlavě.

„A ja vim, co mluvim! Neni spravedlnosti na světě! Bo dyby spravedlnosť byla, musel by chodiť na študyje do Ostravy kdosi jiny a ni ten tam – „

A nedívaje se v tu stranu, kde seděl Kubíček, zlostně vbodl směrem k němu natažený prst, a hned se bičoval trýznivými větami:

„Musel by chodiť na študyje za rok, za dva naš Jindra. Šak stě všeci slyšeli, jak umi pěkně čitať – ale un jisto chodiť něbudě a budě se tak enem o hůlce belhať a hlupi lude se mu budu vyšklebovať, že je borak a hrbatý! Něbude chodiť na študyje, bo něma peněz a bez peněz tě něpusťa ani přede dveři! A ja tež nebudu jezdiť s koňami, ale budu švajciřem ve verku lebo železo budu nosiť či cosi takového.“

Zaskřípal zuby a třásl se vztekem. „A ja vim, jak se to všecko stalo – mama mi to parurazy vykladali, že se mohli měť oni i ja lepši – šak se ho zeptajtě, teho tam, teho švarného a panského synečka – ten by vam tež pověděl

„A já nic nevím a nikomu jsem neublížil, nikomu jsem nic nevzal a zlodějem jsem nebyl!“ vykřikl Kubíček a jeho věta kmitavě vyletěla, šíp z luku příliš napjatého.

„Ale tvoja mama!“ nemilosrdně zaútočil Kuba už tváří v tvář.

„A to není pravda!“ a Kubíček vstal a postavil se s tváří zčervenalou, s plápolnýma očima, s vystouplou bradou, ne nepodobný v té chvíli svému divokému protivníku, už ne plachý a ztracený hoch, ale bojovně vypjatý zápasník. „Není to pravda, není! Maminka nikdy nic špatného neudělala, maminka na cizí nikdy ruku nevztáhla!“

„Maminka – maminka – – pošklebně opakoval Kuba a mezi zuby jízlivě rozkousával měkkost lichotného oslovení.

A pak jako stržen nenávistným a slepým vírem, zajíkaje se téměř živelným vztekem, vykřikoval nadávky a urážky s ukrutnou touhou, aby zranil a udeřil; bylo vidět, jak si

216$

obvinění zrovna vymýšlí a jak mu napadají věty stále nesmyslnější a žlučovitější.

„Ta tvoja maminka je čista mama!“ smál se sípavě. „Po cele dědině se o ni vykladaju věci! Chodi jak kralovna, jak dyby se na zem šlápnuť styděla! A jeden chlop se kvůli ni zabiť musel a druhého, mojiho tatu, tež beztak otravila! A jisto, že ho otravila, aby měla všecko sama, všecko bohatstvo a penize a grunt a – „

V té chvíli se stala s Kubíčkem hrozná věc. Nejvzácnější a nejkrásnější obraz, který nosil v srdci a který dosud nikdo se neodvážil ani nejmenším dotekem pošpinit, byl nyní sprostě popliván. V očích se mu zatmělo a v hrdle náhle vyschlo. Tu ránu cítil přímo hmotně, jak zasáhla jeho hlavu.

A v jediném bleskovém hnutí chytil se země velký kámen, jak jej voda vyplavila, a hodil jej proti Kubovi.

Kámen zasáhl Kubu do prsou. Zapotácel se, zařval bolestí a už vskočil na Kubíčka.

Kterýsi chlapec zavěsil se zezadu Kubovi na krk, ale už tu byl čeledín, který před chvilkou vyhrožoval Kubovi, a ten divoce jím zatřásl.

„Něchaš ho, galgane!“ křičel. „Enem by se biť chtěl, zbujník, a pokoja žádnému něda!“

Kuba se zkroutil, aby se dostal zpod ruky čeledínovy, ale ten ho držel jak v kleštích; tu Kuba vší silou kousl čeledína do ruky.

Křik, rvačka, hrubé nadávky, rány. Ale ze všech pasáků, ze všech domkářských i hoferských synků, kteří před chvílí poslouchali se zanícením Kubovo vypravování, nikdo se mu nepostavil na pomoc; nebylo to možno, nebyl v právu.

„A něměl nadavať Kubíčkovi,“ polohlasitě omlouval jeden sebe a všecky ostatní, že se tak okázale porušila kamarádská povinnost. „Beztak cigani a pravda to neni. A či za to Kubiček može a či ma všecko něchať na sobě?“

Jistě z nich ze všech by málokdo hájil Kubíčka a vrozená nenávist k lidem bohatým a panským byla u všech silná,

217$

ale nepsaný zákon dědiny a pastvin mluvil jasně.

Nakonec zdvihl čeledín Kubu a odhodil ho na písčitou travinu. „Je štěkly jak kocur,“ bručel si, „ale podruhé ti už zajdě chuť.“

Kuba se převrátil, ale hned vyskočil, otřásl se a dal se do rychlého běhu za Kubíčkem. Ale ten už byl daleko před ním … už byl u strouhy … už u prvních domků; nebylo ani možno, aby ho ještě dohonil.

Zaklel a sedl si na trávník … ale Kubíček stále utíkal zmateně, křivolace. Utíká bos, jak botky zanechal na pastvě.

Srdce mu bije už u očí, červená kola poskakují před nohama, jako když je synci po cestě honí, pěšinka se mu ovíjí kolem bosých prstů, kámen vyskočil a bodl ho a strom se k tomu škodolibě směje … a celý svět se kroutí v divokých vlnách.

Ale už je tu grunt a ve dveřích stojí maminka, vysoká, dobrá, jistě nejkrásnější a nejlepší ze všech … a už jí padá do rukou a hlavu zadírá do jejích šatů, jako by jenom u ní hledal vysvobození a pohlazení… a zalykávaje se v polovičních mdlobách, koktá nezřetelně:

„Maminko, mluvil škaredě … a já jsem musel… maminko, maminko …“

IV

Dělnická kolonie – řada jednotvárných vojáků, kteří připraveně čekají, až dostanou rozkaz. Každý stojí, špinavě červený a chmurný, a ví, že velitel jeho je nablízku.

Jeho přítomnost cítit ze všech stran: těžká kladiva duní, až se země otřásá a skla v oknech unaveně cinkají – ale to vlastně on oddychuje a posílá všem zvěst do černého a rudého království, že poslouchá ve dne a bdí v noci; plameny vyšlehnou z vysokých pecí a zpupných komínů, které se

218$

rozletěly k obloze – ale to vlastně jeho oči blýskají, zlobné a vševidoucí, a házejí své krvavé pohledy po nebi; občas zařeže se do vzduchu vzteklý, syčivý rachot, jak se chladí svítivá stružka roztaveného železa – ale to vlastně on se rozevře a zasyčí jak podrážděný otrokář, který se shání po biči, když mu nevolníci robotují příliš umdleně.

Má poslušné sluhy na celé široké prostoře, od červeného kostela, jenž je ze stejných cihel jako komíny a robotnické domky, až po poslední hlídačskou budku. Má oficíry, má kaprály, má umazané vojáky, kterým je souzeno poslouchat, a třeba-li, pohynout. A všecko je stejně červené, z chladných a nemilosrdných cihel, jež bodají tvrdou barvou. Temný prach padá, oblaky kouře lehají si na střechy, drobné jehličky poletují – a všecko jen více podtrhuje krutou červeň. Jedinou vůlí dýchá rudé a černé panství, jediného zákona poslouchá, ve stejném sehnutí naklání šíje, stejné božstvo vyznává.

Ach, vy kousky zahrádek, rozseté mezi střízlivé a pravidelné domky! Drobné záhonky, kde se drží něco zeleniny a neduživě třesou barevné skvrny květinových obrub! Smutné třešně, jež chytají vztaženými haluzemi kouř a prach! Pásky země, na centimetry odměřené a žárlivě hlídané, kde je zeleň uvadlá a spálená!

Tomu světu nemohl Kuba Sršáň zvyknout; domky a domky, byty a byty, každý od sebe oddělen, a přece si lidé vidí do talířů a do postelí! Ale co je nejhoršího ze všeho: všecko je stejně pravidelné, třetí domek je až do posledního hřebíku stejný jako dům pátý a sedmý – tolik a tolik metrů – tolik a tolik vzduchu k dýchání – kuchyňka, světnice … A z chodby plno dveří zase do takových vyměřených klecí – a v druhém domě stejně tak – a v třetím, čtvrtém …

A vlastně ani to není vyvrcholení zla. Když se nastěhovali – však měl táta zase tenkrát v hlavě, a tak museli všecko sesmýkat máma s ním, s Kubou – přihnal se závodní správce, který měl dozor nad dělnickou kolonií, tlustý

219$

a funivý, s malýma očkama pod ježatým obočím, s nakrouceným zrzavým knírem; stanul na prahu kuchyně, kde rozházen byl ještě nábytek, nesložené lůžko, obrazy, peřiny a všelijaké pomačkané prádlo, a chrochtavě si bručel cosi pod sebe.

„Vahala, nicht wahr? Vahala se menuje vaš chlop?“ mluvil podivnou hantýrkou českoněmeckou. A pak se díval do jakýchsi papírů a začal zhurta:

„Štyry děcka, že? Aha, tam je ešče jedna děvucha ve vinklu. No a pate – ,“ ušklíbl se a byl to surový vtip: nové těhotenství Madleny Vahalové bylo očividné.

„A tak vam pravim,“ poroučel mrzutým a nadávavým hlasem, „pořádek musi byť v kvartyře a čisto. Zadně kravale a bitky. Děcka ať něrobja larmo po schodach – bo inač budě zle – kdo něchce posluchať, marš hinaus! Verkovni kvartyr je pro anständige leute. Na ganku u schoduv matě hausordnunk – ten se dobře přečitajtě – neni na špas – ať se mi na vas žadna partaj něbešveruje, bo ja moc okoracije s žadnym něrobim.“

Nepozdravil, vlídně se nepodíval a už se valil po schodech; na chvilku se ještě zastavil, zaklel si a zahulákal: „Vodu musitě šanovať! Nic něhazať do vaserlajtunku!“

Potom přišel táta – ale bylo zle, přišel střízlivý. A to bylo neštěstí hotové.

Vahala, robotník u vysoké pece, byl spokojen jenom tenkrát, když si popil. Jenom tenkrát přicházel domů veselý a rozesmátý. Tenkrát se jeho poďubaná tvář roztáhla širokým šprýmováním a uměl notovat směšným, kňouravým hlasem podivné písničky, jak je nasbíral po hospodách. Natřásal se sraženým tělem, nasmál se … a potom jeho písničky přecházely v samolibé pobroukávání, až nakonec usnul u stolu nebo na hraně postele.

Ale dnes šel zamračeně – nebylo nejmenší pochyby, že je střízlivý. Ani se u Rufajzna nestavil, ani u Adlera. Bylo to vidět zřetelně z toho, že vztekle kopal do hader, které se poztrácely po podlaze. A už se začala stejná písnička: házel

220$

rozmrzele lžičkou a odstrčil za chvilku talíř. Sedl si k oknu, zaryl hlavu do dlaní, zoufale zíval a tupě se díval oknem.

V jednom koutě seděl hrbatý Jindra na rozházeném a vytahaném slamníku a v druhém koutě se krčily obě drobné děvuchy, špinavé a nezapletené. Tence zaplakaly snad hladem, snad steskem. Ale táta se na ně nenávistně podíval a zahlomozil: „Co vřeštitě?“ A když mladší i potom vyjekla trhaným vzlykem, přiskočil k ní a hned ji udeřil těžkým rozmachem ruky, jež byla zvyklá železu u vysokých pecí.

„A co ju mlatiš? Za hlupotu děcka ožebračíš!“ podrážděně vykřikla Vahalová a hekavě nakláněla unavené, tlusté tělo k malým kamínkům, aby do nich přiložila.

Ale to bylo právě znamení, na které Vahala čekal. Potřeboval se vykřičet, vynadávat, vyzuřit. Chtěl, aby někdo mu odporoval a on potom mohl hlomozně spustit divoké vyčítání.

„A šak enem tys je vinna všeckemu! Enem tys je příčina všeckeho neštěsťa! Už je nas tu jak psuv a ešče ma nas byť věc? Člověk němože přisť domu do čistého, ale pořad je v špině, v smradě, v marasu! Už mi to ež krkem leze – a zas se zeberu a ztratim se, utěču vam a jakživ o mě nebudě žáden slyšeť! Ve světě je ešče mista pro mě!“

Jak křičel, zrudl a dolíčky v tváři vypadaly jak namodralé hrášky.

Vahalová se těžce otočila, ale její odpověď měla jen skleslý a znechucený přízvuk:

„To věřim, to je lehká pomoc – zebrať se a letěť do světa a něchať nas všeckych v bidě! A ty, robo, dři se a zhaňaj, jak si zhaňala dvanast rokuv! A či je to moja vina a či je to moja rozkoš, že nas ešče budě věc? Už se mi od sameho trapeňa hlava toči!“

„No to se vi,“ zlobně křičel Vahala, „lepši by bylo sedět v hedbavju a ruky sobě založiť. Šak si věděla, na co se davaš – robotnicky život je těžký a robotnicka roba robiť musi! A to už neni, moja mila, jak kdysi, jak si chodila

221$

u starého Obervy jak hospodyň! Co bylo nejlepšiho, prvni pro sebe – a Oberva se smjal, že ma pro sebe potěšeni, a stara roba mu zatym na lavě umírala! A vy stě se slizali a už se vykladalo: To budě nova hospodyň, už je všecko jisté! A nakoněc mi hodil starý Oberva na krk, mi, bláznovi hlupemu, co se mu už zprotivilo!“

„Přestaň už,“ odpovídala mrzutě, „vyčitals mi to za dvanast rokuv aspoň tisickrať! Aspoň před děckami by ses měl styděť a němleť pořad stejnaku! A šak si něbyl zkráceny! Ešče malo sem se nadřela za dvanast rokuv? Horši ež dybysem se byla vzala posledního nadenika, co na strusce přespává! A penize si tež dostal!“

„Dostal, dostal – a teho nicpotaka gyzdovskeho na přidavek!“ zasmál se a ukázal na Kubu, který seděl na zemi a díval se netečně na strop.

Kuba neměl nevlastního tátu rád, když byl střízlivý. Jeho vyčítání a nadávky se vracely s krutou pravidelností a znechucovaly se, že byly stále stejné. Že vracely se k stejným věcem za dvanáct roků manželství a několik let před tím. Že se vykřikovaly stejně urputně a šklebivě. Hrany se otupily a žíravost se rozředila – a jen ta pravidelnost se protivila.

„Kukačka mi dala do hnizda pěkné naděleni a ja musim byť ešče rad. A to se rozumi, děkuju pěkně – svojich děcek mam malo, cizich zrovna potřebuju!“ Ale i Vahalovy výčitky se unavily a zeslábly.

Vahalová si jeho řeči nevšímala, v kamnech hučelo a v hrnci voda syčela. Jindra vytahoval bezmyšlenkovitě rozbitou slámu ze slamníku a splétal z ní provázek. Jeho podlouhlý obličej měl trpitelský výraz. Obě děvčata seděla přikrčena a potichu se pošťuchovala.

Kuba se líně zvedl a podíval se úkosem na tátu. Připadalo mu to až směšné, že se směje a zpívá jenom v opilosti. A zároveň se mu zarylo zase divné bodláčí do myšlenek, že je až hmotně cítil; cosi vzteklého ho zaplavilo; komu on má vyčítat, koho on má udeřit?

222$

Odešel ke dveřím a chtěl nepozorovaně vyklouznout, ale podrážděný výkřik Vahalův ho přibil ke stěně. Přitiskl se a hlavu přitiskl k rameni, neboť věděl: v takových okamžicích hodí táta bez rozmyslu první věcí, kterou chytí do ruky.

„Ja ti povim, smykať se!“ hlomozil Vahala. „Tu budě včil jinači pořádek ež v Lipině! Vezmu tě na kratši provázek a trochu ti korýtko odtáhnu, esli ti neni rady!“

Za hodinu Vahala odešel a v kuchyni se uvolnilo. Je to divná věc, jak se zazdála kuchyně prostrannější a světlejší, sotva byl táta ze dveří!

Jindra vylezl z kouta, Kuba se svobodně protáhl a děvuchy už docela nevázaně se tahaly za vlasy. Jenom matka měla pořád stejně těžkopádný krok a nezrychlené pohyby.

„Ať ti ani něnapadně se včil vytratiť,“ zahubovala Kubovi rozmrzele, „tata měl pravdu, že se musi tvoje smykáni raz přestať. Něbudu pořaď posluchať žaloby na tebe!“

„Eh, tata dycky nadavaju, jim nělza vyhověť, ani dyby kolem nich anděl obskakoval,“ ušklíbl se chlapec úplně neuctivě.

„Němudruj a radši se hni!“ vykřikla matka, ale bez vášnivé zloby, jen s navyklým hněvným zabarvením. „Do večera se musi všecko urovnať, lože složiť, jizba dať do pořádku!“

… Kolikrát potom zatínal Kuba zuby, když večer uléhal na zem v kuchyni na starou houni! To ho nebolelo, že spal na zemi a že se přikrýval rozmláceným kabátem. V kuchyni byla jenom jediná postel a tam se musely směstnat všecky tři děti, děvčata v hlavách, Jindra v nohách. A bylo to vlastně pohodlnější na zemi, kde se mohl podle libosti rozvalovat, než v těsném klubku na posteli. Vždyť se už dříve vyspával leckde, na službě ve stáji na dřevěné pryčně, po níž prvé dni všecky kosti bolely, na potulkách ve stohu, v otevřených kůlnách, do nichž pršelo, někdy i v lese pod stromem. A když spal v kuchyni, nevšímal si nikoho a ničeho – nevšímal si, že se děvčata dlouho před spánkem kočkují a že ve vedlejší světnici se táta s mámou o něčem

223$

mrzutě dohadují, nevšímal si, že v noci rachotivě oddychují závody – všecek se zamotával do divných a otrávených myšlenek, které ho pronikly zcela a po nichž cítil hořet spánky.

Ale co ho svíralo k zalknutí, byla strašná pravidelnost ve všem. Pravidelně v noci bušila obrovská kladiva a pravidelně se otřásaly zdi. A samé předpisy, nařízení, zákazy! List papíru dole u schodů, kde německy a česky byl vytištěn domácí řád, stal se mu nejprotivnější věcí na světě. Nesmí se … nesmí se … zakazuje se … Nesmíš se rozkřiknout, nesmíš sjet po schodech ve veselém úprku, nesmíš na dvorečku u nemocných zahrádek vyskočit a zahrát si na zloděje a na šandáry. Jednou to chtěl zkusit a že neměl dosud kamaráda, vzal Jindru a obě děvuchy. Trochu zakřikl a vběhl na jeden pásek – a už se otvírala dvě okna najednou a hromování se neslo k němu s názornou určitostí. A hned se vyhrožovalo hausmajstrem! Aha, to je ten tlustý a zrzavý chlop, co fučí jak kovářský měch a ukazuje na hausordnunk. Však se najde příležitost co nejdřív a strhne se ti tvoje rozkazování!

Dopadlo to hůř, než si představoval. Jednou večer se kradl, když na chodbě blikala jenom malá lampička a všecky dveře byly zavřeny. Škub, škub a půl vyhlášky bylo v ruce. Cosi příjemného se rozlilo Kubovi v prsou, nepřítel je zmrzačen. Ale v tom okamžiku se otevřely dveře, stará pajdavá Polka vyhlídla a uviděla hrozný zločin na domácí důstojnosti. Ostré zapísknutí a sykavý proud nadávek. Klepání na dveře u Vahalů a široké žalování. „Pan hausmajster bendže zly.“ A že táta byl doma, nemohl Kuba té noci usnout, jak nemilosrdně byl ztlučen kusem dřeva u kamen.

A brzo ze všech dveří svítily na něho zlé, podezřívavé oči. Obklopen byl špehounskými pohledy, kam se jenom pohnul. Slevač, Němec, bitý Prajzák, křičel na něho, každou chvilku „Lausbub“, a to slovo bylo prvním drobtem němčiny, které mu zůstalo pevně v hlavě. Nakonec se mu zprotivili Němci, Moravci i Poláci, jak byli natlačeni v bytech

224$

dělnické kolonie, a když šel vedle některého souseda, posměšně si pohvizdoval.

A život šuměl v kolonii, tekl jednotvárným a špinavým proudem ve vězení nemilosrdných červených cihlových stěn. Lidé z nejrozmanitějších koutů byli namačkáni k sobě: Němci, kteří se pokládali za panstvo a nosili čisté límečky, domácí lidé z Ostravska, Slezáci od Opavy i Těšíňáci, Poláci z Galicie, kteří se snažili co nejdříve smýt ze sebe přistěhovalecký, dědinský ráz. Žili spolu, chodili někdy na besedy a častěji se hádali o směšnou zbytečnost, o vyhozenou hadru či rozlitou vodu. A často o podezření, že ten či onen překročuje hranice manželství. A někdy z hloupé závisti, že jeden měl lepší oběd. Ale když ráno ostře, velitelsky pískaly píšťaly, vycházeli z červených domů všichni, kdož měli šichtu, vycházeli v modrých blůzách a s modrými baňkami v rukou. Němci i Moravci i Poláci, všichni poddaní jednoho pána, který z nich formoval jediný lid. A v poledne stejně tak na povel píšťal pospíchaly robotnické ženy s uzlíčky a hrníčky, utíkaly k závodním branám, aby mužům přinesly oběd. Koloběh roboty se nezastavil, stále se točily články velikého stroje; večer nové proudy byly pohlcovány v jednotlivých odděleních závodních, aby po šesté se zapestřily ulice rychlým tlumem unavených, učerněných, hovořících lidí, nové blůzy a nové modré baňky, nové pohledy a nový krok, ale všichni stejně poslouchají pronikavých a zpupných signálů, které křičely po celém tom rozlehlém království železa a uhlí, ohně a dýmu, kolejí a komínů.

Kubovi bylo úzko a těsno. Ztrácel svou silnou úšklebnost a nebojácnou drzost. Chvílemi se mu až zdálo, že slábne. Už by se ani do rvačky nemoh pustit. A s kým, s kým?

Jednoho dne přišel zase hausmajster s balíkem rozházených papírů. Nepozdravil ani, zahučel cosi a slídivě prohlédl kuchyň. Zahuboval, že je málo čistá a podlaha, že vypadá, jak by na ní nocoval dobytek. A bez pobízení otevřel si dveře do světnice, rychle vbodl pohled na postel a na

225$

stůl s hrníčky. Pod nosem si vrčel nezdvořilé věty o špinavém hospodářství a strašném nepořádku.

Ale potom se vypjal na prahu mezi světnicí a kuchyní, zafuněl a listoval v papírech.

„Na školu abystě nězapomněli,“ zahučel. „Matě děcka všecky doma?“

Kuba se neochotně postavil k posteli a lenivě se opřel o postel: „Jak se jmenuje ten? Aha, to je ten bengel, co trha hausordnunk a co zasluhuje par pohlavkuv! Na warte, du wirst noch kriegen! Jak se jmenuješ?“

„Jakub Sršaň.“

„Jak to?“ očka správcova se dívají úšklebne na Vahalovou.

„Měla sem ho za svobodna,“ odpovídá prostě a bez nejmenších rozpaků.

„Aha,“ uchechtuje se tlustý muž a zapisuje si cosi do papírů. „To by byl jeden do školy. A ten druhy, ten hrbaty?“

„Jindřich.“

„Also Heinrich,“ opravuje správce a píše těžce s velikým oddychováním. „Též Sršaň?“

„Ni, už Vahala.“

„Jawohl – a děvuchy?“

„Marie a Frantina.“

Zapsal jména a rok a velitelsky rozhodoval: „Ti dva synci do Volksschule. A děvuchy do Kindergarten.“

Obrátil se k odchodu, ale už ve dveřích se zastavil a vykládal zhurta: „Rozuměli stě? A to se rozumi, do německe – aby z vas kdysi byli lude.“

„Do německe?“ bezděčně uklouzlo hrbatému Jindrovi, který se krčil v koutě.

„A co se mysliš jiného?“ vyjel si správce zhurta. „Co je verkovni, všecko musi byť německe. Mohli bystě zprubovat s moravsku školu – letěli bystě z kvartyru jedna radosť a možná, že i vaš tata z roboty! Beztak tu za dvacet rokuv po moravské řeči ani pes nězaštěkně a vy možetě byť radi,

226$

že se německy naučíte. Tak bystě žili porad ve špině a v bídě – a kdysi se vam cely svět može otevřeť!“ Zahučel cosi a odešel bez pozdravu, ale na schodech volal ještě nějakou nezřetelnou poznámku.

Jindra seděl v koutě a měl protáhlý, žlutý obličej opřen o dlaně; Kuba se díval oknem.

„No, to su hruzy!“ chlácholivě rozkládala matka rukama, ale dopadlo to tak, jako by hubovala. „Budě to dobré pro vas, že budětě uměť německy. Jak něumitě německy, každý s vami enem požduchuje a stě luďam pro smich!“

Ale když přišel začátek školy, byl v německé škole jenom Jindra a děvčata v kindrgartn.

Kuba se dostal až na chodbu. Máma mu vyprala šaty, dala čistou košili a směl si vzít sváteční botky. Ale přece, když viděl hloučky školáků se trousit do školy, buď hlučně hovořící, nebo přidušeně šeptající tvrdou, moravskou němčinou, pocítil zase to pouto příkazu a tvrdé ruky. A pak – každý školák byl vymyt, nastrojen, vyparáděn – a v té chvíli pocítil Kuba tak mocný odpor a cosi jako strach, že se znovu vyplížil ze dveří a půl dne se toulal po ulicích, až přešel na polní cesty. Druhého dne i třetího se toulky opakovaly, ale to už se ani neobrátil ke škole a zaměřil docela v jinou stranu, až kamsi k Odře. Tolik nových věcí se ukazovalo; nad vodou poletovaly s křikem rybářky, na polích se kopaly kobzole, ptáci letěli vzduchem a celý svět komínů, hlomozících strojů a hausordnunků se ztrácel jako vybledlý kouř na obzoru a stíny staveb, jež dostaly v podzimním slunci měkký, mlhavý nádech. Dobře bylo Kubovi v těch několika dnech neurčitých potulek.

Ale nemohly trvat dlouho. Večer se ukázal v rozevřených dveřích funící hausmajster a jeho oči se zlobně kmitaly. Osvětlený obdélník dveří se prohnul pod jeho hlomozivým nadáváním. A že byl Vahala doma, letěly pánovité a zpupné výkřiky přímo k němu, že se o děti nestará, do školy jich hned na samém začátku neposílá. Hrozby policajtem a potom vzteklé smýknutí Kubou z temného kouta na světlý

227$

pruh podlahy. Rozmáchlé údery zchlazují hausmajsterovskou zlobu. „Zakludim ho na vachštubu, jak nebudě zejtra ve škole, a tam ho zeřnu, ež budě modry. Ja sem něvyhral nohy v lutryi, abysem lital každý děň kvůli lecijakemu fracovi,“ hučel už jako vzdalující se hřmění.

Druhého dne šla s dětmi ke škole Vahalová. Jindra se belhal po schodech ke třídě a měl udeřený, mlčelivý pohled. Kuba se vzdorně díval k zemi a neřekl ani hlásky. Ani když u dveří před ostatními školáky ho máma udeřila do hřbetu a ostře nadávala. Přikrčil hlavu k rameni a vešel do třídy s pošklebným stažením rtů, zatímco matka čekala na chodníku unavená a nezdravě těžkopádná; kolébavě se rozhýbala ulicí, až když se ze školy ozvalo jednotvárné a zpívavé odříkávání modlitby.

V jedné lavici bylo prázdné místo a Kuba si sedl do ní; ani se na sousedy nepodíval. Beztak jsou to synci mladší a menší než on. A potom přišel učitel do třídy, drobný, černý, zarostlý. „Žid, jistojistě žid,“ napadlo Kubovi a učitel se mu znelíbil od samého počátku. Když sepjal ruce s jakousi slavnostní přemrštěností a ostré hlasy protahovaly „Vater unser, der du bist…,“ díval se na něho Kuba výsměšně a slídivě.

Sykavé hlasy upozorňovaly učitele na nového příchozího, ale učitel si už za modlitby všiml čtyřhranného obličeje s pošklebnýma očima.

„Wie heisst du?“ obrátil se na něho otázkou úsečnou a ostře vyraženou.

„Jakub Sršaň,“ odpověděl Kuba nevzrušeně a s lhostejným nakřivením těla.

„Ah so – Seršan – oder besser Sehr schon,“ zasmál se učitel a ukázal bílé zuby.

Děti, ale jenom ty, které rozuměly německému vtipu, se zasmály a Kuba se pomračil. Vysmívají se jeho jménu? Což nejsou ještě jiná jména, směšnější a nezvyklejší?

Učitel mu cosi mluvil pomalu a zřetelně vyslovovanou němčinou, ale Kuba nerozuměl ani slova; z přízvuku řeči

228$

se pouze dohadoval, že učitel mu asi domlouvá a pobízí k pravidelné školní návštěvě. Díval se na zelenou plochu lavice, a když učitel přestal mluvit, sedl si bez pobízení.

Potom se nikdo o něho nestaral. Učitel cosi vykládal – snad to byla pohádka, snad to bylo vypravování o dalekých zemích – a chvílemi někteří školáci podivem vykřikli nebo se zasmáli. Ale do uší Kubových zněl jenom jednotvárný spád neznámých slov, přerušovaný leda živějším posunkem nebo úzkým úsměvem učitelovým. Unavilo ho to; zpočátku se snažil uhádnout aspoň přibližně, co vlastně učitel vykládá a proč se smějí nebo diví školáci, kteří už trochu německy uměli, ale když za chvíli padala mu jenom mlha na oči, znavila ho řeč učitelova a jeho pohled spadl ze zarostlé, snědé tváře učitelovy. Oči se mu procházely po stěnách, po obrazech, po tabuli; díval se na chlapce a v mžiku rozeznával: Aha, to je synek beamtrův, toho tatík je majstrem, dozorcem – ti dva v rohu, stejně poplašení a znechucení, jsou jistě robotničtí a neumějí ještě dobře německy – a tam dva zase a zase jiní.

Pochopil, že v třídě je polovička synků moravských a polských, kteří mají stejný osud jako on; německý výklad šumí jim lhostejně kolem hlavy.

Učitel o ně dlouho nedbal; vyvolával panské děti a drobné, čiperné židáčky, kteří vyskakovali s překotnými odpověďmi, vyvolával moravské synky, kteří už chodili několik roků do německé školy, a úsečně, jako by hůlkou udeřil, opravoval jejich chyby a výslovnost. Ale jednou přinesl jim sešity, rozdal knížky a cosi dlouze hovořil; Kuba byl přesvědčen, že to nemůže býti nic jiného, než aby knížek šetřili a nepohazovali jich po koutech.

A potom se stalo jednoho dne to, co zarazilo Kubovi do hlavy hřebík, který nemohl a nechtěl ani vytáhnout.

Na tabuli je obraz lišky. Kuba ji zná dobře, dvakrát ji viděl, když byl na službě a když ji chytil hospodář do pasti. Rezavá, dívá se potměšile na třídu. A učitel píše vedle na černou plochu řádky. Jsou ostré, špičaté, hlídači u ohrady

229$

nebo vojáci s flintami. Školáci opisují do sešitů. I Kuba píše, ale neví co, okresluje čárku za čárkou. Řádky se vyplnily divným shlukem čárek, jedny jsou rovné a jiné se podpírají, jedny běží a jiné leží. Potom ho to omrzelo a díval se pořád na lišku. Mohl by se vsadit, že se směje. Vždyť kdekdo vykládá, že je liška chytrá a prý si přehryzne i nohu, když se dostane do želez, jenom aby se zachránila.

Potom školáci čtou zpěvavě a kolébavě: Fuchs, du hast die Gans gestohlen, gib sie wieder her. Jednou, dvakrát, třikrát. Odříkávané řádky splývají v prudké vlně. Kuba zachycuje jakýsi nezřetelný vír zvuků, a když se čte potřetí, snaží se opakovat divné a nesmyslné slovo: fuksuhastykans. Je mu to opravdu k smíchu: fuksuhastykans, fuksuhastykans. Dívá se po třídě; školáci horlivě otvírají ústa a křičí, židáčci kývají hlavou a někteří moravští synci mísí do toho nezřetelné hučení. Ale učitel vidí, jak se pohybují ústa; je na střehu jako hlídač. Vidí, Jakob Sehrschan nečte, nepozorně měří výšku stěn, vidí, že se ušklíbá na školáka, který sedí v druhé lavici a ze samé horlivosti točí se na všecky strany. Dá rukou znamení, posunek přetne odříkávání, jež odumře ve dvojím či trojím pobloudilém vykřiknutí. Volá: „Sehrschan!“ Kuba neochotně vstává a nakrčí se. Učitel cosi křičí, bodavě, trhavě, zlostně. Nelze rozeznat slov, ale Kuba chápe smysl. Hádá se jistě s ním, proč nečte. A či možno číst, když člověk vidí čárky a čárečky a neví, co je v nich? Když slyší směšné slovo fuksuhastykahs?

Učitel jde k lavici a bere Kubu za ucho. Ale Kuba se zatne kostnatýma rukama do lavice a drží se jako kleštěmi. Uvidíme, kdo je silnější, zahřeješ se, černý žide! Učitel lomcuje Kubou a jeho černé oči se blýskají. Chytne ho znovu za ucho a tvrdě kroutí. A Kuba se zlostí až třese a vyrazí temně, po moravsky: „Dajtě mi pokuj, něchajtě mě!“

Učitel je rozhněván a uražen. Hned na počátku roku přece přísně nařídil, že se nesmí moravsky nikdo ani slovem ozvat. Německá škola a německá řeč! A ten darebák hranatý a posměšný dělá to jistě naschvál! Oči dětí jsou

230$

zvědavé i zastrašené; kolem učitele a odbojného moravského kluka se zhustily paprsky.

Učitel škubl vší silou, až inkoust vystříkl z kalamáře, ale železné kleště hubených prstů nepovolují; už vrostly do dřeva lavice. Kuba je sražen, nakřiven, s hlavou bojovně nachýlenou. V té chvíli učitel by měl sto chutí chytit protivného, drzého kluka za krk a zadusit. Zlostí se třásl; jaká to nádeničina trýznit se ve škole, kde ani třetina dětí není z německých rodičů! A všecka jeho zloba proti ohavné dřině vyrazila rychlou ranou, kterou udeřil Kubu do tváře. Podruhé a ještě jednou zaťatou pěstí, až se po vystouplých lícních kostech svezla. A za ranou padlo na hranatou hlavu Kubovu divoké slovo, jež se procedilo mezi zuby: „Elendes Vieh!“

Kuba už zase sedí v lavici, tváře ho protivně štípou a uši pálí. Ale jak jen mu to učitel nadával? Bylo to jistě cosi strašného, když to tak skřípal v zubech, jako by chtěl křemen rozlomit! To vyzví, musí vyzvědět!

A třída už zase čte odříkavým, zpěvavým proudem. Kuba si nyní nevšímá ani rezavé lišky, ani otevíraných úst. Ani černého učitele – už je mu to všecko nadočista jedno.

Jenom ta jedna věc: jakže mu to nadával?

Ryje pomalu na obálku sešitu tvrdá písmena: lendesfi.

To je hřebík, který se mu zaryl do hlavy.

V

Mlha padla do ulic a šedavé mléko teče neslyšně do všech světa stran.

Veliký potápěcí zvon přitlačil se k zemi, utlumil barvy a uhladil zvuky; rachocení závodů, údery kol, syčení vysokých pecí nemá urputné zběsilosti; podzimní únavou oddychují komíny, červené budovy, lokomotivy; ostré linie se smývají a celý svět se stal měkkým a neskutečným obra—

231$

zem, z něhož se člověk noří jak přelétavý stín.

Ale v takovém mlhavém odpoledni, kdy večer jde bosou, neslyšnou nohou, dobře se putuje ze školy drobnému studentovi Jakubu Obervovi.

A to vlastně vypadá, jako by ani nevystoupil z tramvaje a nešel nyní pěšky domů, do Lipiny, jako by neviděl domů a sloupů, které potkává každý den. Všecko je jiné, všecko je změněno. Putuje do pohádkové země, tam, kde je skleněná hora a křišťálový zámek o sedmi poschodích, a dost možná, že se nyní roztrhne mlžná opona a ukáže se výhled do dalekého světa, kde zkrocený drak leží u brány a kde jsou paláce ze stříbra a mramoru.

Ale ne, tam by musel být i jejich grunt a musela by tam být maminka; všecky poklady světa by zčernaly v okamžiku, kdyby u nich maminky nebylo. Maminka by se na něho usmála, vykládala by s ním a bylo by to velice krásné.

Ostatně, až se ukáží první chalupy lipinské, uvidí jistě maminku; chodí mu naproti každý den, když má školu i odpoledne. Ani to nebude půl hodiny trvat: to ještě přejde dlouhou ulicí a dále přijde k polím. A potom z mlhy vyskočí chalupy jako děti, které vybíhají na cestu a dívají se, kdo to zabloudil.

Jde zvolna, trochu unaven, ale více se kolíbá proto, že se dobře jde v mlžném oparu. A potom: až uvidí maminku, musí se přiznat, že dnes opravovali první latinskou úlohu. Kompozici – takové divné a slavnostní slovo! Netěší ho to a nebude to přiznání radostné. Když ji předevčírem psali, až se třásl úzkostí a obracel každé slovíčko jako kamínek v ruce. Jaký je to pád? Jednotné číslo, množné číslo? Jen se neukvapit a dobře si každý tvar promyslit – tak to říkal pan profesor Šťastný, když nadiktoval věty a chodil v uličce mezi lavicemi. A on se rozvažoval a písmenka se kroutila jako psíci, když se bázlivě krčí. Sám se styděl, že tak ošklivě píše.

Maminka se jistě bude ptát hned při prvním potkání: Opravovali jste latinskou? Vždycky se na všecko ptá a na

232$

nic nezapomene. Teď, když na jejich gruntě hospodaří strýc Bernát a oni jsou ve velké světnici, má maminka hodně pokdy a učí se s ním. Přírodopis, němčinu i zeměpis, z kterého má nejvíce strach, protože profesor má studené oči a strašně se směje, když student neumí: Proč jste se neučil? Ve škole lelkujete, doma drahý čas utrácíte! A potom dodává a obočí vždycky hrozivě smrští: Jste jako pára nad hrncem, fouknout do vás.

Myšlenky se studentovi Jakubu Obervovi nepokojně roztěkaly. Skáčí sem a tam a nelze jich udržet – ale je to tak příjemné, člověk jako by měl sen při otevřených očích. Jakub Oberva je nepozorný, říkává profesor, neumí myšlenek soustředit, oči mu hrají. Jakub Oberva – ale i ve škole mu všichni už říkají Kubíček, jak ho nazývali doma v Lipině. Bůh sám ví, kdo to přinesl do gymnázia – nejspíš Mira strýce Bernáta z kvarty, který se na Kubíčka dívá vždycky povzneseně a pansky. Hoši se zpočátku smáli. Kubíček, Kubíček a posměvačný Kubla hned vykládal říkanku: Kubíček, Kubíček, je velký truhlíček, ale zakrátko si všichni zvykli tak, že se až udiveně dívali, když profesor vyvolával: Oberva Jakub.

Maminka nebude mít radost, až se jí přizná o latinské kompozici. Toho se bojí víc než slavných řečí profesorských, a neví, jak proklouzne těsnou brankou jejího trpkého úsměvu. Opakuje s ním i latinská slovíčka, zkouší ho, zakrývá jednu polovici stránky a on odříkává jak ve škole. A divná věc, maminka si pamatuje ta slovíčka déle a trvaleji, ačkoli se nikdy latinsky neučila. Před týdnem si nemohl zanic na světě vzpomenout, jak je „pilnost“. Ale maminka je pohotová a napovídá: „Diligen …“ Inu ovšem, diligentia, jak na to nemohl připadnout! A její oči mluví výmluvněji než jakékoliv slovo: „čím to, že už to zase nevíš?“ Kdyby ji tak mohl mít u sebe, když se píše latinská kompozice! Neumí být tak veselý a pevný, jak Palkovský vedle něho, který si luskne prsty a už píše bez dlouhého ohmatávání slovíček.

Dnes přinesl profesor modré sešity. V Kubíčkovi se srdce

233$

rozbušilo, bolestným čekáním. Na českých úlohách měl „dvě“ a „tři“, na matematické „tři“. Ani jednou dosud „výborně“. A přece – co by za to dal, kdyby – ! Srdce se mu stáhlo lítostí a závistí.

A profesor dlouze mluví o chybách a zkouší tvary „chválíme slávu velikých vůdců a starodávných králů“. Ale to „sláva“ je přece čtvrtý pád, akuzativ, a ne druhý, jak napsal! „Gloriam“ měl napsat a ne „gloriae“! Rozsmutnil se, jedna hrubá chyba je jistě – a růžový, nesmělý sen o čisté, červené, úsměvné „výborné“ posměšně odlétal. Jak to mohl napsat, vždyť je to přece tak jasné a lehké!

Profesor vyvolává jména a rozdává sešity: Klega, Kubla, Kuník, Němčík… a teď on, Oberva … Šel zapálen ke katedře, ale ucítil švihnutí po tváři: na štítku sešitu je napsána červená čtyřka. A uvnitř sešitu stránka křičí čarami a křížky. Takové chyby! A pod jeho popsanou stránkou se vysměvavě roztáhlo: dostatečně.

V hrdle cítil těsno a nepříjemné škrábání. Věru, kdyby se nestyděl, položil by hlavu na lavici. Vedle něho Palkovský se usmívá: má na úloze výborně, jako by se rozumělo samo sebou …

Jak nyní jde v šedavé mlze, vidí napsáno i v kalném prostoru: velká čtyřka, dostatečně, čtyřka má hrany na všech stranách, bodají až do těla.

Ale z mlhy se odlupují lidé. Jacísi tři kluci jdou vedle něho, mají placaté čepice a pod nimi uličnický smích. Roztáhnou se a pak do něho zavadí, že se až uhodí o hranu domu.

Chce se jim vyhnout, ale jeden mu zaskočí cestu, že se podruhé udeří.

„Dejte mi pokoj!“ zavolá a zaměří doprostřed ulice, aby se osvobodil.

„Dé-te-mi-po-koj,“ pošklebně opakuje jeden a druzí mu nadbíhají.

„Böhmischer Trottel!“ nadávají a posměšně vykřikují zkomolenou, znetvořenou češtinou: „Ma-uc-ta-vi-tam-vas-po-te-me-zi-nas.“

234$

Má křičet? Ale to už slyšel nejednou, že policajt v helmě přiběhne, když se na ulici strhne rvačka českých chlapců s německými, české chlapce zpohlavkuje, vynadá jim a někdy je dokonce zavede na strážnici, kde dostanou nové bití.

A potom: pan ředitel přišel předešlý týden do třídy, měl černou knihu, ze které vždycky čte nařízení a zákazy, slavnostně jim předčítal, že se co nejpřísněji zakazují bitky na ulicích nebo v parku s německými žáky. Kdo bude přistižen, bude těžce ve škole postrestán, dostane karcer nebo bude ze školy vyloučen.

Karcer – a Kubíčkovi tanula před očima podivná představa, jakýsi temný a zamřížovaný kamrlík, jak v Lipině zavírá policajt opilce a vagabundy, a snad i myši tam běhají po podlaze – karcer, vězení –

V náhlém přeletu, když uličničtí rváči ho obklopují, aby ho ztloukli a potom se rozprchli, postavil se mu před oči posvátný obraz brýlatého pana ředitele a černá kniha.

Ale přece v bezděčném pudu sebezáchovy uskočil ze středu ulice ku plotu, aby si chránil aspoň záda, a postavil se proti útočníkům, poplašený, udýchaný, zmatený.

Kluci řvou, opakují: „Ma-uc-ta,“ nadávají, vysmívají se a jeden, nejsmělejší z nich, podlízavým obloukem přiskočil k němu ze strany a udeřil ho do boku.

Zavřísknutí, pobízivé německé výkřiky a z druhé strany už doráží jiný.

Ale tu, jako by se mlha rozřezala velikým nožem, vyhlíží z mlžného otvoru kousek od nich hranatá a pošklebená tvář s vlasy, které padají na čelo a do očí. – Kuba Šršáň!

„Trúbo babska!“ nadává Kubíčkovi hrubě. „Perníkový vojáku, hlupy študente! Tuž se přece něněchaj od lecjakých gyzduv mlatiť! Udeř ho, lizni ho!“

A nevyčkávaje, co udělá Kubíček, přiskočil k prvnímu klukovi, srazil mu čepici do prachu, chytil ho za vlasy a bil tvrdými, rychlými ranami. Kluk se dal do křiku, druzí dva se shrnuli kolem Kuby, ale ten se nebojácně oháněl. Temné oči se mu rozsvítily jasnými plamínky a dravé zuby se ostře

235$

vydraly z úst. Bylo mu dobře v té chvíli, že se mohl bít a že měl příčinu. Rozehnal se a udeřil jednoho do nosu a druhého do žaludku. A tu teprve Kubíček, jako by statečná rvačka a hlomozné pokřikování i v něm rozdmýchalo cosi, co v něm hluboko spalo a bylo zasypáno, tence vykřikl, vyskočil a pouzdrem udeřil do boku uličníka, který první začal bitku. Potom už přišel do víru: chytil kluka za kabát a prudce jím lomcoval, nevšímaje si příliš, že kdosi mu buší do hlavy; i jemu oči zahořely a tělo se prohnulo v rozkoši zápasu. Klubko pěti těl se zazmítalo. Nemilosrdné rány Kubovy brzy rvačku rozhodly: uličníci, každý s ranami a jeden s krvácejícím nosem, se rozutekli, a když už byli mlhou pohlceni, z kalného obalu ještě přidušeně zněly nadávky a vyhrožování.

„Potě ešče raz, esli matě chuť!“ zvolal Kuba do mlhy, ale hned se neurvale obrátil ke Kubíčkovi a zasypal ho celým přívalem nadávek a posměšků:

„Ty bys zaslužil, aby tě zeřnuli! Něcha do sebe biť hlava něhlava, jak dyby byl chromý a zařazeny! Jak tě kdo raz udeři, ty ho dva razy a bez dluheho čekana! Mě začala svrběť dlaň, enem sem se na ty gyzdy podival – a ty čekáš, rozvažuješ se, ež tě kery zkrvavi! Ty juro hlupy – pomaly budě museť s tebu chodiť šandar, abys došel živy domu!“

Kubíček těžce oddychoval, ale nadávání Kubovo zdál o se mu v tom okamžiku spíše lichocením a kamarádským hovorem. Pocítil náhlou vlnu vděčnosti; vždyť jistě, kdyby se nebyl Kuba ukázal v pravý čas, byl by se rváčům neubránil. A jak Kuba uměl udeřit! On by se možná ubránil sám proti třem!

„Ty – Kubo – já bych ti,“ začal přerývaně, ale zajíkl se. Co má dát, co má slíbit?

Ale Kuba, jako by pochopil jeho posunek, zlostné se utrhl a obrátil se.

„Co je mi po tobě?“ drsně se ohnal. „Nic od tebe něchcu, nic – „

„Poslouchej, Kubo,“ začínal zase nanovo pomalu a ne—

236$

směle Kubíček řeč, „mohl bys jít někdy se mnou k nám – „

„To by mi bylo vzacne,“ pohrdavě se stáhly Kubovy rty, „stojim ja o to, o jakési milosti a navščevy! A už sem ti pravil: co je mi po tobě? Prosim se ja tebe? Enem di svoju cestu a o mě se něstaraj!“

Loudavě dal ruce do kapes a s lenivým pohvizdováním se ztrácel v mlze.

Ale najednou přestal posměšný popěvek, Kuba se otočil a vrátil.

Zastavil se před Kubíčkem, napolo sražený a stranou ohnutý. A pozorně se mu díval do obličeje.

„A posluchaj – ,“ řekl nejlhostejnějším přízvukem, „učitě se na študyjach tež německy?“

„To se rozumí, že učíme,“ živě odpovídal Kubíček, zneklidněný otázkou.

„Ale ty ešče hodně něumiš – „ Je to výsměch nebo politování?

A Kuba z kapsy kalhot vytahuje ceduličku, načisto pomačkanou a ušpiněnou.

„Viš ty, slavný študente,“ ptá se úšklebně, „co je to na moravsky?“

Kostnatým prstem ukazuje na hadřík papíru, kde tvrdými a velkými písmeny je napsáno jediné slovo.

„Viš ty, co je to?“

A Kubíček slabikuje: „Lendesfi.“

To je nejtěžší hádanka, kterou kdy dostal! Bezradně se dívá na cedulku a zase mžiká na Kubu.

„Já … nevím … to já ještě nevím,“ praví omlouvavě, „ale já bych se mohl zeptat, jak se to přeloží. Ve škole bych se zeptal… nebo maminky …“

„Ale ja něchcu, aby kdo věděl, že sem se ja ptal,“ mračí se Kuba.

„Já se zeptám, jistě se zeptám,“ ujišťuje Kubíček a vkládá záhadnou ceduličku mezi listy cvičebnice.

„Budu tě čekať,“ slyší nevzrušenou odpověď.

Mlha pohltila Kubu zcela … ještě na chvíli bylo slyšet

237$

jeho lhostejné pískání.

Teď se dal Kubíček do rychlého kroku. Tváře mu pořád ještě hořely a cítil, jak se mu ruce chvějí. V hlavě přeskakovalo sto svítivých a bodavých jisker. Úloha, přepadení, Kuba, cedulička. A už zase se mu zakmitaly brýle pana ředitele, jako by zasvítily z mlžné stěny, a černá kniha, z které čte. Bil se – ale chválabohu, nikdo ho neviděl! Ani policajt v helmě se naštěstí neukázal. A ti rváči – však dostali! A nad strachem a zmatkem se dralo na povrch cosi jako uspokojení, neuvědomělý pud člověka, který se obhájil.

Už přestávají domy a začínají se pole. Hle, Kubíček se dokonce usmívá. A nyní vytahuje znovu z knihy kousek papíru a čte podivné slovo: Lendesfi. Dívá se upřeně na kostrbatá Kubova písmena, jako by chtěl ostrým pohledem je přinutit, aby promluvila, ale marně: tvrdé čáry nevydávají svého tajemství. A on nezná zaklínacího znamení.

První chalupy. I světla už blýskají. A jako zázrakem stojí před ním maminka, vysoká, štíhlá, temná, a usmívá se jako vždycky koutkem úst.

Ale ten teplý i zatrpklý úsměv uvadá v jediném okamžiku.

„Kubíčku, jak to vypadáš?“ Maminka ho obrací ze všech stran. „Synku, co se s tebou dělo? Ve tváři jsi poškrábán, u oka máš modřinu a límeček máš natržený. Bil jsi se, ublížil ti kdo?“

Temný pohled chlapcův upřel se na matku a světlo šlo až z nejvnitřnějších hloubek. Chytil ji za ruce a mazlivě se k ní přitiskl. A slova tryskají horká, popletená: o třech uličnících … že se nechtěl bránit… a. Kuba… jak jim uměl nakládat… a rozutekli se … nikdo nic neviděl, nikdo nemůže žalovat… A jak se k matce cestou tiskne, celá tvář mu svítí.

Matka jde s ním mlčky, jen si vzdychne. Nepraví nic: dělal dobře … špatně?

„Toho Kubu bys moh někdy k nám přivést,“ praví tiše

238$

po chvíli.

„Já jsem mu pravil, ale on – ,“ oživeně ujišťuje chlapec, „on … možná nepřijde … on nechtěl.“

Maminka teď nic neodpovídá, ale musí přijít okamžik, kdy zví tajemství.

„Maminko, ty hodně víš,“ lichotí se, hlavu pořád k ruce jí tiskne, ale zároveň z knihy vytahuje pomačkaný kousek papíru, „ty umíš i německy … víš, co to je?“

A maminka mu bere papírek z ruky a polohlasitě čte slabiku za slabikou: „Lendesfi“.

„Lendesfi – ? Co s tím chceš?“

„Já bych rád … moc rád věděl…“

„A to má být německy?“

„Je to jistě německy!“

„To jsi čet nějakou pohádku,“ maminka se směje, „víš, zakletá skála se otevře, když někdo promluví čarovné slovo. Není to též takové slovo a nechceš otvírat skály?“

Kubíček se zarazil. Není to opravdu čarodějné slovo? Jak k němu Kuba přišel?

„Já nevím – ,“ vymlouvá se, „ale rád bych … jak se to přeloží… jak se česky řekne – „

„Tolik chytrosti já nemám, synečku,“ maminka už je veselá a žertuje, „abych uměla čarodějství. Vždyť víš, že za starých časů čarodějnice upalovali, a to jistě nechceš, abych někdy hořela na hranici. A potom – nejdřív bych musela jít do učení k moudrému černokněžníkovi – a to prý trvá – však jsi sám četl takovou pohádku – sedm roků.“

To je zvláštní, že dnes maminka nechce porozumět a že se mu ještě vysmívá!

„Maminko – ,“ doléhá skoro prosebně, „ty nevíš … doopravdy nevíš, co to je?“

„No, nevím, blázínku – vždyť to není ani německy, kdes k tomu přišel?“

Kubíček se rozsmutnil a cítí lítost. Našlapuje těžce a zdá se mu, že jest už unaven.

A teprve, když jsou doma ve velké světnici, přiznává se

239$

Kubíček po svačině i ke své dostatečné.

Maminka se odmlčí a dívá se upřeně do okna – (to je neomylné znamení, že je smutná) a po dlouhé chvíli praví bezbarvým hlasem:

„To by nezbývalo nic jiného, než pozvat Miru strýce Bernáta, aby s tebou opakoval!“

Ale to on nechce! Byla by to hrozná potupa! Mira má vždycky takový vítězoslavný a sebevědomý pohled, který už sám sebou pokořuje!

A když už ležel, cítil stále, že Mira sedí vedle něho, drží latinskou cvičebnici a drobný modrý sešitek se slovíčky, probodává ho očima a ostře, nemilosrdně zkouší: Král – která deklinace – skloňuj – množné číslo … A potom se představy pomíchaly; ještě se zatřásli tři uličníci v mlhavých obrysech a jejich směšné komolení českých vět zachvělo se tichem, potom Kuba a divné jeho slovo … Je tolik tajemství na světě, která jsou zamčena desaterými klíči. Zví také někdy, proč má maminka velikou jizvu na prsou?

Ale ani Obervová v posteli v druhém rohu světnice nespala. Ostatně tolik nocí už proležela na palčivých drátech, jak se jí lůžko proměnilo, a tolikrát tvrdýma nohama jí pošlapaly srdce vleklé noční hodiny, že jedna noc, v trhaném spánku prožitá, nebyla nic zvláštního. A hodiny zase připravovaly skřipec, dlouhé a bolestné hodiny, jež se smály a bodaly.

Slyšela ještě bratra Bernáta, jak prochází chodbou a jde za čeledínem; slyší jeho silný hlas, jak nařizuje; děvečka z druhé strany přeběhne s utrženým zlomkem hovoru; potom zase z jiného konce slyšet pevné slovo Bernátovo, které malátně nezakolísá.

Ten jinak uměl převzít hospodářství z jejích nepevných a roztřesených rukou! Ten jinak se uměl postavit a zavolat! Je ho vidět od rána do pozdního večera, jak přebíhá dvorem a stodolou a zase běží na pole. Provádí opravy, vyměňuje děvečky, rozděluje práci. Není na rozpacích a každé

240$

jeho slovo letí do terče. A jí, Obervové, jednou v přeletu, jako by jí chtěl hodně názorně ukázat nový svět, hodil vyčítavou i honosivou větu: „Aspoň půl roku musím grunt dávat do pořádku – to je až k neuvěření, jak bylo všecko zanedbáno a zničeno!“

Ano, je to všecko pravda: nehodila se na to místo, ač se ho držela křečovitě. Nyní se selský stroj rozběhl radostně a zadýchaně; po žních má nového hospodáře. Udělal smlouvu, na všecko počítal, na dobytek, na drůbež, na mléko, na obilí. Nemůže říci, že by ji chtěl utlačit: nenechal jí práce takřka žádné a dávky přec vyměřil obstojné. Stala se kapitalistou, který žije bez velkého přičinění z úroků. A už je skoro jako výminkářka, které se dostává bohatého výměnku, může se dívat toliko oknem, jak se druzí lopotí, jak se ve stodole mlátí, jak se připravuje setí, jak se dobytek vyhání na pastvu.

A přece: za dlouhých hodin nočních, kdy umlkal svět i rozkazující hlas jejího bratra, slyšívala divné hlasy, jak se jí v hlavě sváří. Zdědila grunt, ale vlastně ten patří synovi, tomu dětinskému a vytřeštěnému studentíkovi, který nemá nic selského. Měla právo, že pustila to dědictví z rukou už teď a nevyčkala, až bude syn zletilý, aby on naložil se svým majetkem podle svého rozumu? Nepáše hřích, že tak špatně spravuje jeho jmění? Ale – vždyť je tak nejlíp … Teď může být chlapci nejblíž a vychovat z něho něco jiného než sedláka, když k selství nemá ani nejmenší vlohy. A zase ji sevřela tvrdá, kostnatá ruka za srdce: byla by si přála, aby to byl nadaný, vynikající student – – a on pořád jenom prostřední a podprostřední…

Obrazy se kmitají a žijí v barvách i zvuku. – Kolikrát ji přichází navštěvovat za nočních hodin Jakub Oberva, její druhý muž! (Obraz prvního vybledl skoro úplně.) Přichází tak, jak ho viděla poprvé, když přišel kdysi návštěvou k bratru Bernátovi, silný, ramenatý, dravý. Jak jeho hlas je drtivý a pevný! Jak jeho ruce by nejraději na stůl udeřily! A někdy přichází žlutý, sklíčený, jak ležel za nemoci

241$

s blouznivýma očima a s chraptivým hlasem. Ne, ne … ale ten přízrak se vrací s nepotlačitelnou silou a drásavou hrůzou: ona sedí u něho a dívá se na vlhké jeho čelo … křeč, trhnutí, nůž se zablýskl, jiskry udeřily … a pak jí mezi prsty protéká úzký pramínek krve z ňader, pramínek teplý a jasný … V posteli není muž, není Jakub Oberva, urputný starosta lipinský, ale je hrozná nestvůra, vyděšená hlava, křičící plamen, satan z hloubi pekel, je vrah, vrah, vrah, který chce zabíjet v posledním dechu, kdy život už takřka uniká z roztříštěného těla … A přízrak ten ji pronásleduje, vrací se ve snu, je hmotný a strašný; nůž proťal vzduch, noří se do těla a krev vytéká …

Marno přivírat oči a tisknout si na ně dlaně. Nelze spát… A Kubíček už spí, trhaně oddychuje … snad znovu prožívá rvačku nebo výjev ze školy … Bernát utichl, služky zmlkly, ticho, ticho, čas teče dlouhými vlnami a snad se zastavuje nadobro.

… Druhého dne čekal Kuba v ulici, ruce v kapsách a rty sešpuleny k hvízdání. Kubíček váhá a rád by mu nejdřív pověděl omluvný úvod, ale neodvažuje se jen k neurčitému úsměvu.

„Už viš?“ zní otázka úsečná, na kterou se musí dát nevyhýbavá odpověď.

„Nevím,“ vytahuje Kubíček papírek. „Maminka pravila, že to není ani německy.“

„Neni německy!“ posměšek zahroceně vyletěl. „A německy učitel to povidal!“

„Není to čarovné slovo, které otvírá poklady?“ pomalu se dere podivná otázka.

„Ty si hlupy a ničemu něrozumiš!“ nadává Kuba a šklebí se. „A tvoja mama tež tak … ani jedno slovo německy něvi … tvoja mama je tež takova hlupa jak ty. Poklady, poklady!“

Kubíček stojí a zalyká se. Brada se mu třese. Bleskem mu napadne, že maminka chtěla, aby Kubu přivedl. Takového Kubu!

242$

„Kubo – tys – !“ přiškrceně vykřikne. Vzpomíná na nějaké hrozné slovo, na velkou nadávku, aby hodil po Kubovi. Jak nadává starý čeledín Matula, když se hodně hněvá?

Ale Kuba už je daleko. Už zahnul za roh ulice. A ještě si hvízdá.

VI

U brány závodního oddělení čeká hlouček žen: je právě výplata. Brankou procházejí robotníci, volají na sebe, vykřikují pozdrav nebo šprým, kývají na hlídače. Modré baňky v rukou vesele cinkají. A několik kroků od vchodu rozvírají dělníci obálky s penězi, kvapně přepočítávají, dívají se na obal s označením srážek a záloh, mračí se nebo lhostejně zastrkávají peníze do kapes.

Ženy přiskakují, domlouvají, hartusí, dožadují se peněz.

A nové proudy vycházejí z branek … nové pozdravy, smích a pobízení… opět známý posunek: vysypávání peněz na dlaň … vrásky se nakreslí pod zamaštěným kloboukem, rychlé, polohlasité zaklení…

Tvoří se několik ostrůvků, z nichž vyráží neklidná hádka a zlostná odpověď; domluvy žen mají vyčítavou útočnost a naříkavě zdvižení hlasu; věřitelé z robotnických kapes vytahují splátky a chytají liknavé dlužníky za počerněné rukávy; tam kdosi odmítavě poškubuje ramenem a křičí; červeně se nad hlavami zatřepetala nadávka; zrychlená chůze do ulic … „A daj mi pokuj, aspoň jeden děň se člověk može popřať… Ja za to němožu, že výplata je tak mala!…“

Hospody šumí, výčepy jsou nacpány rozesmátými a zveselenými lidmi, plno neklidných a vybuchujících skvrn. Sklepnice běhají, tence vypiskují, neostýchavým slovem udeří, když je vybídka nebo pohlazení dotěrného hosta pří-

243$

liš neomalené. Cinkání sklenic, přiťukávání … rychle se sklenice vypije, jako by se chtěla utišit žízeň po týdny nasbíraná. Na zdraví, na zdraví! Ať žijem! Ať vydělá i starý, plesnivý Korngold!

Harmonika se z chumlu mazlivě rozkvílela. Housle se tence kolem ní ovíjely. Plačtivá písnička, jako když jdeš sychravým večerem a máš zadrhnuté hrdlo. Veselým křikem se na chvilku udusí táhlý nářek. A už to z harmoniky a houslí bije podtrženým rytmem: vesele, vesele, na zdraví, na zdraví! To člověk musí, i kdyby nechtěl, rukou zatočit nad hlavou, do hustého kouře a divokého hlaholu, a mocně vyrazit, aby se hrdlu uvolnilo: Héj, hej, hej…!

Poďubaný a sražený Vahala sedí u stolu a pije. Už má kalné zveselené oči, už se široce směje, už notuje nesmyslnou písničku skřípavým hlasem. A proti němu je kamarád, veselý chlapík, hybný; má černý knírek a neklidné oči, které přeletují z hlavy na hlavu. „Pij, Kunicki,“ křičí Vahala v pocitu blažené svrchovanosti, „pij, potvoro – za tyděň buděmy huby sušiť! A za chvilku přidě roba, kapsu mi převrati, penize vytáhne a ešče uslyšim letanyju! Vidiš, tys chytry – zůstane svobodny, aby se němusel s robu dožirať!“

„A to je dobře pro tebe, že maš robu – ani šestka by ti nězustala v kapse,“ široce se směje mladý robotník. „Pro mě by bylo tež lepši, dybysem měl nad sebu vachtařa.“ A už zase jeho neklidné oči bloudí po hospodské jizbě … tu se zasměje, vesele kývá, jiskry z něho vyletují.

„Chvilku něvydržiš,“ potrhl ho Vahala za rukáv, „pořad ty tvoje oči litaju po světě! Viš, co sem se myslel, dyž sem tě po prvni uviděl? Že maš němocne oči, že si švidraty! A ty zatym – no, to se vi, na kelnerku se směje – ale s tu se daj pozur, ta je dobra – to bys moh brzo poznať, jak je ve špitálu! Něch rob, nic z teho němaš, do něščesťa tě leda přivedu!“

Kunicki sklouzne k němu, směje se, černý knírek potahuje a hned začne, jako by nepozorovaně přešel z jedné

244$

úlohy do druhé, spisovně zdůrazňovanou mazlivou výslovností: „To se mýlíš, kamaráde, netřeba mí opatrných rad! Já jsem se už pořádně ve světě ostřílel! Pracoval jsem v Čechách čtyři roky a rok ve Vídni a v Krakově jsem pobyl – uvidíš, že nakonec se podívám i do Ameriky! A to je dobře, vidět hodně světa, poznat lidi, okusit, jak se kde žije, zkusit trochu dobrého i zlého a potom složit pinklík a vandrovat kousek dále!“

„Ty mluviš jak naš inžinir,“ Vahala se dobromyslně směje, „ten tež tak pěkně: nelze, nemůžete. Člověk by řek, žes tež aspoň inžinir a ni enem montér. No, něvyskakuj – ja vim, montér je pěkné řemeslo a slyšel sem, že sobě vyděláš velke penize. Ale řekni mi, kdy mluviš po našimu a kdy pěkně po česky? Ja dyž sem střízlivý, obyčejně nadavam, dyž mam v hlavě, zpívám – „

„Snad si myslíš, kamaráde, že já mám jednu řeč na všední den a jednu ve svátek?“ Kunicki roztáhl v úsměvu ústa. „O, to ne! Já se naučím každé řeči brzo! Za rok jsem uměl tak dobře česky, že můj kvartýrský chtěl přísahat na to, že jsem se narodil v Čechách – někde vod Slanýho. A německy umím, víš, echt weanerisch. I tomu vašemu ostravskému krákorání jsem už zvykl – a poznáš na mně, že nejsem z Moravy? Jenom polský jsem hodně zapomněl.“

Vtom kdosi na něho volal, do pronikavého úpění harmoniky hlomozil výkřik, Kunicki odpovídal smíchem a kýváním ruky, ze strany mu podával kamarád pivo a v mžiku zase sklepnice, jež se namáhavě protlačovala mezi stoly, mu šeptla do ucha nějakou rozpustilou poznámku.

„Na tebe se každa roba enem lepi,“ volal Vahala už těžce, „a ty … šak ja vim … Ale ja se něbojim, jak sem ti pravil, beru tě do kvartyra, budeš u nas a dobře ti budě, ty podšívko hřichu. Aspoň o všecky penize něpřiděš a roby ti poslední groš něvyberu. A cos ty vlastně, Polák, Moravec?“

„Kdybych já věděl,“ lehkomyslně mávl Kunicki rukou, „to bych ti řek, kamaráde! Všecko a nic. Ve Vídni jsem byl Němec, s naším inžinýrem mluvím německy a on si beztak

245$

myslí, že jsem Němec. A s vami, vy lunti, jak se datě do piťa a jak mě přiberetě dohromady, musim byť Moravec. A v Čechách jsem byl Čech, a jaký! Zlatej pán, jedna radost! Myslím, že jsem jakýsi Vasrpolák. Táta byl Němec od Bílska, máma Polka a eigentlich – es ist eine Nebensache – co ti na tom záleží? napij se radši a tak na zdraví našeho kvartýru, myslím, že mě nebudeš odírat a že dohromady budeme pěkně vycházet!“

A židovská krčma, zaplivaná a začouzená, plná těžkého výparu, dusná a smrdutá, vřela hlomozným opojením; harmonika a housle hrály stále odrhovačku, kterou pár hrdel doprovázelo ochraptilým přizvukováním; opilé blábolení a zlostné výkřiky; šoupání nohou a údery na stůl; vypiskování a úsečné povely sklepnic; drsné nářečí, jež umíralo v dýmu a cinkotu sklenic; několik těžkých německých výkřiků; batolivé pobíhání nahrblého hospodského s lesklou lysou hlavou, jeho drmolivé, hrdelní pobízení…

Klubkem lidí se tlačí Vahalová. Už ode dveří probodává očima dým a lidský křik. Dere se utahaná a tlustá, vydána napospas mlaskavým vtipům; její vysoké těhotenství je surově pozdravováno, ale ona se tváří, jako by neslyšela, jen se zamračeně kolébá na těžkých nohou ke stolu v koutě, kde zahlídla muže. Kolem ní křik a obžerné veselí, co chvilka někdo do ní vráží, ale její pestrý šátek na hlavě pohybuje se znatelně do kouta.

„Roba už mě našla,“ široce hovoří Vahala těžkým jazykem, „pět hospod přehledala, v šeste mě dopadla. Něutěčeš, Kunicki, robě – provazem se k chlopovi přiváže.“

Vahalová stojí u stolu, tvář její je nezdravá a zamračená, oči unavené.

„Už si zase zapomněl, že doma bida a dluhy!“ mrzutě hubuje. „Enem na sebe mysli, putyka je mu milejši ež roba a děti. Mam platiť, gebeno u žida je velke, ež se mi hlava toči, děti su odřene jak vrabli na ulici – ale to je všecko darmo, hospoda je přednější.“

Vahalu zachvátila mazlivá měkkost opilých; rozpřáhl

246$

ruce a plačtivě vykřikoval:

„Robečko, Madlenko, něpyskuj – člověk se musi rozveseliť, ež ho do hrobu hoďa! Napij se, pulečku ti naleju – a šak ani něviš, čemu piju! Podivaj se, to je pan Kunicki, naš novy kvartyrnik, už sem ti povidal, že přijdě k nam – a tak dněs se musimy napiť na uvitanu!“

Vahalová se nevlídně, úkosem podívala na Kunického a pravila posměšně:

„Esli stě su tež takový jak muj chlop, esli tež dušu v gořalce propijetě, chvala bohu, to dostal pěkného kamarada! Do včilška sem se starala o jedneho, ale něrada bysem dvuch z hospody vodila!“

Kunicki se hlučně zasmál, hlavou pohodil a potom se lehce uklonil, jako by ani nebyl v zakouřené židovské hospodě a jako by nehovořil s robotnickou ženou:

„Nebude třeba, paní Vahalová. Kořalku piju jenom při velké lítosti, a to mám málokdy, a pivo se vaří pro dobré lidi. Pro mě byla cesta z hospody vždycky rovná a nikdy jsem ještě nezabloudil. Uvidíte, že budete se mnou spokojena – jsem tichý a mírný člověk.“

Díval se na ni neklidnýma očima a potahoval si knírek; tvářil se nevinně a úsměvně, ale Vahalové se přece zdálo, že se vysmívá. Vysmívá se celým obličejem, který není ani robotnický, ani panský, vysmívá se řečí, která není „po našimu“ zbarvena, vysmívá se mžikajícím pohledem.

Vahalová přišla do rozpaků. „Ja vas něbudu rozsuzovať,“ řekla unaveně a udeřila rukou mužovi na rameno: „A ty se chystaj domu! Penize davaj a kartku od vyplaty!“

„Vidiš, Kunicki, jake je to,“ blábolil Vahala už skoro nesrozumitelně, ale právě že byl pořádně opilý, těžkou rukou vytahoval peníze z kapsy. „Kabat naruby obrati a ty se rozluč s posledním krejcarem!“

Kunicki neodpovídal, jenom se našpuleně díval na Vahalovu bezmoc, jako by ho nesmírně bavil manželský výjev.

Ale když se za pár týdnů přistěhoval, sám chtěl, aby se jeho příchod pořádně oslavil.

247$

To už měla Vahalová po porodu. Narodil se jí třetí chlapec, ale slaboučký, neduživý křikloun. Sousedky z chodby se jí nahrnuly do světnice, udělaly si záminku, že jí poradí a přinesou krapet mléka, ale ve skutečnosti žluté oči pronikaly rodičku a ohmatávaly ubohé tělíčko. Připajdala se Polka, suché její rty se čarodějnicky třásly nad rozplakaným dítětem a její moravskopolská hantýrka pronikala maskou sdílného soucitu: „Vyglonda bardzo bidně ten syneček, něbendže dlugo žyč. Panbuček chce měč andželička.“

Tenkrát umučená a rozštípaná Vahalová, lámaná stále trhavou zimnicí, zatoužila celou duší, aby se uskutečnila tlachavá řeč staré Polky. V polovičním blouznění hledala slova zmatené modlitby, aby byla vysvobozena ona i ten žalostný, rozplakaný kousek masa vedle ní. Když večer přišel Vahala, rozlícený a hrubý, nadával nad nepořádkem a k její posteli házel úšklebné věty. Už prý aby se člověk šel oběsit! K čemu bylo třeba ještě jednoho darmožrouta! A narážel neostýchavě před dětmi na chytré praktiky jinych rob v kolonii, které by se pěkně poděkovaly za takové boží požehnání. Ty už znají cestu, jak zahnat ode dveří nemilého hosta.

Vahalová poslouchala v poloviční mdlobě. Byla příliš slabá, aby mohla odpovídat. Avšak dítě neumíralo, tenký kahánek jeho života se den ze dne nerozhodně třásl, ale bolestné vrnění a hned zase pronikavý pláč ukazoval, že nezhasíná. A za dva dny musela Vahalová vstát, vybičována výčitkami mužovými a jeho vzteklým nadáváním. Zapotácela se u postele žlutá, s opadalým masem, s velkými červenými kruhy před očima. Viděla pořád červenou a svraštělou hlavičku, znetvořenou pláčem, plamennou kouli, která z peřinek stoupala a hořela jí před očima.

Když se přistěhoval Kunicki, značilo to, že se všecek život soustředí do kuchyně. Světnice byla pro něho, pro nového kvartýrníka, a když měl příhodnou šichtu, tedy za jeho nepřítomnosti pro Vahalu. Ale do kuchyně se musel

248$

natlačit ještě jeden slamník, kde spala na zemi Vahalová, a kolébka s dítětem. Bylo tam těsno, dusno, smrduto, ale nebylo lze jinak: Kunicki měl dát peníze, za prádlo, za byt, za stravu – a po každém rýnském jak se lačně natahovala uvadlá ruka Vahalové! Bude lze žít a nepozná se, co Vahala propije.

Kunicki poslal první večer pro pivo a dětem pro cukroví. Nalil nejdříve Vahalové a mluvil s ní, jako by byla panička. Vykládal o svých vandrech a že nevydrží dlouho na jednom místě. Vahala se brzy opil a šel spát, ale Kunicki zůstal sedět, popíjel a byl pořád veselý, pořád mluvil pěknou panskou řečí a nebylo poznat dost málo, že pil.

Hrbatý Jindra v koutku kuchyně se díval do osvětlené světnice a poslouchal řeči o Kunického toulkách jako zjevení. Ale Kuba si jeho výkladů příliš nevšímal, neboť ho zajímala jiná věc: jednak se mohl dobře napít piva a bylo mu v hlavě příjemně, ale zejména přemýšlel, jak uschová krejcary, které dostal od cesty. Kam je dát, aby na ně nepřišly slídivé oči máminy? Lehl si na slamník, kde spala máma v noci, a potichu, jako zločinec, který se prohrabává tvrdou zdí, dlabal do proleželého plátna; už ví, už je vyhráno, schová peníze do slámy. Mámě ani na mysl nepřipadne, že spí na krejcarech. Ale brzy ho přepadl strach a pochyby: máma se může v noci pohnout, krejcary by zacinkaly a už by bylo po nich amen. Vytáhl je znovu a pomalu odštípl kousek podlahy u zdi za starou almarou; tam schoval peníze jako vzácný poklad. Když už všichni spali, když táta hlomozivě chrápal a novorozeně trhaně ze sna vzlykalo, když vzduch houstl pachem lidských těl i výpary kuchyně, on se třásl bázní, aby nepřišel o jmění, a počítal, kolik cigaret si může za ně zítra koupit.

Od té doby byl Kunicki novou, hodnotou v jejich životě; měl větší cenu než všichni ostatní dohromady, a čím více jeho slovo nabývalo určitosti, tím více Vahala ztrácel vážnost i autoritu.

Kuba se mu zpočátku v duchu vysmíval. Byl mu

249$

protivný nejvíce řečí, panskou, nijak robotnickou. A též tím, že má pořád peníze: sáhne do kapsy a rýnský řinčí. Ale za nějaký čas změnil se vztah Kubův k němu od základu; neurčitě chápal, že je to někdo, kdo roste nad něho o několik hlav.

Začalo se to vlastně nepatrnou příhodou. Listonoš dal na ulici Kubovi psaní pro Kunického. Kuba přeskakoval schody, vrazil do kuchyně a hlomozně otevřel dveře do světnice, kde se Kunicki právě oblékal. Na prahu zavolal zrovna tak, jak když na ulici pokřikoval na synky z kolonie: „Kunicki!“ A tu se Kunicki obrátil, v očích mu lehce blýsklo, jednou rukou vzal Kubovi psaní z ruky a druhou ho bez obtíží vtáhl do světnice. Teď Kuba nevěděl ani sám, jak se to stalo: Kunicki udělal rukou zvláštní hmat, zmáčkl mu neznatelně krk, že se dech zastavil a oči se bolestně vytřeštily; pak přitlačil se k němu a mluvil mu do tváře šeptavým, ale určitým a poroučejícím hlasem: „Pamatuj si, všiváku, že se jmenuji pan Kunicki a pro tebe jsem pořád jenom pan Kunicki. Pamatuj si za druhé, že musíš zaklepat na dveře, když chceš ke mně přijít.“ Ale hned se obrátil, rukou tleskl, jako by se nic nebylo stalo, a ukazoval zuby v dialektickém přechodu: „Ty se naučíš, ty se všecko naučíš, tvoja hlava není ze dřeva. Tumáš za cestu.“ Vstrčil mu do ruky pár krejcarů a lehce ho vystrčil za dveře; Kuba se jen vyjeveně díval, jak to, že už stojí zase v kuchyni a ve světnici že si Kunicki notuje veselou písničku.

To všecko Kubovi velmi imponovalo. Ten si nenechá kašpary ze sebe robit! Ten nebude křičet a nadávat, ale ráz dva … chytí za krk … a ty už nedýcháš a oči máš navrch hlavy … A Kuba si ohmatává krk, kde dosud cítil silné vbodnutí mužského palce. Jak to mohl udělat? Trošku rukou pohnul a už se nemůžeš bránit… Kuba zkoušel hmat a umiňoval si: tomu se musí naučit, to bude pro něho nad jiné užitečné! Vyzkouší to – ale na kom? Na Jindrovi, na prvním lepším synkovi z kolonie, s kterým se dostane do bitky?

250$

Ale nejen pro Kubu, pro všecky bez rozdílu byl to pan Kunicki. Usmíval se, žertoval, ale každý cítil, že chce být něco jiného. Vydělával hodně peněz, ale všecky jako by protékaly jeho prsty, příliš roztaženými. Poslal často pro pivo, poslal ke kupci a k uzenáři, když si chtěl po večeři ještě popřát. A někdy zase celé večery se toulal, neřekl slovíčkem, kam jde, a nikdo se ho neodvažoval vyptávat. Jenom Vahala – ale to tenkrát, když už měl v hlavě, udělal několik vtipů, na které Kunicki odpovídal se smíchem, ale tak, že jeho úsměv spíše vyhrožoval. A za chvilku už řeč obracel jiným směrem.

Divná věc: hrbatého Jindru neměl rád. Neřekl mu to ani slovem, a přece to chlapec-mrzáček vycítil. Ten sedával v koutě, odkud plaše svítily jeho mučednické a modré oči, a mořil se nad německou čítankou. Učil se článkům nazpaměť a z kuchyně se ozývalo polohlasitě pětkrát, šestkrát zpívavým hláskem: „O Tannenbaum, o Tannenbaum, wie treu sind deine Blatter – „ Bylo to jako uspávané kolébání. Kunicki byl tenkrát ve světnici a najednou zlehka otevřel dveře, stál na prahu a divně se smál. Smál se více hybnýma očima a stažením rtů než zvukem. Jindra jakoby zasažen, přestal sé učit a zadíval se na Kunického, který si sedl na okraj lavice u kamen.

„Kde máš mámu, Jindřichu?“ začal lhostejně, ale pořád pozoroval znetvořené tělo chlapcovo.

„Odešla už před hodinu a pravila, že pujdě do kupca.“

„A co se to eigentlich učíš?“ oči zabloudily na rozevřenou knížku.

„Písničku,“ pomalu odpovídal chlapec, „lera nam dava na ruku a po prstach, dyž něumimy auswendig.“

„To je v pořádku,“ ušklíbl se Kunicki, „učitel musí mít ve škole hůlku a musí školáky mlátit po prstech. Co by z nich bylo, kdyby jim občas nenařezal?“

Hrbáček se podíval na něho zmateně: nerozuměl, jaký smysl je v jeho řeči.

„A poslouchej, Jindřichu,“ začal zase Kunicki, „učíš se

251$

písničku o vánočním stromku. Učíš se O Tannenbaum, o Tannenbaum. Ale to je písnička moc hloupá – co?“

Proč by to měla být hloupá písnička? Jindra nechápal: byla ve škole uložena, tedy se učí.

„Ještě jsi na to nepřišel, že je to písnička-hloupá, a už budeš mít jedenáct roků? Až se půjdeš dívat na vánoční stromky, podívej se, kdo má nejpěknější.“

Vtom vrazil do kuchyně Kuba, udýchaný, s divokýma očima. Byl zamotán do starého kabátu, z něhož načišela zimní sychravost a vlhko.

Když viděl Kunického, zarazil se, ale hned shodil čepici a pozdravil.

„Kuba ti poví,“ podtrhl ústy Kunicki, „kdo bude mít nejpěknější stromek.“

„To ja vim,“ mávl Kuba rukou, kvapně se svlékal a slídivě se díval po hrncích na plotně. „Taube – jeho tata je derektor – a Braun, to je zas inžinirske děcko.“

„No, vidíš,“ kýval Kunicki hlavou, „tak to má být. Nejpěknější stromky dostanou boháči, Kristkindlein přijde k inžinirským a derektorským synkům, přece se nebude špinit s takovými boraky, jako ty jsi, Jindřichu. Ty dostaneš ořechy, trochu jablek – ale zapomněl jsem, ve škole bude rozdělování, Bescherung, dostaneš botky a šátek na krk.“ Jindra se dívá stále zmaten. V hlavě mu svítá, že Kunicki mluví strašné řeči, jakési hříšné rouhání, které se nesmí poslouchat, aby člověk nepřišel do věčného ohně.

Ale Kuba sebou pohnul, zasmál se a brada se mu vysunula:

„A či je na světě spravedlnosť?“ vykřikl znovu myšlenku, která ho tolikrát trápila. „Ten Taube se s každým ve škole bije a lera se na něho enem směje a povida mu sladce: Sei brav, sei brav – „

„No, vidíš, Jindřichu,“ kývá Kunicki hlavou, „ty se budeš učit O Tannenbaum. Ale Kuba se bude prát a učitel ve škole mu naloží na hřbet. Že tě učitel bije?“

Kuba se pomračil a bručel cosi nesrozumitelného.

252$

V té chvilce ho napadlo, aby se zeptal Kunického na smysl záhadné učitelovy nadávky. Ale ještě není čas, pravil si sám, přijde hodinka, kdy to bude snazší.

„Tak se uč,“ Kunicki odchází zpátky do světnice, „ale potichu, za chvilku se vzbudí ještě ten malý muzikant v kolíbce a potom bude veselých písniček celý dům.“

Jindrovi sklesla knížka na koleno a jeho oči se trpitelsky zamžily; nerozuměl tomu, ale písnička se mu zdála opravdu směšná. Zato Kuba spokojeně luskl prsty, měl neurčitý pocit, že to nemluví ani Kunicki, ale on sám, jenže rozumněji, ozdobněji.

Ještě víc se sblížil s Kunickým při kartách. To bylo za ohavného zimního odpoledne, někdy v únoru, plného rozmoklého sněhu a řídkého bláta. Kunicki byl mrzut; vyjít nemohl a Vahala v kuchyni přemílal zase rodinné svízele po dlouhých dvanáct roků. Tu Kunicki otevřel dveře, zašustěl v ruce kartami a pravil: „Aspoň ty karty člověku zbyly, když je dnes jak v kriminále.“

„Ve dvoje?“ mdle se ptal Vahala. „To neni žadna zabava – jak by jeden druhého do hlavy bil.“

Kuba vyskočil z kouta a pravil nesměle: „Mě bystě mohli přibrať – „

„To skoro začinaš,“ bez přechodu se rozčiluje Vahala, „karty v dvanasti rokách! Zaliz do kuta a ani se něhybaj – pro tebe su karty!“

„Ale proč by ne?“ ujímá se Kuby Kunicki. „Zprubovat by se mohlo. A umíš ty hrát?“

„Umim – trochu – „

Ale to se už směje: jak by neuměl! Kolikrát hrál na službě s čeledíny, na pastvě s lipinskými pohůnky! Kolikrát i nyní si vzpomněl na špinavé lístky!

Dali se do hry a Kuba se vracel pohledem znovu a znovu ke Kunickému. Nemohl jinak: byl k němu neodolatelně přitahován. Všecko bylo divné: nekřičel jak táta, nesakroval při špatné kartě, nevyčítal falešnou hru, když prohrával, ale jenom úsměšek mu lítal po rtech a v očích jiskřičky skákaly.

253$

A hrál, že brzy vášeň hry přeskočila na všecky tři … a pak se stmívalo a hráli až pozdě do noci.

K jedenácté Kunicki klidně vstal od stolu a hry, jen trochu zarudlý, dal uvařit ještě černou kávu a vytáhl z kouta svou láhev rumu a nalil do kávy Vahalovi, nalil sobě a potom se na chvíli zastavil, ale nakonec se ušklíbl a přilil i Kubovi.

„Karty umí hrát – ,“ smál se, „a už není v kartách učeň, ať se naučí i černé s rumem.“

A pozvolna upíjeje z hrníčku, pravil malátnému Vahalovi s rozvahou:

„Ten tvůj synek – „

„Neni muj,“ zahučel Vahala do hrníčku.

„To je jedno. Ten synek je – no, sakrment.“

Kuba zazářil. Pochopil, co to je vysloveno: ne nadávka, ale pochvala. Velká, slavná pochvala.

Oči se mu už blaženě zavíraly a spalo se mu té noci měkce, jak málokdy předtím.

Druhého dne pochopil, že přišel okamžik, kdy se může Kunického už optat beze strachu. Skoro jako rovný rovného. Zaklepal a vkradl se do světnice, ale jeho úsměv byl kamarádský a důvěrný.

„Co chceš, ty darebáku, co hraješ v karty jako starý voják?“ uvítal ho Kunicki s drsnou sdílností.

„Pane Kunicki“ – a Kuba usedá na kufr, „umitě vy hodně po německy nadavať?“

„Nač to chceš?“ zeširoka se rozesmál Kunicki. „Zdá se mi, že z tebe roste pořádná potvora a že mámu bude pro tebe mockrát hlava bolet.“

„No – ja bysem chtěl věděť,“ naléhá Kuba a v jeho hlase je prosebná útočnost, „řeknitě mi, prosim vas, jak se po německy nadava!“

„Aha, potřebuješ to pro školu!“ Kunicki si založil ruce, postavil se před něho a díval se úsměšnýma, pohyblivýma očima. „Jenom nadávej tak, jak ti zobák narost, nadávej po ostravský! To je krásná řeč, která se hodí k nadávání nade

254$

všecky! Každý ti bude rozumět a můžeš se vsadit, že i za to dostaneš po svém ostravském ksichtečku!“

„Pane Kunicki, něvysmivajtě se mi,“ zdůrazňuje Kuba ještě s větší urputností, „hrubě mi na tym zaleži … Jiného se němožu na takové věci ptať.“

„Já tě mám učit, ty mladý gaunere?“ smích Kunického je tišší a vniternější. „No ale – ty beztak rosteš ke trápení lidem. Tak – zum Beispiel – verfluchter – – „

A Kunicki háže do světnice nadávky, už jich rozhodil celý příval a vzpomíná si nové a nové, kterým Kuba ani hláskou nerozumí; synek je chytá, napjatě, ve střehu, jako ptáčník, který si vyšel na lov. Ale ani jedna se ještě neuchytila: v očích jsou ještě roztaženy sítě, ale ptáci letí nad nimi a sítě se marně napínají.

„Ještě máš málo?“ kroutí si Kunicki knírek. „Už je to celý Wörterbuch.“

Kuba jenom kroutí hlavou.

„Vždyť už chodíš skoro půl roku do německé školy a ještě neumíš nadávat? Člověk se naučí v cizí řeči nadávat za čtrnáct dní,“ ušklíbá se Kunicki.

„Pane Kunicki,“ Kuba se pevně dívá, „a može se tež nadavať: Lendesfi?“

„Lendesli? – Ah so,“ a Kunicki zaluskl prsty, „elendes Vieh! Jawohl, mein Lieber, to je též pěkné slovo! To je – jak bych ti to řek: mizerný dobytku, bídné hovado – „

Kuba zrudl a spodní ret se mu odchlípil.

„Ahá, tak ti ve škole nadávali,“ hádal Kunicki. „A kdo?“ „Lera,“ řekl Kuba suše.

„Co naděláš?“ potměšile se Kunicki ušklíbl. „Učitel má právo a nebude s tebou dělat velké parády. Náš učitel bil tak ve škole, že nás hřbety pálily dva dni.“

„Ale ja mu to nědaruju!“ vyrazil Kuba prudce a zdvihl ostře bradu.

„Nědaruješ!“ Kunického oči vesele tančí. „To je velké slovo, ale málo vydá. S větším pánem, než jsi sám, musíš žít v dobrotě. Musíš být pokorný a poslušný, jako je Jindra!

255$

Nechat si všecko líbit, skrčit se do koutečka, a když ti učitel napohlavkuje, pěkně se uklonit. Küss die Hand, Herr Lehrer!“

Kunicki se směje, celá tvář se mu směje, oči, černý knírek, bílé zuby, červená kravata. Přikročil ještě blíže ke Kubovi, vzal do hrsti jeho černé, rozcuchané vlasy, klátil jimi a říkal polohlasitě tenkým, zpěvavým hlasem:

„Ty jsi, Kubo, sakrment – „

Kuba nevymanil vlasů z jeho hrsti; bylo mu dobře v ní.

A Kunicki třepal hlavou a mluvil věty jako pro sebe, polo posměšně, polo vážně:

„Kdo spoléhá na spravedlnost, ten se v blátě utopí. Spravedlnost je: ty mi jedenkrát, já tobě dvakrát. Kdo si nechá nabít, patří do kriminálu.“

Ale pak sebou trhl, jako by ho někdo zavolal, sedl za stůl a zabručel:

„Eh, tys ještě hloupý synek, ty takovým věcem čerta rozumíš. Jdi do kuchyně, tam je pro tebe místo. Máma přijde za chvilku a bude dělat zase kravaly – a to já nemám rád.“

Kuba vyšel ze světnice se sklopenou hlavou a sedl si v kuchyni na židličku u kamen; ucítil chlad a chtěl zachytit trochu tepla z polovyhaslých kamínek, z „vincka“. Ale u vincka už seděl skrčen Jindra, kolena u brady a oči v německé knize; učil se, jako by se trpělivě zuby prokousávaly v hromadě nechutné kaše. Kuba o něho zavadil, zahučel nevlídně: „Uhni!“ a přitlačil se zády ke kamnům. Hrbáček neřekl ani slova, podíval se udeřené a odbelhal se kousek dále na podlahu.

Kuba seděl a nemluvil. Bylo mu divně: ještě Kunicki mu hlavou třepá: Ty mi jedenkrát, já tobě dvakrát. – Černý, zarostlý učitel stojí před ním a německy diktuje: Achtmal sieben ist – A vlastně bylo to škaredé, že odstrčil Jindru – je přece hrbatý a bránit se nemůže! A tak – proč aspoň nevykřikl, proč aspoň nenadává, proč se jenom dívá jako pes, do kterého se kopne?

Vyskočil ostře a zlostně. „Sedni se na moje misto, Jindro,

256$

mi neni zima,“ zahučel a sedl si na postel. Teď by bylo nejlíp jít do ulic, brouzdat se sněhem, zajít daleko, vidět lidi, dívat se do oken anebo se ztratit až k haldě. Sto chutí měl, ale přijde máma a její vyčítavý křik byl mu protivný. Zrovna jako Kunickému!

Ale za rok, za rok, až bude ze školy ven, až si vydělá sám nějaký krejcar, potom budou jinačí časy! Ať se táta opováží ho mlátit a máma nadávat!

Od toho dne začal tajnou vojnu s učitelem. Už trochu chápal německy, už těžce přeslabikoval i odstavce z čítanky, ale byly hodiny, kdy učitelův výklad mu bzučel kolem uší jako nesrozumitelné dopadání jednotvárných kapek. Unavovalo ho skládat jakýsi celek z drobtů slovíček, kterým rozuměl, a z učitelových posunků dohadovat se smyslu ukrytého kdesi na dně. To více zajímalo dívat se oknem, jak sněhové vločky se rozbíjejí o skla, počítat, kolik je klobouků ve třídě, ušklebovat se v duchu, jak má David Rosenzweig velké uši. Ale zprotiví se i to. Do lavice se chytře zarazí pero a vesele se drnkne, když je učitel v jiném koutě – a potom je třeba se dívat co nejnevinněji. Učitel vyskočí, jak bys ho jehlou píchl, a už směšně po klase pobíhá. Wer hat das gemacht? Všichni se rozhlížejí, Davidek Rosenzweig si div hlavu neukroutí. I Kuba se otáčí a jeho oči se smějí. „Sehrschan, weisst du nichts davon?“ Kuba vstává a přesvědčivě vrtí hlavou: „Nein.“ Ať se lera podívá, na peře v té chvíli stojí.

Též je veselé přinést z domu kousek sádla a namazat učitelovi židli. Ale je to těžký vtip a zřídka se podaří. Učitel ustanovil školáka – to se ví, inženýrské děcko s křivým nosem – a ten je Klassenaufseher. Hehe, dívá se jak vachtarský pes a zapisuje do sešitku, kdo křičel a skákal. Ale 1 tak se Kubovi dvakrát podařilo židli namazat.

Učitel se vzteká, drží se za kalhoty, kde sádlo udělalo Pěknou kaňku, vyslýchá a nadává. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neví. Učitel křičí víc a víc a brada se mu směšně hýbá. Do klasy je zavolán Schuldiener, ale ani ten nic neví. Neví,

257$

to se ví, ani Jakob Sehrschan, který hlavou kroutí, jak si moh lera sednout do mastnoty.

A je deset jiných věcí, kde se možno učiteli mstít. Potají – a na tváři vyjevený údiv. Namazat tabuli, aby na ní nebylo lze psát. Podrazit nohy, ale jenom jako náhodou, Klassenaufseherovi, aby si rozbil nos. Učitel málo bije a nerad nadává, ale rozvztekluje se při takových kouscích. Kubu trhá často za vlasy a volá do jeho lavice tenká slovíčka: frech, faul… Dvakrát ho zpohlavkoval, že v přestávce schválně mluvil moravsky a vykřikoval neslušné nadávky, ačkoli bylo přísně nařízeno, aby se moravsky ve škole nemluvilo. Ale ať, ale ať, bude to trvat jenom jeden rok … A za rok bude volný i Jakub Sršáň i Jakob Sehrschan …

Ale na jednu pomstu číhal celé měsíce a provedl ji až na jaře, kdy bylo možno se zase toulat daleko za ulicemi. Vyšpehoval, že učitel chodí s jakousi frajlinkou a vrací se za tmy; jednou chodí do polí, jednou k vodě. Číhal na něho v chladné tmě, skrčen v příkopce jako zloděj. Celé hroudy mazlavého, špinavého bláta nasbíral a urovnal kolem sebe.

A už jde černý lera – jak se tlačí k frajlince! Dva stíny splývají, temné, nezřetelné. Lichotivý, domlouvavý hlas prosakuje z jarní tmy. Pár kroků jsou od něho – a prásk prásk, sype se spousta bláta a hlíny. Aby tak netrefil on, Kuba! Pisklavý ženský hlas poplašeně naříká. A mužský hlas – hlas baby babské – směšně volá: Wache, Wache! To si počkáš na vachmana! Zatím už jako chytré zvíře, přikrčen k zemi, utíká do tmy, stále hustší a přátelštější, Jakub Sršáň, umazaný a promrzlý. Ale je mu dobře, prsa se rozšiřují a srdce vesele bije. Spadla z něho napolo tíž. Nadobro spadne, až provede ještě druhou věc, kterou promyslil a kterou jistě provede: až za-pozdního večera vhodí kámen do jeho jizby. Velký kámen jak hlava – ať třeba rozbije lerovi lampu i obrazy! Ten kámen vhodí, jisto vhodí!

Ten večer byl od táty strašně zmlácen, že přišel jako cihlář v noci, ale při tom bití necítil nejmenší nenávisti. Bylo to v pořádku a potom je to vedlejší věc. Ta hlavní se

258$

stala před chvilkou. Nadávání a žlučovité výčitky letěly do prázdna; za chvíli jich nebylo.

Ale druhého dne měl celé dopoledne ve škole vyplněno velkou rozkoší. I trochu strachu bylo v ní, ale to vlastně příjemný pocit jenom zvyšovalo. Učitel přišel do školy nadobro nový ve svátečních šatech, u ucha trochu poškrábán, mrzutý a málomluvný. Díval se do všech koutů podezíravě a nenávistně, ale letěly mu vstříc jako obyčejně jenom oči unavené nebo šplhavé, nechápavé nebo oddané. I Jakob Sehrschan se hlásil na čtení. A četl, těžce, kostrbatě, plno chyb, a učitel ho řemeslně opravoval, až najednou bez příčiny vybuchl a kázal mu se posadit. Opět ho bodal slovíčky, frech, faul, ale Kuba byl by se nejraději dal do řehotavého smíchu, až by se to třáslo v celé škole. Tolik hlíny a bláta … jak slečinka pískala… Wache, Wache … to se ví: frech, faul.

S jednou věcí byl ovšem na rozpacích: má se přiznat Kunickému?

Jinému za nic na světě, ani kdyby mu mlýnský kámen na krk uvázali. Ale Kunicki je přece jeho – co? – no, tak jako kamarád. Jemu řek, že to lerovi nedaruje. A tak jednoho večera, když byl s ním doma sám, vysypal před ním celou příhodu s líčenou lhostejností jako samozřejmou věc. Kunicki se zasmál a řekl prostě: „Všiváku!“

Tak mu už mnohokráte nadávali, ale od Kunického to znělo úplně jináč! Vždyť se při tom směje a oči mu hrají. Škoda že nepraví: Dobřes udělal, Kubo. Ale to se přece už rozumí samo sebou.

Kunicki se obrátil ke stolu: „Chceš, Kubo, cigaretu? Sportku? Vykuř ji u mne, aby nikdo nic neviděl!“

Už je věc jistá: Kunicki je s ním spokojen.

Vyřizoval mu mnoho věcí: chodil pro pivo a pro nejpodivnější dobroty. Nosil písma a lístky jakýmsi frajlinkám. To dělal rád: jedné, takové světlé a velké, nosil vzkazy i dvakrát za týden a ona mu dávala od cesty šestku a někdy dvě.

259$

Když k ní přišel, smála se na něho a vždycky volala: „Máš?“ A potom ji jednou viděl u nich, doma. Kunicki ji přivedl večer, když byl Vahala na šichtě: poslal pro pivo, pro vuřt, pro sýry. A potom mámě cosi v kuchyni vykládal, ale Kuba slyšel jenom nezřetelně: noc, nic zlého. Máma házela rukama a polohlasitě vykřikovala; byla strašně dopálena a těžce oddychovala, jak dělala jenom v největším hněvu. Kunicki jí strká do ruky peníze, směje se, po rameně popleskává. A máma křičí na děti: „Spať pujděmy!“

V kuchyni je tma, děvuchy už oddychují. Jindra ze spaní cosi mluví. Kuba leží na houni, ale převaluje se beze snu; je trápen velkým tajemstvím: ta panička nešla domů. Slyšet z jizby, jak se směje, má pěkný hlas, jako když rýnský na stole cinká. Mluví potichu, ale ať Kuba zatajuje dech sebevíc, nerozumí. Mluví jisto německy!

Ale tu se Kuba krade potichu jako nejtišší kočka ke dveřím.

Oči přitiskuje ke klíčové dírce, ale nic nevidí: kus světlé stěny se mu v očích blýská. Ale kdosi oddychuje v jizbě zhluboka, zhluboka, a smích … To ona, to je její smích …

Ale v nejbližším okamžiku se mu zatmělo v hlavě a prudká bolest mu projela tělem. Máma ho kopla bosou nohou do boku a zacpala mu ústa, aby nekřičel. Hodila ho zpátky na houni a potichu bila. Dusil se skoro pod starým kabátem, kterým v noci se přikrýval a kterým mu omotala hlavu. Cítil její tíhu, jak ho tlačí k houni. A rány padají do nosu, do brady, do krku.

Potom je volný. Vydechne jak omámen a nejraději by strašně křičel, ale cítí, že nesmí. Kvůli Kunickému nesmí! Protahuje se, rány pálí. A máma na slamníku cosi přidušeně hučí.

Potom je ticho, i v jizbě ticho. Přestal smích, přestalo šeptání.

Za rok, za rok, až bude mít čtrnáct roků a bude ze školy ven! Ani máma ho nesmí potom bít!

260$

VII

Ten den přišel, kdy Jakub Sršáň, robotnický synek, drží v ruce arch papíru, že je volný a škola nemá na něho práva.

Lhostejně skládá vysvědčení a nejraději by teď, na schodech školy, dal se do hlomozného křiku, až by učiteli a tlustému šuldyrektorovi vlasy na hlavě vstávaly.

Jakési zvědavé oči dívají se mu přes rameno do papíru. „Zeige – ,“ dechne mu do tváře.

Ale Kuba dává loktem znamení, že si nepřeje zvědavosti spolužákovy.

A potom: už se nemusí nutit do němčiny, už pro něho zakazování učitelovo neplatí! Na tom archu papíru je napsáno, že dnes šel do školy naposledy!

„Ztrať se, syp se!“ odpovídá nevrle a úkosem se dívá na zvědavce.

„Ukaž, jake maš noty,“ tlumeněji doléhá neodbytný zvědavec, ale už moravsky.

„A či se myslíš, že mi na tym co zaleži, jake mi dal hlupy lera noty,“ posměšně vysunuje Kuba ret a vychází ze dveří. Jen na chvilku se zastaví: to za ním je Volksschule, černý, zarostlý učitel, popsaná tabule, lavice, a před ním – - velký, slavný, nekonečný svět.

Zvědavý hlas druží se k němu i v ulici a cupká vedle něho, jak potulný psík.

„Mi je to ganc jedno, co na vysvědčeňu naškrabal,“ mluví Kuba, ale nedbá příliš na dotěrného kamaráda; mluví tak mnohem víc pro sebe, mluví z něho radost ze svobody. „To se vi: genúgend, nichtgenúgend, Sitten drei – und so weiter. Bylo by nejlepši, dybysem tu papirovu handru na kuščky roztrhal a rozhazal do všeckych stran světa – ale na tym vysvědčeňu je napsané, že sem ze školy propuštěny a enem temu je mi ten cajgnys milejši a dražši ež velke poklady!“

Zrychlil krok a pokračoval, nedívaje se ani, jde-li někdo vedle něho: „A lera, ten černý směšný chlopek, može robiť,

261$

co chce! Nakonec sem už všeckemu rozuměl, co vykladal, ai čitať sem uměl z lesebuchu, ale zprotivilo se mi to! Něbudě už stať nade mnu, něbudě se vysmivať, něbudě se pošklebovať ani hroziť – už smy svoju písničku dozpívali! Dyby to mělo dele trvať, byl bysem se musel ve škole zalknuť!“

„A co včil buděš, Sršaň, robiť?“ slyší hlas někde za ramenem.

„Robiť budu,“ zasměje se slovní hříčkou a bez rozloučení zahne do druhé ulice.

Doma táta se jenom zamračeně podíval na arch papíru a vložil jej do velkého parádního džbánu, který stál na Šifonéru.

„A spoň jeden přestaně mě vyžirať,“ hodí po Kubovi nevlídné zavrčení.

A když přišel z šichty Kunicki, byla malá porada, co s Kubou. Kunicki se smál, když uviděl vysvědčení, a trhal Kubu za vlasy: „Moh bys jít rovnou na vysoké školy! Moc hezké psaní o tobě posílá učitel! Měl bys mu za to poděkovat!“

„Gyzd, k ničemu to neni,“ vrčí Vahala, ale Vahalová složila ruce na neforemném těle a dívala se unaveným pohledem na muže, kteří rozhodují o jejím dítěti.

„No, to se ještě neví, k čemu je,“ ujímá se Kunicki Kuby.

„K čemu je!“ vybuchá Vahala zlostně. „Na šachtu pujdě – co jiného! Za učňa ho ve verku něvezmu, šlosařem němože byť, ani elektrotechnykrem, dyž něma byrgerky! A ja za něho orodovať něpujdu! Ať se už stara o sebe sam!“

A krátce bylo ustanoveno, že bude Kuba hledat robotu na šachtě.

Kubu v prvním okamžiku divně zamrazilo. Šachta – a on si představil jakýsi strašný sklep, tisíckrát delší a černější, než je jejich, hluboko pod zemí, sta metrů nad hlavou, a sebe jako drobnou myš, hrozně začerněnou, jak se zuby dobývá do uhlí. A kolem dokola nic jiného, jenom tma a hrozné hory uhlí, on ztracen a všemi opuštěn, ani nejtenčí hlásek nepronikne vysokými uhelnými skalami.

262$

Ale nikdo se ho neptal, bude-li mít strach a jaké vidiny si vytváří z šachty, ve které nikdy dosud nebyl. Bude to daleko od kolonie, ale to je přec nejmenší věc, je mladý, je silný a nejméně na tom záleží, když se takový Kuba dvakrát denně pořádně proběhne.

A potom cesta do předpeklí: s pracovní knížkou do kanceláře a k doktorovi.

Doktor je mrzutý; deseti lidem se najednou svléci káže. „Co bolí? Eh nic! dáme prášky! To není jenom doma ležet! A ty do roboty? Na šachtu?“

I hodina udeří, kdy jde Kuba poprvé s modrou baňkou a krajíčkem chleba k šachtě.

Je jitro, píšťaly hučí, lidé pospíchají ulicemi. A znovu se rozhučely velitelské sirény jako křik otrokáře: Do roboty! A spěšně, spěšně!

A z dělnických kolonií, z robotnických kasáren, z šedivých a natlačených činžáků na periférii i z vesnických chalup v širokém okolí jdou mužové, poslušní rozkazu velikého pána; jdou mravenci, drobní, modří a černí, jdou k mraveništím.

Kubu Sršáně přivítala šachta vysokou těžní klecí, jež se vzepjala nad okolí jako zpupný hlídač. Přivítala ho železem, rudými cihlami, otáčejícími se koly ve výšce. Dívala se na něho s pohrdáním, chladná a nepřístupná.

Sichtmistr ho poučuje: „Havíř tě bude čekat pod jamou. Budeš mu k ruce, jsi jeho synek. Synek, pamatuj si, to je tvoje řemeslo. Poslouchat musíš na slovo: havíř je ode dneška tvůj táta, tvůj pán. Až dostaneš tvrdší slovo, ne abys křičel a hned žaloval!“

Ve známkovně dostal číslo. Už přestal být Jakubem Sršáněm, stal se pouhým číslem. Sedm set dvacet! „Nězapomeň, trúbo,“ hrubě poučuje jakýsi havíř, „a jak zapomeněš, podivaj se na lampu!“

V kleci se tlačí k chumlu havířů. Krčí se mezi nimi jak odkopávaný psík. Ještě cítí, jak ho před klecí ohmatávali: Nemáš cigarety? Nemáš sirek? Pamatuj si, za to je kriminál.

263$

I za jedinou sirku!

Vrátka třesknou, klec fárá do hlubin. Z jednotlivých pater blýsknou světýlka jak zapomenuté ohníčky v nočních tmách. A zas klec s klubkem živých těl jako chmurný člun padá do propasti. Úzkost chytá Kubu za hrdlo, je popleten, v krku má ohavný pocit, do rozšířených očí. píchne světlo z třetích, čtvrtých hor.

-Klec se zastavila, havíři vycházejí. Elektrické lampičky svítí, kolejnice se ostře lesknou, chodby se rozvírají a ztrácejí do neznámých bludišť.

Ke Kubovi se hlásí havíř, přikrčený, těžkopádný, s dlouhými převislými kníry a velkým obočím. Má lhostejné oči a uvadlý hlas. Vyplivuje a praví netečně: „Tys je novy synek, co? No, tak se hni! A daj pozur na hlavu, ať se šnoblak něrozbiješ na prvni raz!“

Kuba zaváhá. On, smělý, nebojácný, urputný, cítí cosi jako hrůzu. Co je před ním, to vypadá jako vražedná past. Jakési nestvůrně zvíře tam číhá, oči mu blýskají, dravé zuby si brousí, aby ho pohltilo.

Potom cupká jako stroj. Havíř nemluví a kolébavě našlapuje. Světla se ztrácejí a už jim zbývají toliko jejich kahany, ale Kuba není zvyklý jejich světlu; je oslepen a má před očima tmu. Tmu ne černou, ale červenou. A čím to je, že do chřípí se dere pořád nasládlý, protivný a dusivý pocit plísně?

„Přiliš čerstvo chodiť něumiš, jak se mi zda,“ hučí havíř.

Ale Kuba couvá; v světle kahanu zahlédne dřevěné opory, popraskané a roztříštěné, a teď – podezřelé prasknutí, táhlý vzdech, jenž vyskočí z temna – ó hrůza, teď se jistě propadnou nesmírné vrstvy lesklého kamene, všecka strašlivá tíha šesti set metrů dopadne na něho, rozmačká ho jako směšnou mouchu– hle, už dřeva praskají, ohýbají se, balvany se uvolňují, dopadnou mu na hlavu.

„To – to – to – všecko – leti!“ úzkostně zakoktá a vztáhne kahan jako na ochranu.

„Blázne, něhlupni!“ utrhne se na něho havíř a postrčí ho

264$

kupředu. „To se vi, zrovna to na tebe čekalo, aby z tebe nadělalo mačky. Počkej, uvidíš ešče jinači věci, ež ti budě zle z všeckeho. Ež buděš robiť třicet rokuv jako ja, buděš o všelijakých kuskach vykladať!“

A skutečně, jako by jeho nevšímavé slovo zažehnalo hrůzu, lesklé balvany tlačí na dřeva, ale ta je nesou chlapsky; neřítí se celá šachta, nevyletují z tmy duchové, ale jenom suše se ozve praskání a obrovské podzemní království posupně mlčí.

Nevelká díra, černá a strašidelná, je jejich stanovištěm; úšklebně se na Kubu vycení.

„Tam pujděm?“ nechce Kuba věřit, že by měl být odsouzen do takové myší skrýše.

„Tam – ,“ jednotvárně odsekne havíř, svléká si kabát, na ruku sype trochu tabáku a nacpává si jej mezi dásně. A už těžkým kylofem odkopává lesklé, rozbité stěny.

„Ty buděš uhli odhazovať,“ poroučí suše a dále se o Kubu nestará.

Kuba odhazuje uhlí na žlaby, dře se, ohýbá se a za chvilku cítí, jak mu pot vytryskuje na čelo; ale zatíná zuby, bradu vysunuje, žíly se mu napínají.

Havíř zabezpečuje si místo, kde bylo uhlí vybráno, dává tam dřevěné stojky a vzkřikne na Kubu:

„Uřni mi dobře šal!“

Kuba popletenýma očima zatěká po tváři havířově a zachytí jeho převislé kníry i lesklé oči v černém obalu prachovém; nerozumí – jakou to divnou řečí mluví havíř? Což divný svět šachet má i svou divnou řeč?

„Ztratils rozum, macku?“ utrhl se havíř. „Něslyšiš, co povídám?“

Ale Kuba se třese a náhlý vztek ostře z něho vyrazí: „A něnadavajtě mi!“

Havíř se k němu napolo obrátil a ve světle kahanu bylo vidět tvrdě odstíněné rysy jeho obličeje, díval se překvapeně a hučel bez vzrušení: „Ty smraďochu, ja ti nadavam? či tě doma enem na hedbavne peřinky kladli? Něrozumiš ani

265$

trošku špásu!“

A zase se uhlí odhazuje a zase lesklé kusy padají na šikmé žlaby. Času neubývá, není hodin, není minulosti ani budoucnosti. Jest jediná zátoka, v níž se němě zastavil čas. Kuba cítí, že se dře už déle než den; už je jistě večer, nahoře nad hlavami už jistě modravý letní soumrak padá, hvězdy vyskočily na oblohu. Ale havíř pořád bije do uhlí a kamene, jak by chtěl tlouci věčně, a Kubovi ruce trnou.

Potom si havíř sedne a vytáhne kousek chleba. I Kuba jí, ale každé sousto mu v krku roste a nikdy se mu nezdál -chléb tak suchý, tak posypaný drobným prachem, tak plesnivý jako v této chvíli. Necítí chlebové chuti: přežvykuje jakousi natvrdlou hlínu.

„To už je po šichtě?“ ptá se havíře. Ale ten jenom pohne dlouhým knírem a suše se směje: „Počkáš se ešče! Je to zrovna polovička. No tak, pohni se! Viděť, že robota neni tvůj kamarad!“

Polovička – a Kubovi se nohy podlamují! A když havíř nadobro odhodil kylof, jde za ním Kuba netečně: nohy se zdvíhají těžce a v kolenou jsou dlátka, která se zarývají do masa.

Jistě dnes prokopali půl šachty! A havíř trousí lhostejnou větu: „Malo ti roboty ubyva! Ledva tři vuzky uhla si vyhazal. Vidim, že se ti naša otrokarňa malo podoba – ta, synečku, umi člověka ztřiskať. No, nakoněc zebereš dekle a odpališ!“

Z netečných vět havířových padá jiskra do malátné Kubovy hlavy: vzít „dekle“, pracovní knížku – a utíkat do širého světa! Už se jedenkrát toulal a nebylo tenkrát na světě nejhůř, kousek chleba si vyžebral, vody se napil a v kůlně přespal!

Klec fárá nahoru, Kuba se krčí, světýlka blýskají, střídání tmy a záblesku.

Hrubé vtipy v koupelně, smích, pokřikování. Šaty dopadají na tělo jak na kus bezcitného dřeva.

A dvůr zasvítí, vysoká těžní věž se podívá přísným žele—

266$

zem, okna kanceláří podezíravě prohlédnou každého, kdo míří k bráně. A ještě jednou se zavrtají hlídačovy oči hluboko pod kabát.

A není půlnoc, je odpoledne, slunce tvrdě bije do červených stěn.

Havíř s převislým knírem jde těžkopádně vedle Kuby. Má nohy jak ze železa a široce našlapuje. Jeho hlas je bezbarvý, není v něm ani přátelství, ani nenávisti: „Vyspiš se a rano nanovo,“ vykládá Kubovi, „za rok zvykneš. To je jak dyž koňa každý děň zapřahaju!“

Ale Kuba zvyknout nemůže – ne, ne, nezvykne! Vytahuje si doma houni, ulehá si do kouta, a ať děvčata hřmotí a drobné dítě trhaně pláče, usne tvrdým snem. V noci však spát nemůže, tělo ho bolí, kolena pálí – zase už klec fárá, havířův kylof bije do stěny, dřevěné opory praskají. A sotva přivře oči, strašlivá hora uhlí padá na něho, kam utečeš, směšná lidská myši, do kterého rubání? Ani kostečky zdravé z tebe nezůstane, balvany padají, dusí, už je přikryt až po oči uhelným prachem, křik, křik o pomoc … a máma se probouzí kousek vedle něho, zlobně hubuje a ospalým hlasem zanaříká.

Druhý den šel na šichtu, ale tenkrát zažil nové chvíle drtivého strachu; z protější strany uslyšel při práci dunivou ránu, jež udeřila i do jejich těsné díry, podzemí se otřáslo, vzduch se vlnivě zakolébal, drobný prach zavířil ve světle kahanu. „Proboha!“ polohlasitě vykřikl a už mu v bleskovém přeletu volalo všecko, co kdy o šachtě slyšel: výbuchy, otravné plyny, zaživa pohřben, není naděje, není pomoci. Ale havíř se ani neohlédl, kopá dále jako pravidelný a zapracovaný stroj, paže se zdvíhají, a on mlčí, tabák žvýká, lhostejně vyplivuje …

Když však fárá nahoru, je rozhodnut. Cesta do kanceláře, pohled přibodnutý k podlaze, klobouk smačkaný v ruce. Úředníkovi se brejle lesknou a zapisuje do tlusté knihy. Chce knížku? Dobrá. Jakže se jmenuje? Sršáň … Ahá, S …

S…S…

267$

Knížku schovává v kabátě; má ji zahodit? Běda, zradí-li ho doma! Zatočil ji do kapesníku a v noci si na ni lehl. Ale noc je dlouhá, knížka tlačí a divně pálí.

Má se ráno rozběhnout do světa? Uvidí, uvidí. Přece jen se snáze rozběhl přede dvěma roky! A všecko se mu za nočního pološera spletlo v divoký zmatek: pastvisko a hry s chlapci, kůň, jízda … ach, ano, teplá polévka, kouří se z ní, čerstvě upečený chléb voní… a hrozná lítost i vztek jdou srdcem, že se chce plakat a zuby skřípat a ve vzteku houni trhat…

Příštího jitra vyšel, jako by šel na šichtu, krajíc chleba vzal i modrou baňku … do poledne se toulal, ale odvahy nenašel, aby zahodil baňku do příkopy a zády se obrátil k vysokým černým komínům … a do čerta, jak pracovní knížka, ty „dekle“, protivně tlačí! Odpoledne se vrátil domů, s nikým nemluvil, něco pojedl a ani si neuvědomoval, co bylo na talíři. A tak dělal po několik dní, místo šichty se toulal a doma posupně mlčel, nebo se hned vytratil a vracel se za noci. Ale rozhodnout se musí – přijde výplata a co on s těmi šestkami za dvě šichty?

Ale Kunicki viděl mu do očí a do zamračených myšlenek, ač přešel kolem něho nevšímavě a pod knírkem měl obvyklý úsměv. Vtáhl ho k sobě do jizby a spustil se samozřejmou určitostí:

„Kubo, mluv … už ti zase jakýsi šváb leze v hlavě – „ Kuba se dívá urputně oknem.

„Na tebe se, synku, podívám a vidím ti do žaludku,“ směje se Kunicki a oči mu vesele blýskají. „O rýnský bych se s tebou mohl vsadit, že už zase špekulíruješ na jakousi lotrovinu. Co máš pěkného před sebou?“

„Ja za dva, za tři dni utěču z domu,“ trhne Kuba s nechutí hlavou a pořád se dívá úkosem.

„Hóhoho!“ směje se Kunicki. „Za dva, za tři dni! Nejlepší by bylo hned – a rovnou do Ameriky! Pinklíček v ruce a zavolat: adié, šachto, lebewohl – „

„Ja už něsem na šachtě,“ háže Kuba neochotná slova,

268$

„nechodím na šichty.“

„Můj milý, to se ti brzo havířská robota zprotivila!“ žasne Kunicki, ale jeho rty se nekřiví údivem, jsou leda pošklebeně zahroceny. Založí ruce a dívá se na Kubu.

A pod tím pohledem, jako přitahován a začarován, kroutí se Kuba a jeho oči klouzají ze stropu na podlahu; rukama zamávne a hádá se s neviditelným nepřítelem:

„A či tam člověk može vydržeť? Světla něviděť a čekať každu chvilu, že kus uhla spádně na hlavu? Zalykať se prachem a plesnivinu? Či sem kret, abysem se ryl do země? Či sem myš?“

„To nejsi,“ směje se Kunicki, „jsi Jakub Sršáň, a to je jinačí pán. A co bys tak chtěl?“

„A či ja vim?“ škubá Kuba ramenem. „Po světě chodiť, a dyž robiť, aspoň byť na světle. Něvydržim v te ťmě! A dyby mě tata ai zabili, něpujdu zpatkem do šachty!“

„Kubo, špatně sis vybral s narozením! Podívej se, kdybys tak se byl narodil u inžinira, i v kočáře by ses mohl vozit, v létě ne do šachty, ale na svěží luft, a peněz též trošku víc! A co tak u centraldirektora! To by byly časy!“

„A šak – ja sem se tež němusel tak zle měť, dyby,“ – hučí Kuba do podlahy.

„Já vím, tvoje máma dělala špatné rachunky,“ kývá Kunicki posměšně hlavou, „pěkně si sednout chtěla a dostala se na podlahu. A tebe kdosi jiný připravil o namazaný chlebíček – „

Kuba zaťal zuby a vtáhl vzduch do sebe. Měl sto chutí strašně zakřičet, seběhnout po schodech, zahrozit pěstí – komu, komu? – a nikdy se nevrátit –

Ale Kunicki ho bere za ruku a povídá kamarádsky: „Až se svět jedenkrát zamotá a zatočí, přijdou ti velcí páni na zem, pěkně až na samé dno, a my se vyškrábem na jejich místo. Vezmeš si sám, po čem se ti zabaží. Dnes ještě ne – chytil by tě četník a zavřel do kriminálu. Na vandr prozatím nemysli, možná že zakrátko i já se podívám do světa. No, co dělat – zejtra začneme písničku z jiného konce –

269$

tátovi ještě nic neřeknem, nařeže ti beztak tak jak tak. Podíváme se, kolik je roboty ve verku. To by byl špás, aby se nenašla robota pro takového Kubu. Rotšild by sám psal v centraldirektorovi, kdyby věděl, jaký jsi chlapík – „

Je to kamarád? – posmívá se? za ruku vede? Ale Kuba se na něho podíval pevně a s věrou.

Druhého dne šel s ním Kunicki sám do závodní kanceláře. Mluvil rychlou němčinou, které rozuměl Kuba jen přibližně, ukazoval, prosebně zabarvil hlas. Jakýsi břichatý pán se díval upřeně na Kubu a nevlídně Kunickému odpovídal.

A Kuba v šatech, jak chodil do šachty, bezradně točil kloboukem v ruce.

„Sprichst du deutsch?“ – ptá se břichatý pán slídivě a mračí se.

„Jawohl,“ uklouzne Kubovi nepevně.

Konečně pán mávne rukou. A tak byl přijat Kuba do závodní služby. Pán mu ještě cosi důrazně mluví, ale Kuba zachycuje jen „Werksbahn“ a „Verschieber“; neurčitě si uvědomoval, že je přidělen k malé závodní dráze a že má nastoupit druhého dne.

Strojvůdce, k němuž Kubu přidělili, byl malý, hybný, veselý člověk s ulízanými plavými vlasy a červenou tváří; otočil Kubou dvakrát i třikrát, měřil ho ze všech stran a vtipkoval: „Až spadněš pod kolo a mašina ti uřeže hlavu, nězapomeň ju honem zdvihnuť a zpatkem posadiť, bo bez hlavy se žije člověku hrubo těžko.“

Rozesmál se a Kuba se na něho živě podíval: „Němějtě strachu, pane mašinfira, na glajzach ju něněcham – ešče by se leckomu nodila.“

„Nono – enem se tak něstatkuj,“ smál se strojvůdce, „možné, že by byla i zadarmo draha.“ Krátce mu vyložil, jakou bude mít práci, že poběží před drobnou lokomotivou, které se používalo k jízdě mezi jednotlivými oddíly závodů, a že bude přehazovat výhybky.

„Dobře se musiš nohy mazať,“ šprýmoval strojvůdce,

270$

„pořádný feršiber musi byť jak věter. Vyskočí na zem, podiva se na krajcunk, raz dva, všecko v pořádku, honem vyskočí zpatkem na mašinu a abfart, abfart, už se jede dale.“

Zpočátku to bylo veselé; jelo se chvilku, hlídači otevřeli vrata k závodnímu oddělení, jasné pískání, holá, holá, ustupte z cesty – – a je to přece jenom divné, jak se ta malá mašina, jenom taková „koza“, nadýmá, jak zhluboka oddychuje a pronikavě píská – – potom se do připjatých vozíků nabírá náklad, vozíky řinčí, narážejí na sebe… a zase se jede na druhý konec verků … pozor, třeba rychle vyskočit, výhybku přehodit, zrychlit kroky a už být zase na lokomotivě …

Zpočátku je to veselé; v ruce má červenou fangličku jako hračku pro děti a ta se vesele zatřepetá v letním vzduchu, strojvůdce pokřikuje na hlídače a píská, píská, až se to nese daleko: obrazy se střídají, nové a nové verky se otvírají, teď se jede dvory a opuštěnými kouty, kde je plno haraburdí, a za chvilku se vjede přímo do jícnu dílen, kde stroje křičí a plameny svítí jak v pekle, kde neslyšet ani šprýmů strojvůdcových, ani domýšlivého pískání drobné lokomotivy; potom se vyjede ze závodního okruhu, z všemocného panství rotšildovského a gutmannovského, do ulic a tam jedou vozy, lidé přecházejí, červené kolonie svítí, a nakonec se jede až za ohrady, k vodě a k haldám, kde se vysypává struska a hutní odpadky, kde už je zase jiný svět.

To není jak v šachtě: zahrabat se do úzké díry a čekat, až ti kus uhelné skály hlavu rozdrtí, vidět před sebou lesklé balvany a slyšet jednotvárné bití havířského kylofu, mít u sebe jenom kahan, který oči oslepuje … Teď je každou chvíli cosi nového, komíny, stroje, kola, vysoké pece, obrovská kladiva, železo i dřevo, zdi i lidé.

Ale zanedlouho nohy, které měly rychle vyskakovat a kus běžet před lokomotivou podél kolejí, umdlévaly a v kolenou se podlamovaly; žíly se bolestně napínaly a zabolely; v zádech kosti ucítily palčivé hryzení a oči se zlehka zakalily jako průsvitnou mlhou. Jak bylo příjemno, když se

271$

na chvilku jízda zastavila, když se do vozíku nasypávaly . odpadky, když strojvůdce vyskočil a on si mohl sednout na nějaký železný trám, složit hlavu do dlaní a dívat se na nádeníky, jak se s hlomozným klením točí u vozíků.

Jednoho dne večer musel ještě vydržet divoký vztek Vahalův, když se dověděl, že Kuba není na šachtě. Cítil to jako jakousi osobní urážku, že se Kuba odvážil jednat na vlastní pěst, a několik protoulaných dní považoval jako zlodějství, jehož se Kuba dopustil na něm samém. Vyhrožoval mu, že ho vykope ze stavení, házel mu na hlavu nadávky a začal zase starými výčitkami z dávných let, kusem dřeva ho zmlátil nemilosrdně, až Kubovi vyskočila zarudlá boule; na čele. Kuba křičel více vztekem než bolestí, jediným trhaným, nesouvislým zvukem a najednou zaťal zuřivě zuby; zdálo se, že se každou chvíli obrátí na nevlastního tátu a vrátí mu všecky rány; ale strašným napětím přemohl se v té chvíli, jen si zhluboka vydechl a oči mu svítily. To však pochopil za onoho večera: kdyby ještě jedenkrát utekl a kdyby se rozloučil s verky a mašinou, nikdy by se nemohl vrátit domů. A ani by se nevrátil.

Ale míjely týdny a Kuba zůstával v robotě; lokomotiva si ho zotročila nadobro.

Počáteční hbitost a přebíhavá dychtivost ustoupila vychytralé opatrnosti. Dával jenom pozor, aby nesklouzl a nedostal se pod kola. Už mu ani nenapadlo, aby dělal komediantské kousky, ke kterým ho sváděla nezvyklost a novota prvních dní. Na strojvůdce vyzrál, poznal do měsíce všecky jeho slabé stránky a z jeho slabosti pociťoval svou sílu. Kolikrát přestupoval předpisy! Kolikrát převezl ledaco a na smluveném místě čekala jeho žena! Kolikrát běžel Kuba, když vyjeli z verků, pro pivo i pro kořalku! Ale to všecko bylo vlastně v pořádku a strojvůdce nemusil ani vyhrožovat, že Kubu roztrhá a do krve ožebračí, když pípne jediným slovem. Kuba cítil v něm trochu kamaráda, pravda, mnohdy hádavého, který i pohlavkem uměl udeřit a nemilosrdně zasakrovat, ale přece jenom veselého, špá-

272$

sovně breptavého, který mu dal i piva napít, i ve sklínce nechával pro něho na dně trochu kořalky.

„Něstarajtě se, pane mašinfira,“ měl Kuba pravidelnou odpověď, ale jeho oči spřáteleně se smály: To se rozumí, že my dva musíme držet pohromadě!

Když udeřily podzimní plískanice a padal sníh, byla robota těžká. Bože, jak přímo planoucím ohněm pálilo železo, každá tyč, každá klika, každá páka! Klopýtneš, potlučeš se na kolejích a můžeš mluvit o štěstí, že ses nedostal pod vozíky. O jednom feršibrovi se mluvilo po dva tři dni – a Kuba ho znal, drobného skrčka, ulekaného a omámeného – když mu vozíky s naloženou rudou rozmačkaly žebra a on potom ve špitálu dodýchal. Dva dni, tři dni a nic víc – kdo by si ještě vzpomínal na umazaného kluka!

Tenkrát se Kuba něco naproklínal, když mráz pronikl mizernými hadry a v rozedraných škarpách nohy se měnily v bolestný kámen! Proklínal i veselý strojvůdce, nadával na panské kanceláře, na teplo, na červeně zpívající kamna! Jak vyjeli z okruhu verků, odskočil Kuba pro kořalku. Masinfíra se napil, až se mu oči směšně vyboulily, a „na, synku, užij tež trochu těpla!“ A opravdu, teplo jde tělem, příjemné, dráždivě, uklidňující.

Ale kdo by na to myslil, když provane vlahý březnový dech zemí a komíny se roztouží k modrému nebi? A Kuba měl nejraději noci, tak někdy kolem velkonoc a máje. Hle, obloha je vysoká, vysoká, ale ohnivá pec háže po ní krvavé plachty. Hvězdy zblednou, ale červený plamen vítězně sviti. A dole vytéká jasný pramen rozžhaveného železa, teče klidně jako ochočený had, je zářivý, čistý, nevinný. Ale za chvíli, když je ochlazován, jak zasyčí zlostně – had se zdvíhá, chce uštknout!

Lokomotiva jede dál a má práci; pro Kubu je to chvíle oddechu. Obrovské trámy rozpáleného železa, spíše bílého než rudého, vycházejí z děsné tlamy a strašné kladivo je tluče po hlavě. – A co by – to není železo, to není tram – to je měkké těsto, které hněte obrovský pekař

273$

a které poslušně obracejí ti trpaslíci v zástěrách, červeně zalití a rychle uskakující! Kladivo vztekle mlátí, těsto se rozmáčkne, jako když rukou udeříš do čerstvě vypečené chlebové střídky – ale po každém úderu vytryskují hvězdy. Je to celý vodopád jisker, srší na všecky strany, rozkvétají ve velikých vějířových kyticích.

A tam se kroutí žhavý drát, švihá a háže sebou; tak se ještěrka za plamenného léta kroutí mezi malením. Ale robotník uskočí a kleštěmi chytne červenou ještěrku, chytí ji za kmitavý ocas dřív ještě, než může vyskočit a udeřit třesavým bičíkem. A už jiný drát se dívá rudou hlavičkou; pozor, zápasníku, chlope robotný s rudou zástěrou.

Ale Kuba má nejradši noci daleko za verky, na haldách, kam se vyváží nevychladlá struska, žhavý popel, odpadky z hutí. Mašina hvízdá, hvízdá, hvízdá: Vezeme – vezeme – polívku – červenou. – A té polívky jsou plny kotlíky, které lokomotiva vleče, je dobře uvařena a z kotlíků prozařuje jako světlou pěnou. Na kolejích se vozíky na chvíli zastaví – dole pole a pastviska spí, ve vzdálených chalupách světla matně blýskají – ahá, tam kdesi je i chalupa, kde rostlo jeho, Kubovo, první dětství… Nevzpomínej, není na to kdy, strojvůdce kleje – skřípání – a už se struska rozlévá po stráni jako řeka, která přetrhla břehy.

Ty noci má Kuba rád, že v nich je možno na chvíli si oddechnout, kosti si narovnat i do tmy se ztratit – a máš-li chuť na špásy, i s lidmi si můžeš povykládat. Halda má své lidi a žije svým světem: udřené roby i povytáhle děvuchy, které jdou na haldy sbírat kousky koksu. A do děr, jež jsou teplé zvolna chladnoucím popelem, zalézají vagabundi, odsouzení trosečníci života. Kam s tebou, chachare, když jsi svůj život prohrál nadobro? Když vylévaná struska hoří, vylézají z děr jako mouchy, které jdou za plamenem. Ostrý pach užitkového lihu, brentu, jde s nimi, brenťáky. Přilezou k vozíkům, i k drobné robotě se nabídnou, ale nejvíc žebroní o trochu tabáku, o hlt kořalky, pár krejcarů. A potom posedají na koleje a přivírají oči lhostejné, otupěle.

274$

Odulý tulák – a bůh sám ví, jak se jmenuje, nadávají mu všichni jenom Papuč, že má tlustou, naběhlou tvář – blaženě si žvýká tabák a skoro spí při tom.

„Strýku,“ směje se Kuba a klátí mu ramenem, „esli vitě, co je nového? Ve verku su už všudě cedule, že všeci brenťaci musa vylizť z haldy hinaus – verky budu pro ně stavjať pěkné domy, budu tam měť dvakrať denně maso a muzika jim budě hrať před spanim a ešče dostane každý rynsky na utratu.“

Ale tulák se nedá vyrušit bláznivým vtipkováním ze svého netečného dřímání. Zavřené oči se ztrácejí v červené tváři a huňatých vousech a odpověď vypadá, jako bys kamínky na zem trousil: „Posluchaj, feršibře, ež se potkáš s panem centralderektorem, pozdravuj ho pěkně ode mě a že smy tu tak velci pani jak inžiniři, beamtři a un sam. Mamy těplo, svěži povětři, lacne byvani, žádného pana nad sebu. Esli to budě zle někdy, zaber s nami, přidej se k nam, mista mamy dosť a dosť.“

Kuba se směje – a vždyť už poznal, co je to, toulat se, ale to nezaleze přece do díry na haldě – směje se, ale najednou rázem a bez přechodu přestává a oči se mu strnule napnou.

Nebude také někdy sedávat na kolejích a žebrat o trochu tabáku a kořalky?

Chybělo by mu cosi, kdyby z rudého přísvitu za noci nevylezl chachar ten či onen.

A nikdy nezapomene, co živ bude, na tu noc, na tu noc v máji, plnou hvězd a modré tmy.

První vozík se tehdy převrátil, záplava blýskla, lila se širokým proudem – ale vráz zařezal se do noci a do světla strašlivý křik, jakého ještě nikdy Kuba neslyšel, křik chroplivý a rdoušený, děsné řvaní čehosi živoucího.

„Zatraceně!“ kleje strojvůdce u lokomotivy, „kerysi chachar byl jisto v ďuře, usnul a struska se mu leje po hlavě!“

Vyběhl až k samému okraji svítivého a čistého pramene, který padal do hloubky, a tu se zpod balvanu dere stín,

275$

zmítající sebou a hořící, páchnoucí spáleninou, stín člověka, v křečích škubající nad hlavou rukama, na nichž hořely hadry.

A před nohou strojvůdci a Kubovi válel se na zemi spálený člověk, řvoucí a slábnoucí křečí, znetvořený, černý, jakási hromada sžehnutého masa, kus dřeva, které se pohodí na oheň.

Strojvůdce ho odtáhl, ale spálený hadr mu zůstal v ruce. Kuba, který pomáhal, ucítil v ruce cosi slizkého a hnusného, co bylo tak ošklivé, že se zatřásl jak v zimnici; bylo to strašnější nad všecko, co v životě zažil.

Veliká kola zatančila mu před očima, ucítil mdlobu; odlezl několik kroků od plamene do vlídnější tmy a s omámenou hlavou sedl si na zem.

„Papuč – to se vi!“ slyšel ještě strojvůdce, jenž se skláněl nad tulákem.

A zatím spálená hromada přestala křičet a hýbat se; na nebi svítily hvězdy, jasné, slavné, daleké; a za chvíli z dalších vozíků tekly zářivé, krásné potoky.

VIII

Mašinfíra sedí na koleji, vytahuje ze zamaštěného papíru kousky masa a unaveně pojídá. Ulízané vlasy se mu lesknou a jeho červená tvář je skoro blahobytnická.

„Myslim, že to co nejspěš spadne,“ praví klidně Kubovi a láme si kus chleba.

„Co spadně?“

„Buděmy měť stávku. Strajk budě. Praska už to na všec-kych stranach.“

„Stavka?“ Pohled Kubův je nechápavý a je mu zrovna tak, jako když ho v šachtě havíř zasypával divnými slovy.

„Poležíš sobě, Kubo, doma na bruchu, odpočineš sobě, směje se strojvůdce a při smíchu až se mu hlava hýba.

276$

„Nebudeš litať a veksle přehazovať, buděš chodiť jak pan.“

„A vy a všeci ostatni?“

„Všeci dostaněmy orlab,“ vtipkuje strojvůdce. „Vezmemy se ho raz sami a něbuděmy se ptať ani inžiniruv, ani derektoruv.“

„A kdo něpřidě do roboty, nědostaně knižku a něvyhoďa ho z verku?“

„Tak honem to něpujdě. Všeci zustaněmy doma, něsmi byť stavkokazuv. A šak eště pan centralderektor pěkně klobuk zdvihně a Roěildi přidaju. Či ty něchceš dostať přidané?“

Ale když udeřila vichřice, chápal ji Kuba jenom polovičně.

Jednoho dne nešel na šichtu ani on, ani táta, ani Kunicki.

Závodní vrata byla zavřena a mračila se tvrdým pohledem do jarního dne.

A za nimi na,všech stranách, ať to byla slévárna, kotlárna, strojírna, mostárna, sedlo si na opuštěné stroje vzdorné, vyzývavé mlčení; lesklí mravenci, kteří se hemžili v nepřetržitém střídání od ranního úsvitu až zase po blednoucí noc kolem kol, kotlů, pák, hřídelů, zradili své modly.

A rachot ustal a to vzpurné ticho vřezávalo se do hlavy; neskřípaly jeřáby, nebila kladiva, nelomozily řetězy, nepískala lokomotiva. Obrovské dílny oněměly a byly jak opuštěný chrám, odkud odešli kněží a zbožní věřící: božstvo se dívalo tupýma, vybledlýma očima.

Jenom vysoké pece potřebovaly ohně; je to věčný oheň, který se zapálil na počest slavné a mocné modle a který musí hořet bez ustání ve dne i v noci, od jara do zimy. Ale

i do vás, věčné plameny, udeří robotnická pěst a zahasí vás!

Zástupy hutníků chodí po ulicích a rozčileně hovoří. Tvoří se hloučky, prudší slovo z nich vyletí jako vymrštěný kámen. Ale je to divná cesta: ne ten pospíchavý krok, kdy v ruce neseš modrou baňku a v kapse krajíc chleba a kdy ti do zad bije vzteklé pískání píšťal, ale krok odboje, pomalý,

277$

trhaný, kdy bezděčně cítíš, že se musíš těsně přimknout k druhým.

Na nárožích a u závodů, u ředitelství a významných budov stojí četníci v plné zbroji. Slunce brousí jejich bajonety a sedá si na jejich piklhaubny. A pod nimi tváře chmurné i unavené, vytesané z kamene a mlčící.

Otroku, který ses vydral na chvilku z jařma, nezapomeň, že pán je hlídán! Je hlídáno jeho bohatství, jeho stavby, komíny, kanceláře, jeho majetek.

A ty, kdo nechceš sloužit a kdo voláš, že chceš větší krajíc chleba, porušuješ věčný řád, který ti káže mlčet, poslouchat, dřít, a stáváš se nepřítelem.

Dále od brány, dále od verku! Zákon není na tvé straně! Nerozumíš, čí jsou četníci?

A den jde za dnem, ale hutě mlčí a četníci pořád stojí neochvějně na stráži.

Krok stávkujících už není tolik pevný a určitý; hloučky se rozptylují dřív, ale řeči jsou ještě podrážděnější a bodavější.

Kuba by se nejraději toulal celé dni. Je to přece cosi divného: kola se netočí, píšťaly nehvízdají – a na rohu stojí četník, vousy má jak naježený kartáč, hrot přilbice bodá do vzduchu, bajonet se svítí a jeho oči jsou němé.

A vlastně, jak to bude dále – kdo poroučí nyní, když se páni zavřeli do kanceláří?

Doma je nevlídno a studeno, i když slunce svítí.

Máma přišla včera domů, že žid už zastavil úvěr, „gebeno“, a naříká, že nemá nic k obědu. Kuba dobře viděl, že už zase vybírala od Kunického jakési peníze, ale ona pořád naříká. Její naříkání vniká do hlavy jak jehlice; to by bylo nejlíp hlavu omotat, aby še neslyšelo ani slůvka. A písnička se opakuje: „Stavka, stavka! Co vystavkujetě, blázni! Pani su dycky mocnější ež vy a nakoněc budětě radi, že vas zpatkem přijmu do verkuv! Tři šestky vam přidaju a deset rýnských ztratitě za stavky!“

Máma nemá ráda stávky, nemá ráda vůdců, o kterých

278$

hanebně mluví u oběda i u večeře. Chudobný člověk musí robiť – to už je věčný zákon!

„A baby v kolonyji křičely, že se něpujdě robiť, ež se vyhraje. Vyhrajetě, vyhrajetě, ale co?“ posmívá se. To Kuba nerad slyší. Zalezl do kouta, opřel si hlavu o bradu a snaží se nemyslit na nic. Na jedné straně se těžce máma belhá a pyskuje, na druhé sedí zamračený táta.

Vahala je už zase nespokojen s celým světem, hádá se a vyčítá, od okna se dívá nenávistným pohledem na rozházenou kuchyni. Bodlo ho, že Jindra, hrbáček, který chodí do třetí „byrgerky“, roztahuje se s deskami a papíry po celém stole, omrzel ho umazaný tříletý synek, který se hrabal po podlaze a na všecko všetečně sahal, zprotivil se mu smích obou děvčat, rozcuchaných školaček. Nesrozumitelné bručení, které svěřoval okenní tabuli, přecházelo náhle v divoké křiknutí, které však zanechávalo leda lhostejné ohlédnutí a tlumenější přízvuk. Ze světnice vešel do kuchyně Kunicki, ustrojený a učesaný, čistý a panský.

„Kamaráde, už máš zase psí dny,“ lhostejně pravil Vahalovi a díval se na něho úkosem, „vidět, že za stávky máš na to víc kdy. Příliš často v poslední době chytají tě zlé myšlenky. No – a já nemám rád, když slyším písničku, kterou už umím nazpaměť. Bylo by třeba tě trochu naštemovat.“

Vahala nezřetelně hučel a z jeho hučení se ozývaly nesouvislé úlomky… robota… žádná radost… plno děcek … proklatý život… Ale nikdo neskládal těch úlomků v bolestné celky.

„Nechceš jít do schůze?“ ptal se ho Kunicki nezdůrazněné, ale Vahala jenom pomračil poďubanou tvář.

„Pojď, Kubo,“ potrhl Kunicki hlavou, „půjdeme trochu ven hlavu vyvětrat.“

Věta vymrštila Kubu z kouta. Postavil se kostnatý, hubený, ale silný, žlutých tváří a ostrých kostí. Nebylo třeba opakovat dvakrát; umaštěný kabát shodil na lavici a rychle se převlékal.

„To tak ešče,“ uškleboval se Vahala, ale byl to bezmocný

279$

ústup před silnějším dobyvatelem, „synka buděš bantovať a po nocach se s nim smykať.“

Nepokojné oči Kunického se roztěkaly celou kuchyní, ale jenom se uštěpačně smály:

„Ani by člověk neřek, že ti tak záleží na Kubovi a že ti přirost k srdci. No – a co, není Kuba též robotník a nestávkuje tak jako ty a já?“

A už si nevšímaje nikoho, jako by sám byl největším pánem v rodině, vyšel s Kubou ze dveří.

Ulice zvolna prosakovala chladným soumrakem, stíny se šedavě zabarvovaly, světla v nich churavě krvácela.

„Chtěl by sis trošku zahrát?“ otáčí se Kunicki ke Kubovi.

„Ja? No to se rozumi, dycky – zbuďtě mě o půlnoci!“ odpovídá a ukazuje silné zuby.

Výčep hospody je natlačen a zalit hustým, nasládlým kouřem. Hlavy z něho vystupují jako z modravé mlhy a jejich obrysy se stírají. Ale křik je živý a drsný: stisky rukou a vyzdvižené sklenice. Karty se kmitnou vzduchem, šustivý úder, bouchnutí rukou. Kunicki hraje, ale nemá štěstí. Kubovi oči svítí a je mu dobře: přišel do proudu, vyhrává a – ještě jedenkrát – to i pivo se vypije narychlo se zavřenýma očima.

Potom šum, stoly řídnou, sklenice opuštěně zacinknou na rozchodnou.

„Vedle je schůze,“ poučuje Kunicki, „můžem se podívat. Beztak se mi dnes karty zprotivily.“

Kuba je rozmrzelý a zapálené oči mu hasnou. Hra byla právě nejpěknější, veselá, ostrá. A co je mu po schůzi? Co mu poví jakýsi mudrák, který háže do hloupých hlav rozumy?

Sedl si vedle Kunického do kouta, ale nebyl rozhodnut, že zůstane. Bude rozumnější vrátit se domů a lehnout. Nestálo opravdu za to, vycházet na hodinku hry!

Ani se nedíval, co se děje v popředí sálu. Kdosi tam u stolu mluví unaveným a koktavým hlasem. Zajíká se v každém slově a není mu dobře rozumět. Je to robotník,

280$

jeho slovo je tak těžké, jako když se kus železa kleštěmi vytahuje. Několikrát vyplynou na povrch slova: stávka, organizace, vytrvat.

Mlčení u stolu, sál se tiší, sykavky šumotu se uhlazují. Kdosi u stolu kašle a pak se ozve hlas silný, velitelský, jasný. Pevná ruka zachycuje celý sál a přitahuje všecky k sobě.

Kuba zdvíhá hlavu. U stolu stojí člověk, vysok\, má načesané světlé vlasy, skřipec na hybných a neklidných očích, kozí bradku, bojovně vypjatou hlavu. Roste nad natlačenými hlavami a jeho ruce, které se za chvilku rozmluvily prudce a vášnivě, roztahují se na všecky strany. Je to pán, je to robotník? Není na něm nic robotnického – kdo nosí takový cvikr, kdo se umí tak postavit? A kdo umí tak mluvit, že se slova sypou jako kamení? Ani Kunicki by neuměl tak vykřiknout a mluvit tak – tak pansky – a přece – ,–

Oči za cvikrem přitahují Kubu k sobě. Zpočátku si ani nevšímá, jaký smysl je v řeči, která bije do sálu a do utichlého shromáždění. Chytila ho barva řeči, vzpurný, útočný a přitahující povel. Zazdálo se mu, že k němu do kouta míří úder řečníkových rukou, že ho vytahují z polovičního přítmí a táhnou ke stolu, kde na vysunutou hlavu a světlou kozí bradku padá plné světlo.

„Kdo je to?“ ptá se polohlasitě Kunického.

Ale ten dává jenom prst varovně na ústa a odpovídá nesrozumitelným slovem: „Redaktor!“ O tom má Kuba obraz úplně pomatený. Ahá, ten dělá noviny, píše tam všelijaké kousky o mordovnách ve Vítkovicích a pomlátí občas nějakého velkého hlaváče, že si to při obědě potom robotníci pomalu slabikují a široce se tomu smějí. Ale jemu není nic po novinách, nevzal by jich do ruky, ani kdyby se mu u nohy válely – je beztak rád, že už je pár roků ze školy a že nemusí do knížek hledět! To hrbatý Jindra, který schovává každý papírek a vystřihuje obrázky, který ví, jací králi byli před tisícem roků – ale on, Kuba, a či mu na tom záleží? Ani o krejcar mu víc nepřidají, ani o krok se mu

281$

robota nezkrátí a mašina bude pískat pořád stejně a oheň u vysokých pecí bude stejně svítit.

A přece se musel bez přestání dívat na tu hlavu, která už hořela. A v sále nebylo už nic jiného, jenom ten široký a jasný hlas, který vstoupal, hrozil a lákal; ten naplnil všecko.

Hlas plápolal nad hlavami; byl určitý, bral za ruku a vedl.

„Vy si myslíte,“ zněl jako polnice, „že vy nic nemáte a že za všecko, čím žijete, čím dýcháte a čím se těšíte, máte být povděčni jen panskému dobrodiní! Ale pravda je na druhé straně: ne pán, ne ti židovští uhlobaroni a majitelé verků jsou vašimi dobrodinci a vašimi živiteli, ale právě naopak – vy jste živiteli jejich! Podívejte se kolem sebe, podívejte se na vysoké komíny a krvavé hutě, to je všecko vystavěno z dělnické práce, po každé zdi teče dělnický pot a bohužel tak často i dělnická krev. Co dává vám zaměstnavatel, co dává vám strašný kapitál, který ty komíny a hutě nazývá svými? Dává vám pár grošů, abyste mohli uhájiti nejskrovnější životní potřeby, ale vy víte sami, že mnohokrát ještě se dostavuje do vašich příbytků nedostatek, že marně naříkají vaše manželky a pláčí vaše děti! A já vám dávám všem, vám, mužům práce, otázku, abyste si na ni upřímně odpověděli: Proč se tak stalo, proč je tak nespravedlivý řád světa na zemi? Vidíte na jedné straně paláce, vidíte, že pan centraldirektor má zámek, víte, že ve Vídni si hoví vaši nejvyšší páni, vaši majitelé, a že jim žádná radost na tomto světě není odepřena. Na druhé straně vidíte dělnické domky, nuzné příbytky, vidíte temnoty a nemoci, poznáváte, jak je těžko vydobýt krajíc chleba. Kapitál je vaším nepřítelem, kapitál, který kupuje vaši práci, váš pot a vaši krev, ale nedává vám tolik, kolik vy jste vydělali a kolik zasluhujete, ale v jeho nenasytných drápech zůstávají velké zbytky – a jenom z nich, jenom z vaší nouze, z vašich mozolů, z vaší námahy se vystavěly paláce, jenom z nich je síla kapitálu!“

Řečníkova slova hřměla a Kuba se díval vytřeštěnýma

282$

očima. Byl spleten a vyvrácen z pevné půdy: bylo to něco – něco takového, co ho pálilo za noci, bylo to něco takového, co mu Kunicki napovídal uštěpačnými poznámkami – ale ten, ten redaktor, řekne to tak, že se ti hlava otvírá a šupiny z očí padají – byl jsi dlouho ve sklepě a nyní vycházíš na světlo.

Před zmateným Kubovým zrakem najednou začala růst postava, která se v okamžiku vymrštila ke stropu. Prorazila jej a stoupala až k obloze. Postava strašná, s červenými, tlustými, najedenými tvářemi a prasečíma očkama, s rukama jako drápy, s velikým černým cylindrem na hlavě. Ten může být silný a může být červený – pije krev, pije krev! A toho nepřítele už zná, už dostal jméno, cizokrajné, židovské, ohavné, kapitál, ka-pi-tál!

Ale řečník za ten čas už slovem i hrozícíma rukama jinam odváděl napjaté oči: „ … nic dobrovolně vám nedají, s ničím se bez boje nerozloučí. Proč jste museli jít do stávky, z potěšení, z lenosti? Proč jste museli sáhnout k nejtěžší zbrani? Jenom abyste zlomili jejich pýchu! Odpírají vám chléb, odpírají vám práva v tomto Rakousku! Nechtějí dovolit, aby v mocnářství byli občané rovnoprávní! Ani toho vám poskytnouti nechtějí, abyste měli zastoupení ve vídeňském rajchsrátě, aby tam byli lidé, kteří znají vaše potřeby a kteří dovedou mluvit za vaše požadavky! Nechtějí dopustit, aby upracovaný, poctivý dělník měl stejné hlasovací právo jako lenošný boháč! Na jejich obranu, aby si vydrželi staré plesnivé privileje, je voláno četnictvo a policie, která vzdy pomáhá kapitálu – to je krvavý Holofernes, který baží po dělnické krvi, to je ten – – – „

Sál se proměnil v děsnou kouli, kde všecky hlavy byly natlačeny. Jakýsi robotník nedovedl snésti dusného napětí a vykřikl ochraptěle: „Haňba, haňba!“ A hned ze všech hrdel, jako by náhlý výkřik protrhl těsné hráze, draly se stejné křiky, vyrážené a opakované, ruce se zdvihly a bily na stoly. A haňba, haňba, haňba – –

V ní umřelo i dokončení řečníkovy věty, ale redaktor stál

283$

vzpřímený, pravou ruku bojovně vztyčenou nad hlavou, jeho cvikr chytal světlo lampy a jeho oči mluvily dál i do toho křičícího zástupu.

I Kuba křičel, ač nevěděl proč, jenže výkřik osvobozoval jeho stísněné hrdlo.

„– až dělnická třída uchopí sama do svých rukou řízení světa,“ už zase se rozhoříval řečníkův hlas, „nastane sociální spravedlnost, nastane vítězství práva. Nebude utlačovaných a nebude hladových, ale nebude ani utlačovatelů a karabáčníků. Hněv zástupů, až jenom se všecky semknou a až poznají svou bídu, smete je ve strašné vichřici. Dobudeme si svého práva na život, vezmeme si to, co nám patří, ať se proti nám stavějí nepřátelé jacíkoli. Budou vystupovat proti nám se starými knížkami náboženství, které už dávno vybledlo a zvětralo, vyrukují proti nám se všemi svatými, pošlou proti nám bajonety, ale my víme, co nám patří, co nám bylo odpíráno a vzato, my si znovu – „

A prudký potlesk jako vichřice udeřil do řečníkovy věty, nesl ho na vzdutých vlnách a činil z něho vítěze, k němuž mířily údery hrubých, popraskaných dlaní a světla věřících, odevzdaných očí. A potom se ozvala sálem píseň, které Kuba neznal, ale která zněla jako znamení k pochodu; ano, už přišla doba velkého vyúčtování, už jde proti komínům a proti tomu strašnému zjevení s najedenou papulí a prasečíma očkama, už přijdou nahoru ti, kdo dlouhá léta žili ve tmě, ve špíně a ve hladu. Chtěl zpívat, ale jen silný, hlaholící hlas přidával k melodii a chytal útržky zpěvu:

{„– s tyrany a zrádci všemi … starý podlý svět … nade trůny vlaje –}

Potom už ho nic nezajímalo; mluvilo pár robotníků, ale to se zdálo Kubovi, jako když synci na pastvě rozumy vykládají. Nemohl spustit očí z řečníka, který nyní seděl za stolem, pomalu piva upíjel a světlou kozí bradku si hladil. Ten je povede, aby se šlo vyhrávat? Dobře, i on by šel, ale musilo by to být doopravdy – není spravedlnosti, nic dobrovolně se nedá, vezmi si, co je tvého a co se ti odpírá!

284$

Po cestě nemluvil, jenom k zemi hleděl. Kunicki ho chytil za rameno a ušklíbal se:

„Ten umí hlavu převrátit, co? Ten umí ukázat, co je černé a co je červené!“

Kuba byl popleten jeho posměšným tónem. „Vy myslitě, pane Kunicki, že se z nas robil kašpary?“

„Blázne, jaké kašpary! Pravdu měl! Tak by se to mělo dělat, tam jsou zloději, ti žijí z lidské krve, hrr na ně a s nimi na první laternu! – Ale – „

„Ale?“ Kuba hledal v Kunickém záchranu.

„No – že se to všecko jenom mluví, ale neudělá!. Já věřím: na pochod, bijme se, my nový život chcem na zemi! Ale až to přijde do živého, až začnou šandáři flinty nabíjet a potom ,Feuer!’, kdo by si dal kulku vstřelit do břicha?“

„A možná že ja!“ temně a nevlídně zahučel Kuba.

„E, neblázni,“ utrhl se Kunicki, „to bys sobě dvakrát rozvážil! Kubo, víš, člověk nevyhodí život na ulici jako rozlomený krejcar! Vzpomeň si– i tvoje máma proklínala, že se stávka začínala! Pamatuješ: tři šestky se přidá a deset rýnských se ztratí! No, čekat na tu spravedlnost, že nebude pánů a žebráků, že každý dostane krajíc chleba, šunku a máz piva k tomu – to je zrovna tak, jak čekat na nebeské království! Ale pravda, musí se v to věřit… a až bude potřeba, hledat si spravedlnost sám! Dlouho nečekat, vezmi, co ti patří, udeř dvakrát, když dostaneš jedenkrát!“

Nikdy ještě se Kubovi nezdálo, že Kunicki nemá pravdu, jak v té chvíli. Bylo to příliš horké, co slyšel před chvílí, než aby to mohlo uhasiti popel Kunického vět.

„Ale vy stě tež zpival, pane Kunicki,“ namítal polovyčítavě.

„Pravda, zpíval! A z plného srdce! Čis to věděl ode dneška večera, kdo jsou na světě praví zloději, vydřiduši a raubíři? Ještě málo ses nachodil kolem verků a kolem šachet? Ještě ti nikdy nenapadlo, že i z tebe je kdesi ulepena jakási cihla?“

Kuba vzrušeně ho chytil za ruku a jeho řeč rozčilením

285$

přeskakovala: „Ja to vim, ja to dobře vim!“

Ale Kunicki hned sypal na jeho rozhoření lhostejnou větu: „To je pěkné, že už to víš. Ale nemysli si, že přijde kdysi ráj a spravedlnost. – Paradies! Gerechtigkeit! – Unsinn!“

„A co budě?“

„Co bude? Lidé se budou rvát do skonání světa. Jedni budou se tlačit na kopce, druzí poletí do propasti. Jedenkrát se podaří ty všecky zloděje schytat a pověsit.“

„A potem, potem?“

„Kdo to ví? Je to jistě hodně daleko,“ usmál se Kunicki. „Možná, že narostou do té doby noví zloději a noví raubíři.“

Kuba dlouho té noci nemohl usnout; řeč redaktorova doznívala mu v uchu tak zřetelně, tak hmotně, jak by bouřila zde v dusném teplu kuchyně, kde se neslo pravidelné, ostré oddychování. Slov nezachycoval, spíše přízvuk řeči – spíše to horké a divné, co ho chytalo za hlavu a bilo mu do myšlenek. Byl by chtěl, aby i Kunicki tak ho zasypal horkem, aby po ulici nadával a křičel – na mu dušu, i on by křičel s ním a rukama hrozil!

Ještě nespal, jenom horká víčka se přilepovala k očím, ale už prožíval novou skutečnost, která byla červenější než všecko na zemi:

Muzika hraje a zpívá se – ahá, zase je to stejná písnička, kterou slyšel před chvilkou: „nese on … pomsty hrom … do krvava vlaje …“ A opravdu tam vpředu nese kdosi prapor, je ze samé krve a sahá od nebe až k zemi… a tisíce jdou, celé ulice naplnily jak voda, jak černá voda, jdou na Giesserei, Kesselfabrik, Brückenbau, jdou k centralderektorovi… a je jich taková síla, že se jim nikdo neubrání, je jich tma … a to je směšné, před nimi utíkají jak zajíci před psy inžiniři, majstři, derektoři, škrabáci, všeci panští lizoni … Na rohu stojí četníci, na gvéru mají slunko a v očích mají strach, ani nenaládují, ale utíkají, až se jim tornistra na hřbetě háže. A všecko utíká za nimi, on,

286$

Kuba, utíká též, hurá, hurá – už je všecko naše, naše … a na nejvyšším komíně se staví šibenice, bude pěkná a vysoká, bude ji vidět z Prajzské a od Těšína – hurá, hurá – –

Ale jitro je šedé, zakalené, prázdné.

Stěna kuchyně je začernalá, otlučená, máma se točí u zrzavého pecka, přikládá a naříká, jak má žebrácké nohy.

Táta vstává z lože rozcuchaný, s ježatými vousy a opuchlýma očima; vraští obočí a z jeho očí vyletují nadávky i pohlavky.

Jindra vyzdvihuje poplašenou hlavu. Kuba si ještě nikdy nevšiml, jak má jeho nevlastní bratr divné oči. Takové jako myši.

IX

Pohasla světla, šum utichal slabšími a slabšími vlnami, ouvertura se rozezpívala.

V divadelním sále prokmitávaly skvrny hlav z šera, tam se ještě řada neklidně zahoupala, jak se tlačil opozdilý návštěvník … nad hlavami měkce se lichotila melodie, tryskající odkudsi z hloubky, z osvětleného propadliště orchestru … A mezi posluchači, kteří poslouchají ouverturu Hubičky, sedí i Kubíček, podle školského řádu student třetí třídy Jakub Oberva; ztrácí se v hromadě hlav, v přívalu měkkého, teplého šera a laskajícího proudu hudby, ale vedle něho sedí maminka, kterou drží si za ruku.

Neodloučí se od ní a je rád, že sedí vedle ní; co se naprosil, aby nezapomněla na pohostinské divadelní hry a šla s ním aspoň jednou, jedenkrát! Kamarádi chodí skoro denně a druhého dne vykládají v přestávkách s rozsvětlenýma očima a pocitem divného dobrodružství o hercích, o ději, o hudbě, s mladistvou ukvapeností kritizují, ale mnohem více přijímají divadlo jako něco velikého a svátečního, jako

287$

dar, který se jim podává k posile duší. Neuvědomují si, jako si neuvědomuje skoro nikdo z oddaných návštěvníků, že je to všecko jenom krajíc z milosti, kterého se jim dostává zájezdem divadla z hlavního města zde v sále Národního domu; kdo by měl odvahu zavolat, že jim patří víc?

Jsou všichni za to vděčni. Vzduch v sále zvolna houstne v letním večeru a padá těžce na skráně, stěny žhnou, uhašené lampy žhnou, ale v tom dusném vzduchu rozkvétá nejpůvabnějším květem sladká a milostná hudba, která chytá za srdce.

A Kubíček sklopil hlavu a sevřel oči, jakmile zahovořily první takty, a je mu divně v duši; hudba se mazlí, mluví sladce, tlačí se k němu a housle na stříbrných křídlech vzlétají do výšin; už není zde Ostravy, už není zde divadelního sálu, už nejsou sedadla a lidé ze všech stran – ale všecko se ztratilo a on letí vysoko nad zemí…

Potom tryskne rozzářený čtverec, opona se vyhrnula a po jevišti chodí lidé, zpívají a hudba zase rozhazuje pocely. Ach, Kubíček nerozumí dobře, o čem je řeč, nerozeznává slova zpěváků, hádá jenom, že přichází mnoho lidí, chtějí nevěstu a potom starý, zbožný otec uznává své divné poustevnictví… zpěvy vesele se rozjásají… a lidé odcházejí… už se stmívá i na jevišti, tam je kolébka, děťátko v ní… měsíční světlo padá žlutavým pásem … a housle nyní volají tak domlouvavě … tak nevyslovitelně …

A Kubíčkovi nezáleží na tom ani, co se na jevišti předvádí; dívá se, ale skvrny obleků splývají mu v jediný pestrý obraz, vlna zpěvu neháže mu rozčleněných slov, jenom jediný proud. Ale ta hudba, hudba … a studentík cítí sladkou rozkoš i mocný stesk, cítí, že mu kdosi drží srdce ve dlani a svírá, ale je to tak dobře, dobře … je mu, jak by měl v tom okamžiku umřít… ruce se mu chvějí a jak si dlaň tiskne k očím, pozoruje, že má vláhu v očích. Nemůže za to, nelze jinak, ale je mu v té chvíli šťastně, když slzy mu tekou po prstech. Jenom maminka to zpozorovala – a jak to maminka vždycky hned uhádne, co se mu přihodí? –

288$

stiskne ho za loket a šeptá tišeji, než nejslabší ševel houslí: „Co je ti – co se ti stalo?“

Nic mu není, nic se mu nestalo, anebo: stalo se mu něco divného, ale říci by to nemohl, jak má hrdlo staženo. A když dozněla hudba a sálem se nese tleskání jako silný déšť, když znovu udeří světlo do očí, tu se obrací k mamince a usmívá se na ni. Maminka tleská, i on by rád tleskal, ale nemůže, je čímsi opit a omámen – a tak jenom oči mu děkovně svítí. Herci se uklánějí před oponou, zesílená vlna potlesku, teď vypadají jinak než před chvilkou … a potom sedadla klapají, lidé vycházejí do zahrady, hovoří, pozdravují se, volají na sebe, naklánějí se nad sedadla.

„Bylo ti špatně?“ ptá se maminka.

Kubíček vrtí hlavou, ale neodpovídá, jen se dívá na maminku, jak jí vlasy šedivějí víc a víc a jak má kolem očí už plno drobných rýh, tak, jako když v kreslení naznačují stíny. Drží ji za ruku a tiskne hodně, ze vší své síly.

Potom vydechne: „Mami – to bylo – krásné – „

Ale slova jsou šedivá, prázdná, nic víc než kamení na cestě. Jak by to mohl říci, ale tak, aby to bylo plně pravda? Aby to znělo tolik, jako hudba a zpěv?

Obrací se dozadu. Tam za sedadly jsou natlačeni studenti. Poznává kamarády, kývá na ně a je trochu pyšný: sedí na sedadle a má maminku vedle sebe.

A potom ukazuje několik známých mezi obecenstvem. Vidí-li pana ředitele? Tam v samém předu … ten malý s brýlemi a černým vousem, to se ví, to je on. Vedle je profesor z latiny, usmívá se a mluví s jakousi paní… a ten vysoký pán, vyholený, s dlouhými vlasy, to je redaktor, spisovatel, to je Sokol-Tůma. „A mami, študenti o něm tolik divných věcí vykládají… on bydlí vedle ve vile nahoře a je Prý tam jak v čarodějném hradu, načisto tma, a u něho plno papírů – a to ti ještě povím, bude se od něho prý hrát i jedna divadelní hra – „

Všecko to mluví překotně, aby jedním dechem vypověděl všecky novinky.

289$

„A kdo ti všecko pověděl?“

„Mami – to my ve škole – kdybys jenom věděla, co se ve škole vykládá!“ trochu chlubně vybuchne, ale hned se zarazí, jako by prozrazoval přísné tajemství.

Maminka se dívá po lidech, zvolna a bez zvědavosti, chvíli ulpí na ostrém profilu redaktorově, jenž ostře gestikuluje se sousedem, až úlomky jeho rozhovoru se nesou sálem. Její rty nejsou dnes bolestně staženy, jak to mnohokrát Kubíčka bolí; zdá se mu, že i mamince je šťastně a lehce dnešního večera v proudu lidí a v laskání hudby.

Vždyť tak málo maminka vychází z domu! I strýc Bernát se směje, že by maminka mohla každou chvíli založit řád klášternic. Jak málo přijde do Ostravy!

Kubíček pocítil lítost, když po třetím jednání naposledy spadla opona a lidé se tlačili k těsným šatnám. Chtěl by zde zůstat aspoň půl hodiny ještě – ale vidí, hudebníci vycházejí z orchestru, zpívající housle jsou v pouzdře, světla hoří najednou unaveně a mrzutě, řady obecenstva do něho dorážejí a vlekou ho s sebou. Ještě jednou pohled k oponě, ale ta už mlčí, nehýbá se, je jako mrzutý hlídač před barevným rájem.

A když potom šli domů pod slavnou vysokou oblohou, kvetoucí hvězdami a světle planoucí, měl Kubíček pořád pocit, že jde s těžkou hlavou ve snu, z něhož se nemůže probudit.

Za nimi krvácely výhně vysokých pecí a jazyky z komínu olizovaly modř oblohy, za nimi rachotily obrovskou písní továrny, za nimi se dívala sterýma očima okna dílen, ale Kubíčka otáčejí pořád ještě lichotivé pozdravy houslí, slyší šum tance a úlomky vět se mu vracejí do myšlenek. Je to zvláštní: kladiva bijí a stroje hvízdají, ale on pořád slyší: Hlásej, ptáčku. – Jací to jiní ptáci kovově rachotí ze závodů, od vysokých pecí, jaké to jiné housle volají ze sykotu páry a řinčení vozů!

„Zítra tě čeká škola, budeš unaven, ani hlavy z peřin nezdvihnešpraví maminka po cestě.

290$

„Nebudu, mami, věř mi, proběhnu se jakby nic,“ přesvědčivě ujišťuje.

„V posledních týdnech máte jistě zkoušky, učení se opakuje,” nasadí maminka na choulostivé místo.

Kubíček se zarazí a neodpovídá.

„A co s tebou?“ v maminčině hlasu světélkuje úzkostný dotaz.

Tu se teprve Kubíček těžce přiznává, neboť hvězdy a noc ho nutí k zpovědi: „Dnes ráno jsem měl – postupnou zkoušku.“

„A nic jsi mi neřekl – ani slovíčkem ses nezmínil,“ hlas se vyčítavě zachvěje.

Kubíček klopí hlavu a řekne rázem, aby bolestná tíž byla raději složena najednou: „Z latiny – ale já myslím, že jsem ji udělal – všecky tvary jsem znal – překládat jsem uměl.“

Chtěl by ještě víc drobných větiček vysypat, aby jeho obhajoba byla nejpřesvědčivější. – Ale mamince se věší olovo na nohy, zastavuje se a vzdychá: „Ty mi, chlapče, děláš těžkou hlavu.“

To bolí, bolí, jak maminka kývá hlavou a jak její hlas nalomeně poklesá.

„Mami, neboj se,“ hájí se zajíkavě, „z ničeho jiného nebudu a z latiny … ta postupná zkouška – ta jistě dobře dopadla – já jsem měl jenom dvakrát z písemné práce … ale ústně …“

Polyká slova a cítí, jak se silnice houpá.

„A což – když budeš třídu opakovat?“

„Nebudu, nebudu!“

„Vidíš, vidíš,“ – hlas je zastřený a klesavý, i v tom nejkrásnějším případě to bude jenom dostatečné a dobré. Taktak že projdeš. A já … já jsem si představovala, že to bude jiné, že budeš mít známky nejlepší, že budeš s vyznamenáním. Bylo by to krásné takhle nějak: kdo se nejlíp učí v třetí třídě? – a odpověď by byla: Jakub Oberva!“

To je horší, takové vyčítání, než kdyby maminka udeřila

291$

a křičela … Ale ona neudeří!

„A tatínek,“ – pokračuje, „co ten v tobě viděl! Byl jsi ještě takový malý, ještě v peřince, a on povídal: Chci z něho mít něco velkého a slavného! Kubíčku – i tatínek by se hněval, kdyby viděl tvoje vysvědčení.“

O nebožtíku tatínkovi mu vykládal často čeledín Matula, jak se uměl zeširoka postavit a jak uměl křičet, až se stěny v základech otřásaly. A přece by to nebylo takové, jako že maminka nekřičí…

A jak dále šli, zhasla mu v duši světla z divadla a stříbrní skřivánci přestali zpívat… Svět byl zase smutný a šedivý.

Po celý čas až do vysvědčení byl v nejistotě, jak bude nakonec vypadat osudný arch papíru … Snad přece … A když bral vysvědčení do ruky, chvěl se a oči se mu zalévaly. Ale sláva: nikde hrozná slabika z dvou písmen: ne.

Budou prázdniny přece jenom trochu radostné. Pravda, třeba projít ještě několikerým ponížením: strýc Bernát bude dnes u oběda hovořit jenom o Mirovi a jeho známkách: dvakrát třikrát vytáhne vysvědčení, pohladí je laskavým pohledem a bude číst: výborně, výborně, chvalitebně … A Mira, který bude s nimi dnes jistě u oběda, bude se tvářit jako pohádkový rytíř, který uťal zelenému draku všech devět hlav a který nyní podle práva dostane poklady i půl království… Ale nejbolestnější bude – a Kubíček ví, že mu to padne na hlavu nejtěžšími kameny – , že maminka bude tím méně mluvit, čím chlubněji se bude strýc Bernát vypínat a čím honosněji pozdvihne Mira hlavu, že se bude dívat do okna a kolem rtů se jí vytvoří dvě rýhy.

A na třetí den dostane návštěvu, přijde k němu kamarád. Přišel, veselý, silný chlapec chytrých a zvídavých očí, které prohledávaly každý kout, advokátský synek, který měl jistotu a pohotovost, který se nezarazil, když se s ním dala do řeči Obervová, vyptávala se na školu, na vysvědčení, na prázdniny. A studentík odpovídal s bezpečnou obratností, byl zdvořilý, uměl se vyptávat, zatímco Kubíček stál v pozadí a nesměle se usmíval …

292$

Chlapci procházeli statkem a rozdychtěný městský hoch chtěl vidět všecko, co mu bylo nové a zajímavé, chtěl vidět stáje a stodoly, koně a sýpky, měl plno otázek, proč na gruntě hospodaří strýc, proč on, Kubíček, nikdy s koňmi nejede na pole, že je to jistě krásné a zajímavé, když vůz rachotí a koně vesele řehtají.

Potom se schovali do zahrady, u plotu byl rybíz a angrešty, krvavé tečky vyskakovaly ze zeleně, staré stromy šuměly a tráva voněla. Lehli si do trávy, slunce jim teklo na přivřená víčka a městský student si blaženě liboval: „Ty, Obervo, ani nevíš, jak se máš dobře! Co ty naše zahrady – pěšinka posypaná pískem, kousek trávníčku a čtyři keře, nesmíš šlápnout nikam jinam než na písek a před sebou vidíš leda zeď a kus ulice.“

Hle, to je příjemné a Kubíčkovi lichotí onen pocit: advokátský hoch, který má doma plno přístrojů a knih, který chodí do školy svátečně vystrojen a který má vysvědčení s vyznamenáním – a přece se mu líbí na dědině, přece mu skoro závidí.

„A komu to všecko patří, Obervo? Strýcovi?“

„Ne, mamince – „

„A tobě?“

„Též – ale já nevím dobře – „

„A chtěl bys být někdy sedlákem?“

Na to se Kubíček jenom rozpačitě směje. To mu ještě ani na mysl nevstoupilo, aby vládl tak gruntem, jak nyní dělá strýc Bernát, aby ráno s křikem budil kravaře a dívky, aby seděl na žacím stroji a obsluhoval mlátičku.

Večer tiše padá; bude se třeba chystat k návratu. Prolezli už celé okolí, dívali se, jak se na polích začínají první žně, jak v slunci zlátne rež, jak se urovnává pokosené obilí. Teď ve večerním hebkém soumraku, jenž byl vlahý a tichý, dotoulali se až k haldám. Táhly se jako smutné horstvo, šedé a zelenavé, černé a strakaté; chladnoucí balvan se držel na úbočí, tam jiný praskal, spousta drobných úlomků, ostrých a lesklých jako sklo, padala k vypálené trávě.

293$

„Až sem přijdu podruhé, polezeme po haldě,“ chystá se student z města.

„Mohl by ses popálit. Na některých místech je struska ještě teplá.“

Ostré zahvízdnutí rozřeže vzduch jako švihnutí biče. Nahoře na haldě jede lokomotiva a veze vozíčky se žhavou struskou. Proti modrému nebi, jež zvolna nabývá temnějšího odstínu, rýsují se vozíčky jako dětské hračky. Skřípají, rachotí a lokomotiva se vzteká. Z vozíčků krvavě prokmitávají svítivé okraje.

Vozíčky se zastavují, řinčení, nárazy. Dva robotníci jdou zvolna k nim jako mlhavé stíny. Páky vrzají a v tom okamžiku se vozík otevře a překotí, jako když se zralý kaštan nachýlí, pukne a odhodí plod. Žhavá a tekutá struska, zářivý proud, stéká po úbočí. Syčí a zalévá balvany. Obloha náhle zahoří, požár zamává praporcem. Okna chalup a statků odbojně zavolají rudou záplavou. A už z druhého vozíku, z druhých černých úst, se valí nový příval.

Tam nahoře na kolejnicích se míhá několik lidí u lokomotivy a vozíků. Odlesk je zalévá a každý jejich pohyb zveličuje. Pohybují se jako neskutečné přízraky. Jsou větší a hroznější než obyčejní lidé.

Druhého dne se Kubíček zaryl do trávy a vytáhl z kapsy knížku. Dostal ji včera od kamaráda – to on tak rád dá dárek, aby udělal radost. Pohladil ji rukou, potěžkával, laskal se s ní, pomalu četl a skoro zbožně: Slezské číslo.

Byl to jeho sen, mít tu knížku. Slyšel o ní ve škole, profesor přednášel z ní, kamarádi uměli z ní celé básně nazpaměť. I on si opsal do sešitu pozorně Maryčku Magdónovou a Bernarda Žára, a když nikdo neposlouchal, postavil se ke stěně a sám pro sebe si mluvil: Zvoní a hlaholí frýdecké zvony –

Zpola nerozuměl a jenom se domýšlel, ale cítil chvění v hlavě, když si ty básně říkal. Opravdu mu zvony zvoní v hlavě. A přeskakovaly mu úlomky řečí, které slyšel od profesora i kamarádů, že nikdo neví, kdo ty básně psal, že

294$

není tomu více než nějakých šest roků, co se ukázaly v pražských novinách, že je to jistě havíř, který sestupuje do černých šachet a kope uhlí, nebo že je to robotník z hutí, který poznal těžkou robotu. Ale byly i zprávy jiné a jeden student mu jako nejstrašnější tajemství ukazoval na ulici jakéhos pána, který prý je jistě on, tajemný básník. Nebylo to asi pravda, neboť takové tajemství o jiném přinesl brzy někdo druhý do školy a byla z toho rozčilená hádka.

Kolikrát se už díval Kubíček, když šel ze školy, do očí havířům a hutníkům a byl by šťasten, kdyby mohl zvěděti tajemství: ten je to! – ten umazaný, který nese modrou baňku, ten s rozedraným kabátem, ten, kterému jen oči svítí z uhelného prachu!

A proto měl radost, že má nyní tu knížku. Je to jeho majetek.

Obrys haldy se postavil proti němu, šerý a přísný. Vozíky jezdí a skřípají. Verky krutě hřmějí. Černé pásy kouře se táhnou od Ostravy a Vítkovic.

Tam někde žije, tam někde chodí. Je možná, že chodí nedaleko po haldě. Snad vozíky vysypává, snad na lokomotivě stojí?

Je možná, že je na dosah ruky.

Ale ne, knížka to vypráví jasně. Rozevřela se mu a čte poznámku: „Sestoupil do dolů sám horník s kladivem v ruce a s tím krvavěji vrývalo se mu do srdce, co viděl bídy svých pokrevenců.“

Nemůže být jinak, musí to být havíř.

Ale hned byl zaplaven jiným pocitem. Listoval v knížce, neboť nemohl číst souvisle. Ale už ho chytily řádky, divoké a vzpurné, jako by ho drsná ruka vytáhla z vonící trávy, zpod stínu klidných a spokojených stromů do výhně a do plamenů. Šeptal si, ale vráz oči mu zasvítily a pak opakoval si polohlasitě:

{„Noc zřela mi z očí, dým z nozder mi vál, v dým zahalen vítkovických pecí jsem stál, nechť zářilo slunce, nechť večer se šeřil, já semknutou brvou jsem vrahy ty měřil, ty bohaté židy, ty grófy ze šlachty – „}

295$

Svět se krvavě zabarvil. Mraky se tlačí k zemi. Plameny šlehají k nebi a z nich trčí obrovská ruka, spálená a hrozící.

X

Hrbáček Jindra si roztahuje po posteli sešity s obrázky; je nemocen, nachladil se v sychravém večeru, kašle. Jeho oči mají sametový lesk a hovoří s barvami, s postavami.

Je to divný blázen: s posvátnou úctou uschovává kdejaký starý papírek, vystřihuje figurky z reklamních oznámení, urovnává si křiklavé obrázky z novin a humoristických časopisů. Nalepuje to do sešitů, které bachratí přepestrým obsahem, ale tam jsou jeho kamarádi.

V kuchyni je dusno a těžko, máma dopoledne prala a nasládlá štiplavá tíha páry a špíny posud pluje nad předměty. Stěny se potí, lesklé stužky tekou po nich.

Jak sedí skrčený, zamotaný v posteli, je to jenom směšná hromádka. Vlastně nic víc, jenom vysoké čelo a svítivé oči. A hubené, pavoučí ruce, které se laskají s obrázky. Jistě on barvu nejen vidí, ale hmatá, jak se opatrně a rozkošnicky dotýká listů.

Kuba se mu dívá netečně přes rameno. Za hodinu bude se třeba strojit na šichtu, má na noc. Hodí zlostně očima k oknu, kde zvolná stékají podzimní chladné provázky. Je to jak v arestě, tak sedět v lepkavé kuchyni! Vidět prosáklou zeď a kalné okno!

Má myšlenky, které by chtěly bít. Hned Jindra – na co je takový borak na světě? Ale jejich fachlehrer povídal na byrgerce, že se Jindra neztratí, až vyjde ze školy. Že se o něho postará a za něho bude orodovat. Vždyť umí německy tak dobře, jak by byl bitý Němec!

„Co ti to povidal, ten vaš učitel?“ vyzvídá Kuba, aby

296$

roztrhl kalnou záclonu mýdlového pachu, jež mu otáčí hlavu:

Jindra zdvihl bolestné oči, jako by byl probuzen ze sna, a ptal se bezmyšlenkovitě: „Kery – ? Co – ?“

„No ten – co nosi zrzavý kajzerbart – a že na tebe nězapomeně – „

Jindra ožil. Oči se mu rozšířily náhlými představami. Usmál se (a Jindra se umí usmát tak zvysoka, tak pansky!) a pravil potichu: „Slíbil, že se přimluví u inžinira z betribu … a že by mě dostal do kancelařa … za cajchnera …“

„A to bys byl rad, že?“

„To viš, to viš!“ hrály si hubené prsty strakatou páskovanou peřinou a už nedopověděl, jak sebe v tom okamžiku viděl ve vysoké jizbě s velkými okny, kde jsou na pultech obrovské rýsovací desky… a on je nakloněn nad jednou …

„No ja – ty umíš pěkně cajchnovať“ – kývl Kuba a řeč se mu zase utrhla.

I takový cajchner – co to bude jiného než panský služebník! Nakřivený nad papírem … oči mu zčervenají jak králíkovi a o výplatě též dostane jenom pár rýnských. Ale bude aspoň někdy sedět za stolem a deskami. A Kuba se díval úkosem na jeho podlouhlou tvář, na tenké uši, na ostré stíny a cosi se mu zašklebilo do očí: Jindrův život, svíčka příliš nalomená! Ale v Kubovité chvíle mluvil hlas urputný a nemilosrdný: Ale ať umře. Dobře by mu bylo! Měl by pomřít každý chromý, každý hrbatý!

Naklonil hlavu a díval se do Jindrových obrázků. Hrubý barvotisk byl vystřižen z nějakého laciného časopisu. Ale Kuba se pomračil: na obrázku je břichatý tlusťoch, má frak a cylindr na hlavě, je vypasený a červený, ale má ruce svázány na zádech a čtyři robotníci v modrých košilích ho vedou na provázku jak medvěda. Pod obrázkem přeslabikoval: Vítězství práce.

„Odkuď to maš?“

Jindrovy oči se obrátily úzkostně ke dveřím, jako by jimi

297$

každou chvíli měl vejít obávaný slídil.

„Ticho,“ – dal si prst k ústům, „z ,Rašple’. Kunicki měl raz v nich zapakované prádlo. Ale to by se něsmělo ukazovať ve škole – jeden synek u nas – in der Religion“ – – Řeč se mu přervala a bylo vidět, že by se už mnohem snáze a obratněji vyslovil německy.

„Co? – Natlukli mu, že měl takové obrázky ve škole?“ –

Jindra jenom ustrašeně hlavou kývl, jako by prozrazoval hřích.

Ale Kuba mávl pohrdavě rukou a sykavě si odplivl:

„Ale – co tež tam po tym – dy je to všecko enem takové ciganstvo!“

Jindrovy oči se proměnily v otazníky. To, co si rozvíral jenom pro sebe v samotě a co by nepřinesl do školy zanic na světě, že by bylo – ?

„Ciganstvo je to, ciganstvo!“ umíněně opakoval Kuba a jeho hlas se zlobně zabarvil. „To se tak enem maluje, aby se luďam hazal pisek do oči! Podivaj se – štyre robotnici kluďa takového břuchača, a či už to kdo viděl? Pamatuješ na stávku na vesno? Ja sem myslel, že se svět budě na ruby obracať a že pujděmy na betriby a že se divy budu v ten čas ukazovať – „

A jako by zapomínal, že je u něho hrbatý, nemocný synek, který trhavě pokašlával a díval se na něho nechápavýma očima, drtil mezi zuby pro sebe:

„Ja by sem šel … a možná, že v prvni řadě … Kameni plne kapsy … a železo by se tež jakési našlo ..

A svěsil koutky rtů zlým, výsměšným úšklebkem.

„Co z teho bylo všecko?“ žlučovitě se zasmál. „Tam v kůtkách, v kancelařach se smluvili a potem nam hodili paru krejcaruv na přídavek. A co se změnilo? Zas chodimy na robotu, zas kominy stoja a zas píšťaly piskaju!“

Vstal a zavtipkoval sám o sobě:

„A ja po slavné stávce idu zase na šichtu a budu chodiť tak dluho ež – „ V očích se mu blýskly rozpustilé jiskry

298$

a luskl prsty nad hlavou.

„Nědivaj se na mě tak poplašeně, jak by nad nami hořelo! Neměj strachu, ja nězapalim!“

Sháněl chléb a huboval, že se máma dlouho nevrací, aby mu připravila večeři.

Tu noc dešť přešel v lehké mžení, které bodalo jak jehličky a přitlačilo se až na samou kůži.

Vyvážela se struska a na kolejích už stály převrácené vozíky, z nichž vykapávaly poslední krvavé krůpěje, jež zvolna a žalostně šedly.

Seděl na balvanu už polo ve stínu a jedl. Bylo mu tak příjemně, jako živočichu, který se přiblíží k rozdělanému ohni. Chladnoucí struska vydechovala sálavé teplo a Kuba měl pocit, jako by mu vlídné ohníčky běžely od špičky prstů až po kolena.

Na druhé straně u lokomotivy mašinfíra se směje. Až sem slyšet jeho živý a přeskakující hlas. Má tam zase jakéhosi vagabunda, který jisto přišel prosit o tabák nebo peníze. A jakési děvuchy jsou tam u něho, ale i ty přišly cosi vymámit od něho, kus uhlí možná. Je to divné: pak přijede s mašinou, už roby a děvuchy, co sbírají koks a železo na strusce, tlačí se kolem něho jako v tanci.

A on sebou vrtí, skáče kolem nich, potahuje je a štípá, až nezdráhavé zavýsknutí letí do ticha. Jeho je domlouvavý, přitlumený hlas, vesele zrychlený – a odpovědí široký, rachotivý smích ženský. To už jsou jeho hříchy, ale Kuba jim zvykl tak, jako si zvykl jeho vtipům, občasnému klení a ulízaným vlasům. Je to příliš časté, než aby ho to vzrušovalo. Když se někdy ztratí do tmy, než se struska pokryje šedavě modrým jíním a vozíky jsou připraveny k návratu, Kuba ani hlavu neobrátí. Potrhne rty, vtáhne vzduch do sebe, když se potom ozve z tmy tenký pískot a když se za chvíli vrátí mašinfíra zadýchán. A vlastně – někdy to má- roby všelijaké, zamazané handrlačky, baby křivohubé s červeným nosem. Když potom znovu nasedají a mašinfíra se zbytečně směje, příliš hlučně a jaksi provinile, otočí k němu

299$

Kuba jenom hlavu a jeho drzé oči kamarádsky hovoří: „Aha, vimy dobře, chlapiku – ale neboj se!“

A tak Kuba sedí, pomalu jí a přistrkuje nohy blíže k tuhnoucímu proudu, který se rozlil po stráni. Před očima se mu zakmital chachar, ten opuchlý, co byl spálen tímto strašným vodopádem. Vidí ho znova, tak živě, jak by to bylo dnes. Zčernalé, smrduté maso, které odpadávalo, ale teď je to vlídné ohniště, které schovává plamínky a posílá hřejivé pozdravy kolem dokola.

Od mašiny zní ženský smích. Mašinfíra se s robami neostýchavě smlouvá a baví se silnými nadávkami, které však jsou namířeny jenom do prázdna. Ale dnes by ho už Kuba nešpehoval – kdysi tak slídil po Kunickém, aby vyzvěděl cosi nového, tajemného – ale dnes ví, že to není slavné a veliké tajemství. Dnes by to všecko nestálo ani za matčino vzteklé bití jak tenkrát.

Ať se tam směje a smlouvá! Čas teče pomalu a příjemně, v dálkách se třesou lampičky z chalup a gruntů, v hloubce uspávavě šplouchá voda – a vlastně si člověk zvykne i lehkému mžení, ospalému, vytrvalému, které pokropí oči studenou rosou.

Na kolejích se před ním postavil stín. Neslyšně vyskočil ze tmy a Kuba jej zpozoroval, teprve když se beze slov zakolébal před ním na dosah ruky.

To není chachar, který natáhne ruku a bude vykládat směšné řeči, ani to není roba z hald, která se povleče s těžkým měchem po hrbolatém, rozeklaném úbočí. Kuba měl jasnou, živou představu: tak vyskočí ještěrka z trávy a přiběhne zelená a mrštná. Napřímil hlavu, děvče stálo před ním a rozpustile se klátilo.

Ze tmy proskakovaly světlé skvrny šatů, ale i ty se hýbaly jak roztancovány. Rudý zážeh padl děvčeti na tvář a ostře vyznačil stíny; byl to mladý obličejíček, rozesmátý, smělý a výbojný, s nepokrytými a rozcuchanými vlasy.

Tak se kmitala ve tmě jako pohyblivá hračka, ale vycházelo z ní něco teplého a hebkého, nejinak, než jako by i ona

300$

měla v sobě rozpálenou strusku.

„Co je to za strašidlo ve ťmě?“ zasmála se a měla rozpustilý hlas; nesl se jak hlas školačky, která pokřikuje mezi lavicemi.

Vystoupila více do světla a vrazila Kubovi do ramene.

Jejích šestnáct let bylo žíznivých a nebojácných; vyrostlo kdesi v natlačené jizbě mezi kupou dětí, na haldě a v nahodilém výdělku. Ale nemohlo být pochyby; těm šestnácti rokům bylo volno za noci, na strusce, prošlehané letmými záblesky, mezi hlomoznými chlopy, kteří neberou děvčat do hedvábných rukaviček.

„Strašidlo se něozyva?“ smála se děvucha a třásla Kubou, až mu klobouk spadl na zem. „Je to strašidlo něme? Enem chleba sobě dopřává a nohy sobě vyhřiva!“

„A co by – !“ řekl Kuba mrzutě a nasazoval si znovu klobouk; věru nevěděl, co by měl jiného promluvit.

„Slava! Strašidlo promluvilo!“ vypískla děvucha a nakřivila Kubovi obličej, aby se na něj zřetelněji podívala. „Aha, to je naš feršiber! Kosti sobě rovna. Co tu robiš, synku?“

Kuba se trochu zmátl; rozpustilý hlas děvuchy byl něco jiného nežli vtipkování mašinfírovo.

„Spim,“ potrhl bradou a podíval se na děvuchu pevně, „pravě se mi snilo o čarodenicach, co se v noci smykaju a nědaju dobrým luďam pokoja!“

„Nakoněc ešče ty se budeš čitať k dobrým luďam!“ pohupovala se v bocích.

„A ni?“ přicházel už zvolna do jistoty. „Sandaři už mě raz kludili – a co je po takým člověku, kery nězna, co je to šandarska ruka?“

„Oho, ohoho – ,“ řehtavě se rozesmála děvucha. „Ty ze sebe robiš hrdinu. Řekni ešče, žes byl raubiřem, že tvůj tata měl zámek v Uhrách a že tě raz vedli na šibenicu.“

„To ešče počká,“ zasmál se. „Ale mohla by ses přesvědčiť, že ja umim ledaco!“

„Ja vim, že umiš,“ posmívala se děvucha. A jak se jí díval Kuba do tváře, hrály jí oči a polodětská, polozkušená tvá-

301$

řička se rozbrázdila smíchem; sahala Kubovi trochu nad ramena a byla dobře urostlá, silná, teplá.

„Ja vim, že umiš,“ opakovala. „A povim ti ai co: po glajze utikať, veksle hazať, mašinfirovi pro pivo a cigaretle chodiť!“

„A nic věce?“

„Nic si mi ešče něukazal,“ potřásla hlavou a její smích měl barvu uličnické bezstarostnosti.

Ale lokomotiva už zapískala: „Abfárt, jedě se!“ křičel mašinfíra v popředí.

Nikdy se ještě nezdálo Kubovi pískání tak protivné a mašinfíra tak směšně ulízaný.

„Hlele, Kuba se namluval!“ smál se pohyblivý, drobný mužík a přikládal celé lopaty uhlí pod kotel. A malá lokomotiva jako hračka nabrala plné plíce páry a vydychovala ji k sychravému, zakalenému nebi se směšným nadýmáním: „Z cesty, z cesty, jedeme, jedeme!“ rozkřikovala se a měla radost, jak se vzdálené chalupy ze sna trhaly.

Kuba mlčel. Měl zlost na sebe, že neřekl na rozchodnou děvuše něco veselého a štiplavého, aby si nemyslila, že jenom ona umí jazykem sekat.

„Pane mašinfira – ,“ začal až po chvíli nejlhostejnějším hlasem.

„No?“

„Něznatě tu děvuchu … tu děvuchu … co se mnu mluvila …?“

„Jak ja možu znať všecky děvuchy! Viděl sem ju dvarazy na strusce.“

„Ani odkud je?“

„To sobě možeš lehko vyrachovať. Zdaleka jisto ni – hledá zarobek na strusce. Takový – i jinači.“ A ulízaný mašinfíra se zasmál svému vtipu a průhledné narážce.

Kuba ucítil nepříjemné bodnutí. Omlouval se: „Viděl sem ju dněska prvši raz v životě.“

„Tak vidiš – ,“ dobromyslně potrhl strojvůdce hlavou a vyhlížel do tmy na koleje. „Děvuchy začinaju samy za

302$

tebu chodiť. To budě pěkné. Mama tvoja beztak něvi, na jakym záhoně ji něvěsta rostě.“

„Eh, co by – ,“ zahučel Kuba a chystal se vyskočit z lokomotivy, aby přehodil výhybku.

„No – ,“ smál se strojvůdce, když Kuba zase vyskočil, „ale mi se zdala ta děvucha vybijana. To je kostečka jakasi, keru už němusi mama za ruku vodiť.“

Kuba poslouchal jenom nepozorně a viděl pořád roztěkané smělé oči; hádek se mu kroutil ve tmě a to byla ona, děvucha ze strusky. Ještěrka, ještěrka – nemohl se zbýt té představy: tak přeběhne kořeny, zašustí v trávě a ztratí se pod kamenem.

Málem by byl vypadl, když přijížděli k závodům a když si nevšiml zatáčky. To tak ještě – pro jakousi děvuchu poběhlou, co v noci na haldě sbírá, aby si krk zlomil!

Na haldě sbírá – a co, co?

Ale když usínal ráno po šichtě na slamníku doma v kuchyni – naučil se spát i za dne, když děti křičely a máma vařila – nemohl se rozloučit s kmitavou, pohupující se děvuchou. A napadlo ho: Přijde dnes zase, bude tam?

To už nebude směšná, zbytečná věc. Kuba cítil, že mu na tom záleží.

Té noci, když přijeli na haldu, vyskočil dřív, než se lokomotiva a vozíky zastavily. Ale děvuchy s ještěrčím tělem nebylo; dvě roby, které pomáhaly vozíky vysypávat, a jakýsi chachar, nový, nadobro neznámý – a nikdo víc.

Kuba byl zklamán. Byl odstrčen a polit. Když mašinfíra na něho zakřičel, aby dal pozor a nemotal se bez myšlenek, měl sto chutí, aby mu hlomozně odpověděl. Ale když si mrzutě v půlnoční hodině sedl a vytahoval chléb, zapraskalo kousek od něho kamení a ulehlý popel; Kuba věděl, že je to ona, že to musí být ona.

„Enem se pořad krmiš,“ přivítala ho posměšně, „a si tlustý jak žerdka.“

„Ale to idě všecko na silu,“ zdvihl hlavu napolo ve vtipu a napolo doopravdy.

303$

„Jak bys ukazal svoju silu?“ zakolébala se a nečekala odpovědi, přistoupila ke Kubovi, vytrhla mu krajíc, ulomila si kus a sedla si vedle něho.

„Suchy!“ ohrnula posměšně rty. „To ti tvoja mamá přiliš něpodstrkuje.“

„Mam kusek špeku a v baňce černe kafe,“ nabízel Kuba a děvucha si brala s takovou samozřejmostí, jako by jídlo bylo i pro ni připraveno.

„O nic lepši luru tvoja mama něvaři ež moja,“ zasmála se, ale důkladně se napila. „Maš mamu, že – ?“

Kuba jen kývl hlavou. Chtěl by jí cosi říci, ale pořád hledal v myšlenkách, aby to bylo nové a veselé.

Zář vylévané strusky vyzdvihla její postavu. Kuba ji nyní viděl dobře – ještěrka, ještěrka, znělo mu bez přestání. Nevydržela chvilku bez hnutí; poposedala, nakláněla se, klátila nohama. Výheň z tekutého proudu dýchla k nim horkým proudem; museli odsednouti o několik kroků dále za koleje, už do úplné tmy.

Kuba nesměle natáhl ruku k ní a chytil ji za koleno.

„Jak se menuješ?“ zeptal se prosebně.

„Co je ti po tym, feršibře?“ uškubla se. „Ja se na tvoje meno tež něptam a policajt něsi, abys mě zapisoval!“ A rozpustile hlavou házela.

„Ale ja bysem rad věděl, či si je, odkuď si, kdě meškáš!“ naléhal.

„Sama svoja, niči cizi, meškám na střeše u sameho komína,“ posměšně zazpívala Kubovi přímo do očí vysokým rozkouskovaným hlasem.

Zlost zalila Kubu. Chytil ji za rameno, ale jak sebou trhla, sevřel jí tělo; ruka se zabořila do měkkého tepla. Bylo to něco nového, nezvyklého, nepoznaného a Kuba ucítil horko až v hlavě.

Objal ji oběma rukama a tiskl ji k sobě; musel až oči zavřít, když tak přilnul k ohebnému tělu.

Teď by bylo možno: svalit se dolů po úbočí, po ostrých balvanech, po rozštípených úlomcích, ale aby se drželi tak

304$

oba jak v řetězech! Chtěl by to, chtěl by to! Zaryl jí ruce do těla, svíral jí drobná prsa, až tence vykřikla: „Boli, boli, pusť mě!“

A potom palčivá bolest jako nůž: zakousla se mu do ucha vší silou.

Bezděčně ji pustil a ona vyskočila. Lehce, tanečně. Potřásla hlavou, urovnala sukně a posměšně se zakolíbala před Kubou.

„Takový synek a chce už měť děvuchu – !“ zanotovala výšklebně a byla to písnička, která Kubu přitlačila k struskovému balvanu..

„Takový synek – už děvuchu – zatřáslo se ještě nad ním, jak by někdo mu hlavu prutem ovíval. A kamení se dolů sesypalo pod rychlým, lehkým a bezpečným krokem.

Tu teprve Kuba vyskočil, ale děvucha se už ztratila ve tmě. Ale což … nezpívá ještě vysokým hlasem, nerobí si kašpary: „Takový synek … už děvuchu …?“

Odplivl si vztekle. Mašinfíra seděl na lokomotivě a jedl. Čelisti jeho se směšně pohybovaly, když na něj světlo dopadalo.

Kuba ucítil, že má na uchu vlhko. Ruka setřela trochu krve: ucho měl překousnuto nadobro.

XI

Neviděl ji potom dlouhý čas. Probodával ostřížím, slídivým pohledem tmu, kdykoliv se vylévala struska, ale lidé byli pořád stejní a po nich Kubovi nic nebylo; dobromyslní chachaři, vagabundi, staré učerněné roby, polovychrtlí synci. Nikdo se už nezakolíbal před ním a nebral mu chleba z ruky.

Potkal ji až na jaře, jednou v neděli, a byla to načisto náhoda.

Toulal se po ulicích, bez cíle, bez radosti. Lidé se trousili

305$

sváteční, vyžehlení, pomalí. Najednou se mu kmitla na druhé straně chodníku barevná skvrna, nic jiného, jenom takové pružné škubnutí a natřesení boků. Vlastně jenom ten ještěrčí pohyb. To bylo tak zvláštní, že to udeřilo Kubu a krev se mu vehnala mezi oči; tak se vrtět umí ona jediná.

Přešel spěšně ulicí křížem a postavil se před ní na chodníku.

Ale to už nebyla děvucha z haldy, která vleče na zádech měch s kousky rezavého železa nebo s nasbíranými hrudkami koksu. To byla skoro opravdová slečinka, nastrojená, vymytá, barevná. Bylo v ní cosi honosného, skoro až zpanštilého. Rozpustilost uličnice byla přikryta parádními šatičkami a kloboučkem. A hle, i rukavičky měla! Jenom ty oči, ty blýskaly pořád stejně a směle a drze a házely jiskry na všechny strany.

Zarazila se, když se před ní postavil Kuba znenadání a na okamžik se rozpomínala. Potom se rozesmála: „Aha, to je naš feršiber!“

Ale Kuba stál před ní mlčky, zaražen, ani klobouk nesňal. Kdyby před ním stála děvucha z haldy, taková handrlačka rozbitá, měl by pro ni vtip a otázku, ale ta slečinka ho mátla; byl to příliš velký rozdíl mezi tehdejší nocí a dneškem.

„Tak zastavuješ každu děvuchu a divaš se na ňu, jak bys řeč na ulici ztratil?“ zaštěbetala posměšně a vypjala hlavičku. „Pořad se mi věřiť něchce, že – ,“ dostal ze sebe, ale hned se zarazil: smí ještě takové nastrojené, vymyté slečince tykat, jak se to na haldě rozumělo samo sebou?

„Libim se ti, co – ?“ vesele se rozesmála a otočila se před ním.

„Jak by ni!“ vyhrkl neobratně a celou ji otočil obdivným pohledem.

„Co všecko udělá paru hander! Šak dyby leckera slečinka musela oblikať roztrhané lunty, to by se za ňu málokdo obhlidal a málokdo by se ju namluval!“

„A za vami se hodně lude obhlidaju – a hodně – se vas

306$

namluvaju?“ zeptal se těžce.

„Jaky si zvědavy! Něchodim k zpovědi! To je dobře, že němusim žádnému svoje hřichy vysypať!“

„Rad bysem šel kusek s vami, dovolila bystě?“

„No – ,“ zaváhala. „Ja pospíchám… ja musim ešče jeť … do Ostravy pojedu.“

„Aspoň kusek, aspoň k tramvajce vas doprovodím,“ naléhal prosebně.

„Enem po ulici a na roh,“ svolovala milostivě a s takovou povýšeností, jak by dávala vyznamenání.

„Čeka tam na vas někdo?“

„A dyby čekal – byla by to enem moja věc!“

„Matě galana?“

„Ty feršibře zvědavy, jake to maš starosti! Ptam se tě ja, esli ses našel už galanku?“

„Něnašel. Ja – ,“ a všecka krev se mu vehnala do tváře, až mu snědá barva ještě více potemněla.

„Co ja - ?“

„Ja sem čekal, že přece ešče někdy přidětě na haldu,“ vyznával se pokorně.

Rozesmála se veselým marnotratným smíchem: „Na haldu! Tam už něchodim! – chodiť němusim! To už ani něčekaj, že mě tam kdy uvidíš!“

„A ja bysem vas přece rad viděl,“ hovořil sklesle na konci ulice.

„Němam kdy,“ odbývala ho. „A co bys mi chtěl pěkného vykladaí?“

„Šak by se jisto cosi našlo! Ja tež něsem dycky němy a pomotany. Jak bysem vas našel – robitě včil? Ani mi něřekněte, jak se menujetě?“

„To se ptaš hodně naraz! Co ti na tym zaleži, či robim a jak se menuju?“

„Zaleži mi na tym,“ řekl Kuba hlasem nesvým a pomalu; bylo to spíš prosebné naléhání.

„Jak se menuju? Aspoň to ti povim: Fan-ka,“ řekla jako názvuk písničky.

307$

„Fanka!“ vydechl Kuba. „A dale – „

„Dale už nic! Už je to dost: Fanka!“

„A ja bysem přece tak rad s vami šel, Fanko! V nědělu popoledňu … třeba daleko… do lesa, podívali bysmy se …“

„Synečku, v nědělu … ale to ja něvim,“ kroutila se a ostře se podívala Kubovi do. očí. Ty jeho oči, jindy úšklebné a drzé, byly té chvíle až hebké nezvyklou něhou.

„No – ja něvim, esli budu měť kdy a esli – ,“ vymlouvala se táhle, ale najednou řekla: „Na druhy tyděň. Čekaj na mě o dvuch hodinách tu na rohu.“

A už se na něho neohlížela, ale utíkala rychlými krůčky po druhé straně. Kuba se za ní dlouho díval, jak se kmitala … ostrá barva šatů se zatřásla v ulici … (to ještěrka přeběhne mezi stromy). Ale když se pomalu vracel, ruce v kapsách a bezmyšlenkovitě si cosi hvízdaje, pomračil se. Je to přece směšné: tak se pokořit před jakousi děvuchou, která ani jména nechce prozradit! Prosit ji za dovolení, aby směl jít s ní kousek cesty! Mluvit s ní jako s velkou … vy … a ona: synečku, co chceš … a že ještě klobouk v ruce neměl po celý ten čas, jako kdyby stál před inžinirem ve verku!

Ale druhou neděli čekal na ni o hodinu dřív než naznačila, učesaný, vykartáčovaný. Mračil se a uplivoval si; zdálo se mu, že má šaty tak starosvětské, že si kdekdo bude na něho prstem ukazovat. Ale v kapse měl peníze; půjčil si od Kunického, který sice divně mrkal očima, když mu Kuba nechtěl prozradit, nač peníze potřebuje, ale nakonec peníze dal. A tu Kuba teprve cítil, že musí důvěru oplatit stejnou mincí a řekl polohlasitě, ale s jakousi chloubou: „Pujdu s děvuchu!“ Kunicki nakroutil si vousky a smál se: „Pozor! Největší oprátku si na krk pleteš – začínáš trochu brzy!“

Ale kdo by mu mohl dnes dávat moudré rady? Vždyť má už přes sedmnáct roků! A je to věru příjemný pocit, když v kapse peníze cinkají! O půl hlavy člověk vyroste.

Děvucha dlouho nepřicházela. Dávno dvě hodiny odbily,

308$

spousty lidí přecházely vedle Kuby, robotníci, kteří šli do polí, děti, děvuchy – ale nic se ještěrkovitě nezablysklo. A Kuba cítil víc a více potupu: Udělala si z něho kašpary a kdo ví, kde se mu vysmívá, jak je macek pomatený.

Ale vydržel, zamračený a zchlazený, až skoro po hodině přišla, udýchaná, nastrojená, hybná.

Ani se neomlouvala příliš, že se opozdila. Pohodila hlavou a vykládala lhostejně, že měla doma těžkosti.

Kuba střásl ze sebe rozmrzelost a cosi jako pýcha mu sedlo do tváře. Je to jeho děvucha! Živé barvy jejích šatů teple hřály. K jeho klátivému a těžkopádnému chodu připojilo se mrštné hopkání, jež každou chvíli mohlo přejít v drobný útěk.

Zašli za domy, dostali se na periférii, přešli do polí a potom až do sousedních dědin. V zahradě hospody hrál si Kuba na hostitele a děvucha přijímala to jako věc samozřejmou. Ale Kuba cítil: mezi ním a ještěrkou je vzdálenost, která se nesbližuje. Naléhal na ni, aby mu řekla jméno. Smála se, že je to zbytečné a že si nechce uvázat na paty policajta. Kde robí, je doma, posluhuje? Robí v šamotce, je kanclajdynerkou? Ale ona kroutila hlavou, že na tom nezáleží. Kde ji má hledat, jak jí má poslat vzkaz? A ona odpovídala, že to není třeba, že se beztak vidí dnes naposledy.

Mhouřila přitom oči a dráždila Kubu. A Kuba jí prudce stiskl ruku a řekl do tváře:

„Ja něchcu naposledy, ja chcu často, každu nědělu chcu s vami chodiť!“

„Synečku,“ tence zazpívala, „to se mysliš, že ja sobě enem s tebu budu kaziť nědělu? Že ty mi buděš piskať a ja poslušně přiletím k tobě jak psik?“

„Vy matě galana?“

„Galana – ?“ svitlo jí v očích. „Už si se raz ptal – co je tobě do teho? A mam – tři, štyry, pět. Ale ja něvim – možná, že němam žadneho.“

„Z takové řeči člověk němože byť mudry,“ mrzel se. „Mam, němam! Tři, pět a žádného! A tuž mi řeknitě do—

309$

opravdy: mam teho a teho, tak se menuje – a ja – „

„No – a co se stane ?“

„Ja ho pujdu zabiť,“ řekl Kuba se strašnou opravdovostí. „Oho, hohoho,“ zahlaholila děvucha, „myslim, že sem trefila na pravého! Na zbujnika, co chce ludi zabijať! To už ani do lesa dale něpujděm, něchtěla bysem ešče, aby mě zadusil… jakýsi zbujnik – „

Ale to říkala beze strachu, s rozpustilým šprýmováním, s nakloněnou hlavou a s rozesmátýma očima, až Kubu horko zalévalo.

Když přišli do lesa, pravil jí temně, jako by jí nabízel sama sebe: „Ja bysem chtěl byť vašim – „

Nedořekl ani „galanem“, ale podíval se na ni urputně, plápolně.

„Ale ja něchcu,“ zatančila děvucha. „Co by z teho bylo? Měť feršibra za galana? No – to bysem pravě největši terno v lutryji něvyhrala!“

Jak posměšně vyhrnula ret, Kuba se rozčilil a vyhrkl ukvapeně: „Fanko – ja něvim ešče, jak se menujetě a co robitě – ale to je přece jisté, že vaša mama něbyla kralovna ani inžinirka, že stě z robotnickeho rodu a že bystě se něměla vypinať nad robotnicky rod!“

Děvucha vypjala bradu a řekla pohrdavě:

„To je synek divočina – jake sobě už právo děla! Tfen by uměl roztočiť veselý kraval – no, to radši adyje a přestaněmy s takovými hračkami!“

Zvážněla, šla stranou od něho pěšinkou a potom pravila klidně, nevzrušeně:

„Ať sem z robotnickeho rodu! Co je na tym, že sem zbirala oškvary na strusce! Jak bysem už navěky musela v handrach chodiť!“ Pomračila se, ulomila větvičku, kousala ji a s úlomky proutku vyplivovala drobné věty:

„Co mi na tobě zaleži, na feršibrovi! Abys věděl, řeknu ti to do oči! Viš, kdo mi ty šaty kupil? A kdo mi dava penize, že němusim nic robiť? Něsem ani v šamotce, ani v bedynunku, němusim zamětať po kasarňach ani na strusku chodiť!“

310$

„Vy – vy – ty, Fanko, maš galana a ten všecko kupuje!“ vykřikl poraněně.

„Mysliš, že to budu zapirať?“

„Fanko, vezme se vas – vezme se tě?“

„Ten?“ zasmála se. „A či ja vim? Dyť by mohl byť mojim tatu! A či se ja o to staram, esli se mě vezme! Ale ma penize a kupi mi všecko, co chcu!“

Kuba vtáhl vzduch do sebe; trpěl. Byli v lese stranou hlavní cesty, v tichém a vonném zášeří, kde jehličí ostře vonělo a ze země stoupal kořenný pach, kde měkké stmívání zvolna pohlcovalo paprskovou síť, jež se prodírala větvemi.

Kuba zaťal zuby a chytil děvuchu za rameno. Zase ten pocit: měkké teplo a krev je v očích.

„Ja chcu, abys byla enem se mnu … enem pro mě … řekl mezi zuby.

„Enem pro tebe?“ řekla zvysoka.

Stezka se zúžila, museli přejít těsně u sebe. A tu Kuba, ponořen do šera, z něhož mu v očích vyskakovaly červené ohníčky, sevřel jí jednou rukou rameno a druhou jí tápavě bloudil po hrudi polodětské a polovykvetlé.

Ale to trvalo jen okamžení. Utrhla se, odskočila a oprašovala si blůzku, jako by na ní zůstaly stopy nečistých Kubových prstů. „To ses zmýlil, synečku!“ řekla mu zvolna a zkušeně. „Ja vim, co ty po mě chceš, ale to si přišel trochu skoro! To viš, ja už takové hračky tež umim a žáden mi němusi oči otvirať!“

„Ale ja bysem se … na žádnu jinu ani něpodival … enem tebe … a co bys ty mi řekla … to by se stalo … Fanko, posluchaj ..drtil mezi zuby horoucně a provinile.

„Co by z tebe bylo? Kelko maš rokuv? Sedmnast – osmnast? … Potem pujděš deprem k asentu a dyby tě vzali, sbohem, děvucho, počkaj až do jara, až budě fijala! Ale i dyby … synečku muj mily, či sem takova hlupa? Viš, ja němam taty ani mamy, ale to se dobře pamatuju, jak kdysi tata mamu mlátili, dřevem, hulku, všeckym, co jim přišlo

311$

pod ruku! A ty se myslíš, že bysem tež tak chtěla, aby mě chlop bil? Na to mam dosť kdy, aby mě haviř či šlosař či feršiber otlukal – beztak co dělaju jiného chlopi, ež že roby tluču?“

Vykládala to s takovou jistotou, jako by mluvila o věci nejvšednější. Její hlas, jenž měl chvílemi zarosený nádech dětství, nabyl vychytralého přízvuku. Ale při tom nepřestávala být mrštná, ohebná a pobíhala mezi stromy jako světlá skvrna v přítmí.

„Ja riěchcu nic jiného … abys mě měla rada,“ řekl přiškrceně Kuba, který v té chvíli zřetelně cítil, jak je proti ní hloupý synek, nevědomé děcko malé, k zemi přikrčené.

„Něchamy te písničky a vratimy se domu,“ uběhla několik kroků před ním. „Měla rada! Ja vim: mam kamaradku a ta už je v tym. Mama nadava, bije ju, z domu ju vyhaňa – a ten jeji galan je synek ni o hodně větši ež ty – ani na košulku pro male něbudě měť – ! Pěkně děkuju za takové naděleni!“

„A ten tvůj galan … dyby to udělal … to by bylo všecko v pořádku!“ řekl zlostně a utíkal spěšně za ní.

„Bylo! Ma penize – a za penize se všecko spravi! Šak ja vim, co by se mělo dělat!“

Ukázaly se první domy, světla blýskla, jiskry se rozskákaly ve tmě. Kuba šel vedle děvuchy ubit, divně unaven, pokořen. Ještě nikdy nepoznával, jak je ubohý, směšný, k ničemu. Od té šestnáctileté děvuchy to zvěděl a uvěřil tomu dřív, než by se dal přesvědčit kýmkoli jiným.

Přišli k domu roztahanému a unavenému. Ve světle lampy zdál se šedivý až plesnivý. Pár dětí se honilo před ním, z jednoho okna se ozývala tupá, nevzrušující hádka, z jiného ospale naříkala harmonika. Byl to obyčejný nájemný dům, nacpaný rodinami, páchnoucí vlhkem, ztuchlinou a starým zelím. Průjezd se otvíral jako kalná, nechutná tlama.

„V tym domě meškám,“ trhla sebou a podávala mu ruku.

„My buděmy spolem kamaradiť,“ pravil jí úsečně a za—

312$

chvcoval její souhlas.

„Dybys mě rači nětrapil! Němam chuti, něchcu! Něchoď mě hledať, něčekaj na mě!“ vypiskovala tence, umíněně a vběhla do černého jícnu průjezdu.

Kuba stál chvíli zmaten; čekal, že vyběhne ještě jednou a řekne mu na rozchodnou něco vlídnějšího, co by víc přislibovalo. Z průjezdu vyšla za okamžik jenom jakási malá děvucha, ale ona se neukazovala. V kterém okně mešká?

Vracel se domů pomalu, mrzutě. Ani neví, jak se jmenuje! A vlastně by bylo nejrozumnější ani už o ni nezavadit! Nechat ji galanovi, co má peníze! Ale srdce se mu přitom sevřelo jak v křeči.

XII

Kunicki druhého dne významně na něho zamrkal, ale Kuba otočil hlavu, aby nemusil vidět ten pohled výsměšný a vybízivý.

Ten týden robil na den, proto měl večery volné.

Nedalo mu to a jednoho večera přikradl se do ulice a k domu, kde se s Fankou rozloučil. Bylo cosi divně sebemučivého v jeho opatrném plížení na místo, kde byl pokořen a ubit.

Taková děvucha, co si myslí! Jisto jenom robotnická – a přece jí pýcha hlavu zdvíhá! Ale šedivý, plesnivý dům nesdílně mlčel. Zase se tak průjezd černě rozvíral, zase z něho táhla čpějící vlna ztuchliny a připálené večeře. A zase z oken bylo slyšet jakousi hádku. Fanky nebylo nikde. Přešel až pětkrát ulicí, náhle se vraceje v bláznivém nápadu, že té chvíle musí vyjít z temné chodby. Nevycházela.

Synek šestiletý jenom vyběhl úprkem a div do Kuby nevrazil. Kuba ho chytil za rameno a náhle se zeptal:

„Mešká tu v tym domě Fanka?“

313$

„Pěluchova – ?“ zdvihl k němu chlapec oči.

Kuba sebou trhl: „Ma ona ešče tatika?“

„Něma, ani mamu.“ A už nevyčkávaje dalších otázek ubíhal na druhou stranu ulice do kupeckého krámku.

Nemůže být pochyby, to je ona. Pě-lu-cho-va, slabikoval si v duchu a bylo mu v tom okamžiku až do smíchu: nechtěla prozradit ani, jak se jmenuje – a jak lehko se dostal k jejímu tajemství!

Počkal na chlapce, až se vrátil. Vstrčil mu několik krejcarů do ruky a spěšně žádal:

„Zavolaj Fanku … aby přišla na chvilku před dum … že na ňu čekám – „

Ale místo chlapce přišla za chvíli vysoká kostnatá žena a zeptala se zvídavě:

„Vy čekatě na Fanu Pěluchovu?“

Kuba jenom kývl hlavou, ale v jediném přeletu poznal, že kostnatá žena je cizí; řekla tvrdě: Fanu!

„To bystě se zbytečně načekal, i dybystě chodil do půlnoci,“ rozhovořila se žena s klepavou otevřeností a rozkládala hubenýma rukama: „Stara Tyralka, jako jeji tětka, je preč, ale vam jisto zaleži věce na mladé, na Faně!“

„Sem z rodiny,“ zalhal si Kuba, „a měl sem ji cosi důležitého vyřidiť!“

„Z rodiny – ně z rodiny,“ zapochybovala žena. „Ale Fanu bystě doma našel leda v nědělu rano, jak vyspává po sobotě. To je kostečka, te už radiť nětřa, ta je vybijana – a jak! No – esli to něvitě, možu vam pověděť! Najdětě ju u starého Pipana – to je kupec na MaxstraBe, Fana je u něho jak dyby na službě, ale to je enem podle mena, naoko, šak my tu všeci dobře vimy, čim mu posluhuje a za co ji ten starý hřib penize dava! No, mi do teho nic neni, každý se holt živi, čim umi – ale esli vy za ňu chcete chodiť, to už se hned připravtě na to, že dostanětě hodně ohryzene krajíčky!“

„Ale co mi je po ni, ať lita za kym chce,“ zahučel Kuba a rychle odcházel.

314$

Teprve když byl za rohem, si zhluboka oddychl a vztekle odplivl.

Tajemství se tedy rozevřelo! Už přišel na stopu i jejího starého galána, co má peníze! Ale té radosti si ještě neodepře, aby jí do očí neřekl: „Znam tě, děvucho – a zapiralas, že něsi na službě!“ Ale i na toho galána se podívá – ať zví všecko! A loudal se ulicemi, jež se měkce setměly a v nichž lucerny házely do namodralé tmy červená, třaslavá kola.

Obchod našel. Ve výkladě byly kusy látek, čepice, cikorky, misky s fazolemi. A německy a česky: Emil Pipan, Gemischtwarenhandlung – Obchod smíšeným zbožím.

Z krámu tryskalo žluté světlo na chodník a utlumeně zněly útržky řečí. Kdosi kupuje … teď platí a s taškou zvolna vychází… jakási roba z kolonie.

Kuba přešel a vstřelil prudký pohled do osvětleného krámu, ale viděl jen nejasný stín, jak se pohybuje za váhami a v šeru několik pytlů.

Fanky však nikde nezahlídl. Prohlížel si dům ze všech stran, hádal, z které strany jest obytná část, kde jsou světnice, kde je kuchyně. Dostal by se k ní nejspíš ze dvora a nebylo by to ani nic těžkého přeskočit plot, přikrást se k oknu! A to by byl šikovný kousek: ve světnici by seděl starý Pipan – je jisto plesnivý, sivý, nemá zubů a ruce má modré – Fanka u něho, on si-s ní hraje, mlsně se směje, rozpíná ji – vtom by zakřičel on, Kuba, v okně: „Pustiš ju, potvoro stara!“ Nebo by se zasmál a řekl by jiným hlasem: „Přeju vesele zabavy – rač pambu žehnať!“ – Anebo – a nebylo by to dobré, nebylo by to pěkné? – vzal by ji za ruku a řekl by jí tiše: „Něstydiš se s takým oblezlým strašakem? Ty si mlada, pujděš se mnu, ja budu na tebe robiť a budě nam dobře!“ A ona – ona půjde s ním.

Až se zasnil, jak stál v šeru, stranou červeného kotouče světelného, a obrazy mu rostly ve skutečnost. Díval se k obdélníku krámku, viděl kmitavý stín a za nějakou chvíli pozoroval, jak kdosi zvnitřku zavírá železné rolety. Ale neviděl muže a neuviděl ani Fanky.

315$

Potom chodil denně v ta místa a působilo mu to už jakousi rozkoš tak se krást na výzvědy.

Druhý týden měl noční šichty a při práci byl nejednou popleten; strojvůdce posílal na jeho hlavu drsné nadávky a hrozil mu pohlavky. A Kuba jen se mračil, ale nemohl jinak; myšlenky se mu nespořádaně tříštily a toulaly.

Byl dokonce tak hloupý, že i za těch nocí vyhlížel na haldě, neobjeví-li se Fanka na kolejích. Uvěřil v zázrak a pak se sám sobě vysmíval. Slečinka, která obsluhuje Pipana a dostane peníze na šaty, na mlsky – a hromada strusky, kde sbírají nejubožejší z ubohých! Nic jiného než smetiště – a staré roby na něm a děti zrovna jako psi, kteří hledají zapomenutou kost! Vždyť je to zrovna k smíchu!

A přece se jí dočkal. Jednou, když byl zase na střehu a už se chtěl vrátit jak tolikrát, vyběhla z domu a běžela pro pivo. Měla rychlý a lehký krok, veselé oči a rozevlátou hlavu. Ale do jejího pružného veselí se postavil škaredý stín; Kuba se díval na ni očima urputnýma i prosebnýma a jeho rozložité, jakoby sražené tělo zašláplo její okřídlený smích k zemi.

„Dobry večer, slečno Fanko Pěluchova,“ řekl s vynucenou vítězoslávou.

„Co tu chceš?“ její oči se roztěkaly.

„Na tebe sem se přišel podivať,“ řekl prostě.

Tu teprve jí napadlo, že její tajemství je prozrazeno: „Jak si se dověděl… kdo ti řek …?“

Kubovi oči zablýskly: „Všecko se dovim a všecko najdu … I dyby si se pod zem skovala a kamenu desku na sebe přivalila! Tys jisto myslila, co ten, hlupy feršiber, teho možu snadno za nos vodiť! Ten je jak male děcko, kere nětrefi z ulice do ulice!“

„Ty si jakýsi špěhun …,“ řekla mu polo opovržlivě a polo uznale.

Ale Kuba si vybral pro sebe jen ten uznalý přízvuk, vypjal velkou, čtyřhrannou hlavu a hluše se zasmál: „Spěhun? … može … ale šikovný špěhun …“

316$

Vracela se s pivem a Kuba zaprosil: „Přideš ešče ven? … přejděmy se po ulici dva razy, tři razy …

„Co ti napada?“ smála se děvucha. „To by mi ten muj pěkně kosti narovnal.“

„Ten tvůj?“ Kuba nedovedl potlačit posměšku. „Ten tvůj … pan, alebo galan?“

Ale dřív, než Fanka sama mohla řešit tuto záhadu, ukázal se na prahu krámu vysoký kostnatý člověk, potemnělý ve tváři, se zapadlýma očima v hlubokých jamkách jako v propastech, s řídkými vlasy na podlouhlé lebce; napřímil hlavu a švihl po Fanče úsečnými slabikami:

„Fanko, domu a hned! – „

Děvucha sebou trhla, ale kolem úst jí vzdorně zaškubalo. „V nědělu … jak tenkráť… na rohu,“ dýchla Kubovi do tváře nezřetelná slova a vběhla do domu.

Kuba stojí a dívá se na kupce Pipana. Usmívá se zlobně a drze, má už zase plně svou obyčejnou jistotu a v očích mu plamínky svítí. Pár kroků je od kostnatého člověka a neujde mu nic na něm: vysoká hlava a oči, jak bys je rukama zatlačil, prsty dlouhé a hubené, úzká ústa: kabát s velikou mastnou skvrnou a kalhoty zaprášené na kolenou od mouky; a je mu pětatřicet či čtyřicet?

Tak tu stojí v žlutavém ozáření z krámu a v třaslavém kotouči lampy, a Kuba cítí, že před ním nesmí utíkat zanic na světě.

K tomu nemá nejmenší chuti. Ba spíš je mu tak, jak by něco příjemného a ostře kořeněného pojídal, když si prohlíží kupce a vyzývavě se usmívá.

„Co tu stojiš … di svoju cestu …,“ praví Pipan a každé jeho slovo tluče rychlým spádem.

„Hab die Ehre,“ uklání se Kuba a smeká klobouk. „Za prvni vy, pane Pipan, něstě tu policajt, abystě mě vyhaňal, a potem je to veřejná cesta, na keru mam právo, a za druhé sem s vami krávy něpas a boty sem vam něpucoval, abystě mi tak enem povidal ty! A nevité ani, esli něidu do vas co kupovať a potem to je malo mudre od kupca, dyž kunčafta

317$

hned od prahu vyhaňa …

Mluvil to klidně, pomalu, ani se z místa nehýbal a vykládal to tak, jako by Pipanovi novinu oznamoval.

Kupci se obočí přiblížilo k očím, až utvořilo souvislé černé skvrny, a zavrčel nenávistně:

„Verfluchter Kerl, táhni, bo tě poženu sam, abys našel cestu domu!“

„Nětřa, trefím sam, děkuju pěkně – ,“ a Kuba znovu smekl klobouk a zvolna šel na druhou stranu ulice.

Šel tak chvíli, vesele si pohvizdoval, spokojené pohledy po lidech házel, ale za chvíli ho zachvátila prudká tesknota, že se mu hrdlo úžilo. Chtělo se mu nyní rozběhnout divoce a utíkat ulicemi, dostat se do polí, pryč od lidí, bít do země, kamenem do něčeho udeřit, něco rozbít, něco zničit… Ale ulice byla zamlklá, lidé se trousili, domy se propadaly do tichých hlubin, policajt těžkopádně přešel … a za dvěma třemi ulicemi třásly se dílny noční hlubokou písní.

Už ho zná, už na něho nezapomene … Není plesnivý a není sivý. Je černý, kostnatý. Mluví, jak by bičem pošvihoval. Ale má peníze, možná že má hodně peněz … koupí si šestnáct roků Fančiných … v té chvíli se ona směje, kolébá se a vrtí… aby do vás pěruni bili…

Už se nemohl vesele a jasně dívat, když v neděli na ni čekal. Beztak to může být jenom na pár hodin, večer musí jít na šichtu. Přišla, jak kdyby se nebylo nic stalo, zase tak vesele hopkala po dláždění a za chvíli se rozesmála, že Pipan ji ten večer očima probodával. Kdo to byl, jak se s ním potkala? A že mu nalhala hrůzu věcí. Prý on, Kuba, je z jejich domu a hausmajsterčin syn. A že se znají odmala, ale za ní nechodí, že už má svoji, jednu ze šamotky. A Fanka se smála jako dítě z podařeného šprýmu. Ale Kuba se mračil a styděl se. Zapřela ho, zapřela jak chachara, před kterým se utíká!

„No, nědělaj takové oči,“ uhodila ho lehce do boku, „beztak povidal, že vyhlídáš jak zbujnik a že se divi te děvuše, co chce s tebu chodiť!“

318$

„To by si se tež divila?“

„Trochu. Ale kuráž maš, něbojiš se, hlavu zdvihneš. Všecko by bylo, enem – „

„Enem?“

„Peněz němaš! Dybys měl penize – to by byla jinači a veselejší písnička!“

Kuba zaťal zuby a zaskřípal: „I se mnu?“

Ale děvucha už zase vesele poskočila a zatřásla hlavou: „Ja něvim …“

A Kuba se ptá s pomalou, úsilnou opravdovostí: „A jeho … maš rada?“

Děvucha se rozesměje vysokým smíchem: „Blázne – rada! Co bysem na nim mohla měť rada? Ale všecko mi kupi, dobře se mam, dosyta se najím, na měkkým se vyspím! Naše tětka mi do hlavy přitlukali, že z lásky člověk něžije.“

„To ti tětka našli to u Pipana – tu službu?“ a vyslovil to slovo, jak kdyby od sebe odhazoval něco špinavého.

„To se vi – a jak su ešče rádi,“ a už se zase ve smíchu tanečně rozhoupala.

„Ale, Fanko – dyť je to přece – škareda věc!“ vyhrkl ze sebe a byl by v té chvíli rád to řekl jinak, s plnou hloubkou a drtivou přesvědčivostí, aby ji jeho slovo až k zemi přitlačilo. Ale Fanka se jen trhaně zasmála a dívala se na druhou stranu.

A Kuba chce vědět ještě něco: „Ty, Fanko… a čemu tě pusti… ten tvůj … enem raz za tyděň a pravě v nědělu? … Čemu v nědělu s tebu něvyjedě? … Pani jedu do hor a je jich tak plno, že jich ani mašina uvezť němože … i ty by ses s nim mohla v horách veseliť …

Dívá se na ni temnýma očima a ona couvá, kroutí sebou; šlápni na ještěrku a též se tak bude pod nohou kroutit.

„E co by!“ odpovídá neochotně. „Kdo by se ešče v nědělu po horách smykal!“

„Kdo? Baj ja hned! Enem dybysem měl – ,“ a píchl ji zdviženým přízvukem – „jak si mi pravila, věce peněz!“

319$

Mezi Kubou a Fankou je mezera; dva lidé by mohli projít mezi nimi.

„Ale ja vim,“ potrhuje Kuba rty, „un se za tebe stvdi a v nědělu s tebu něchce chodiť!“

„A to ni!“ vyhrkla bezděčně a zapálila se. „V nědělu jezdi za svojimi děťami.“

Kuba údivem až zasyčel. „Divajmy se … za děťami … a je ženaty?“

„A či ja vim? Byl či je – mluví Fanka překotně a přidává omlouvavě: „Či se ja staram?“ Ale na její kroky už padá tíha; jde zvolna a hlavu klopí k zemi.

A Kuba se na ni dívá dlouze, nechápavě; hlavou pokyvuje: „Tak tak … takový je pan Pipan … takový, co ma penize, všecko kupi a na měkkým se něcha vyspat.“

Tu ho teprve chytá Fanka za ruku a prosí: „Ty, Kubo, němluvmy o tym … a nědivaj se na mě tak … uvidiš, utěču ti a do nejdelši smrti s tebu něpujdu – „

Ale Kuba nemůže o jiném mluvit a vůbec o ničem mluvit nemůže; v krku cítí škrabání a cesta se mu divně točí. Hlavou ještě pokyvuje a mluví si do taktu: „Tak – tak – „

Rozloučili se brzy. Ani se do očí podívat nemohli. Ale když už odcházela, řekla mu ještě spěšně: „Na druhu nědělu … buděš mě zase čekať?“

Kuba kýval hlavou a neodpovídá.

Ale v robotě, když je o půlnoci chvilka ticha a odpočinku, cítí to všecko znova.

Je blázen, je blázen! Měl se zasmát děvuše do očí, udeřit ji měl a povědět pěkně posměšně: Jenom si choď i v neděli s ním! Má peníze, má tebe! Kdo by se spokojil s ohryzeným krajíčkem?

Kuba sedí na balvanu vyschlé strusky. Rozložil si kousek chleba, ale nejí; polyká naprázdno a cítí cosi slaného. U lokomotivy strojvůdce křičí a cosi mu nabízí, ale Kuba jen odmítavě hlavou vrtí. Dlaň tiskne do brady a zuby zatíná.

Vylitý rudý proud pomalu stéká po úbočí a tvoří krvavá jezera na šedivé, rozpraskané stráni. Spodní okraj se dotkl

320$

písčité země a tiše syčí. Na obloze se ještě třese vějířovitá záplava, ale hluboká modř ji pozvolna pohlcuje.

Stranou v údolí je Lipina. Rozházené grunty a chalupy. Štíty domů světle vystoupily v růžovém odlesku a zdvihly se nad temné skvrny zahrad. Okna jsou temná, oči jsou zavřeny.

Kde je obervovský grunt? Kuba hledá rozšířenýma očima. Kde byla na službě jeho máma, kde chodil rozložitý, silný sedlák Oberva, který ho vyvolal k životu?

A Kuba skřípá zuby, když si na to vzpomene.

Tam v tom gruntě byly peníze. Jsou peníze pořád. V zavřeném stole jsou desítky i stovky, v alamaře jsou knížky ze šporkasy. Mít trochu těch papírků – hej, hej, ustupte z cesty, peníze jdou! A co je na prodej? Koupí se – hle, peníze v kapse šustí!

A strašný vztek ho zachvátil, že se až zkřivil. Kdyby tak bylo možno, aby se rozžhavená struska vylévala jazykem desetkrát dvacetkrát širším! Aby tekla celá Ostravice, bílý, syčící had, hořící, kroutící se, aby padala v strašné povodni z haldy do údolí, aby zatopila pole, meze, zahrádky, cesty! Aby se přelila přes selské grunty a nejdříve aby zaplavila obervovský grunt, spálila v něm všecko na prach, i ty desítky i stovky i knížky ze šporkasy! Hle: ohnivá řeka už teče, má růžovou pěnu na krajích, padá na grunt, grunt se chytá, v oknech je plno světla a po jizbách, po sýpkách, po stodolách, po stájích skáčí plameny! Jsou strašné a nemilosrdné, nic nenechají, ani dřeva, ani šatů, kam se roztancují, tam nevyroste jediné travičky až do skonání světa, tam nebude nic jenom rumisko a černé kusy cihel. Ohnivá řeka zpívá a Kubovi srdce tluče jako zvonem. Minuta dvě – a nebude obervovského gruntu – a nebude té vysoké černé vdovy, co chodila jak smutná kněžna, nebude toho směšného studenta, co se koní bál! Nebude nic, všecko se spálí, všecko pomine! Ať se spálí v tom i on, Kuba!

Kdosi jím třese. Ulízané vlasy mašinfírovy vykukují zpod čapky. „Spiš, Kubo …?“ Ale co by! Nespí? Vždyť má přece otevřené oči.

321$

XIII

Robotník šel po schodech domu v kolonii, měl zamaštěnou modrou blůzu, ježaté vousy a unavené oči.

Šel ztěžka, jak by ho nohy bolely, v polovici se zastavil a chytal dech.

„Vahalova … hej, Vahalova!“ rozkřikl se hlučně nahoru a opřel se o zeď.

Na jeho křik se otevřelo několik dveří a zvědavé ženské hlavy vyhlédly, rozcuchané a žlutavé.

Ale aby nebylo nejmenší pochyby, do kterých dveří jest určen jeho vzkaz, zakřičel ještě jednou: „Vahalova, hej, Vahalova …!“

Tu se teprve nahoře rozsvětlil obdélník dveří a těžké kolébavé tělo se naklonilo nad schody.

Na robotníkovu řeč se položil kámen, že zněla utlumeně a přiškrceně:

„Vahalova … no … chlopa vam popálilo ve verku.“

Nahoře se nezdravé tělo sesunulo plnou tíhou ke zdi a polohlasitý výkřik umřel v dusném vzduchu chodby.

„Co … co …?“ zněl koktavý a nechápavý hlas.

„Ďas sam vi, jak se mu to mohlo přitrefiť,“ a mrzuté krčení ramen doprovázelo výklad, „po půlnoci se mu to stalo. Obstřiklo ho to hrozně … no, Vahalova – „

Ale tlustá žena chápe i to, co se nedopoví, a křičí na schody:

„Je s nim zle?“

„Bylo zle. Hned ho do špitala odvezli. Ja něvim, jak včil – „

A už sestupuje těžce ze schodů, jako by se sám za sebe hanbil, že musí vyřizovat takovou věc.

A nahoře polo sedí Vahalová na podlaze chodby, těžce oddychuje a její oči se vytřeštily. Sousedky z vedlejších dveří přiskočily k ní a zdvíhají ji. Rychlé a vysoké hlasy, nezřetelně brebentící, do toho duté, hluboké sténání.

Potom vstává, klopýtá do světnice a kvapně se obléká. Je

322$

sama, děvuchy jsou už ve škole, malého synka odvedly do Kindergarten, Jindra odešel do kanceláře, Kuba je na šichtě. Všecko jí padá z ruky, nechápavě se dívá na modrou blůzu a hned ji zase pouští na podlahu. Uvazuje si šátek na hlavu, vtom si vzpomíná, že není učesána a bezradně se kolébá mezi rozházeným haraburdím. „Jezus … Jezus …,“ opakuje bezmyšlenkovitě a protahuje poslední sykavku.

Dopadá těžce na schody a klátí se po ulici. Ráda by utíkala, ale nohy se v kolenech podlamují.

V nemocnici zadýchne na ni pach karbolu a jodoformu. Drží se zdi a vrátnému udýchaně odpovídá, oči nepřirozeně rozšířeny: „Vahala … Vahala …“

Chodbou jde lékař v bílém plášti, zarostlý, zamračený. Zastaví se na okamžik před Vahalovou, jež se podlomeně tlačí ke zdi, a praví lhostejně:

„Vahala? Aha, to je ten, co ho v noci popálilo. Bohužel, nebylo ho možno zachránit, byl příliš popálen.“

„Něžije?“ Vahalová nepřirozeně zachroptěla a zatápala rukou směrem k lékaři. Doktor neodpovídá, ale jeho mlčení křičí.

„Je mu tak dobře,“ po chvíli krčí rameny, „rány byly příliš strašné. I kdyby byl vyžil, byl by z něho mrzák nadosmrti. Někdy je smrt, milá paní, milosrdenství.“ Mluví zvolna, tvrdě, nezvyklou knižní řečí. Kývne hlavou a odchází na druhou stranu chodby.

Po dlouhé hodině jí ho mrtvého přece ukázali. Byl zkřiven, zkroucen ve strašné bolesti, plachtou přikrytý. Hlava se vryla mezi ramena, ústa se široce odchlípila a z rozevřených víček svítilo bělmo očí. To nebyl už Vahala, dobromyslně poďubaný, směšně prozpěvující písničky, když měl v hlavě, ani to nebyl vyčítavý a drsný zlostník, když ho zaplavovaly starosti doma, mezi včerejším Vahalou a dnešní zmučenou maskou s vytřeštěnýma očima a rozevřenými žlutými zuby byla jen jakási daleká a strašná podobnost, obraz škaredého snu, nečisté mámení.

A rázem se propadlo všecko, čím tento zkřivený a zne—

323$

tvořený člověk kdysi ublížil, jeho nadávky, bití, jeho opilost. Utrhlo se kus těla živého a krvácejícího. Což není možno, aby se tato hromádka zničeného těla protáhla, vyskočila a promluvila?

Vahalová se pořád zdi drží, ruce se jí třesou a ze rtů sykavě padá: „Jezus, Jezus – „ Kdyby tak mohla na něho zavolat, jistě by vstal! Ale nemůže, mluvit zapomněla. Kdosi ji odvádí, kdosi k ní mluví, těší nebo rady dává, ale Vahalová neví docela nic z toho. Nerozumí; lidská řeč padá k zemi jako písek.

V ten den bez úředních prohlášení, bez dlouhých řečí, jako nejobyčejnější věc se stalo, že Kuba byl uznán dospělým, mužem. Na jeho rameno bylo naloženo velké břemeno.

Máma sedí v kuchyni tupá a sražená, nepláče, jenom ruce svírá v klíně a její rty se chvějí. Už tak sedí hodinu nebo dvě. A hrbatý Jindra, výpomocný kreslič, když se vrátil z kanceláře, připojil k její vytřeštěnosti ulekanou, churavou svou tvář, jež bledě svítí z potemnělého koutu. Synek, co chodí do Kindergarten, tupě žvýká rohlík a diví se, že táta nesedí v rohu. Čas se zastavil, ač venku lidé chodí, děti rámusí, vozy skřípají.

Kdo jiný by mohl roztrhnout to tupé mlčení než Kuba? Necítí v té chvíli ani bolesti, nebyl to jeho táta. Bezděčně si vzpomněl na nadávky a na rány. Nemá hněvu, nemá úzkosti; tak by mu bylo, kdyby verky pohltily někoho ze sousedství. Ale to chápe: je na něm, aby pomáhal, nyní on bude držet rodinu.

Kunicki mluví lhostejné věty, neháže naříkavých vzdechů do tupé vyděšenosti. Půjčuje peníze, dokud rodina nedostane z kasy; je třeba hodně peněz. Hladí si knírek a praví Kubovi: „Dnes to sebralo tátu. Zítra, nebo za měsíc, nebo za rok to utrhne tobě hlavu.“

„A vam?“ zdvíhá hlavu Kuba.

„Možná též. Ale už ne tady, v mordovnách ve Vítkovicích. Za čtrnáct dní beru knížku a povandruju dále. Podívám se do Plzně,

324$

anebo zase do Vídně. Ale to je všude stejné, dostáváš zaplaceno za to, aby ti mohli sedřít kůži z těla. Nemůžeš se soudit s nikým, když tě verky spálí, a když tě mašina ožebračí.“

Oči se mu nepokojně kmitají; chvilku nevydrží na jedné věci.

Pochůzky po celý den. Potvrzení, papíry. Všude dávej peníze a už je jich tak málo! Slova jsou tvrdá, hranatá a pohledy kosé. Jaký je užitek z robotníka? Teď třeba hlavu nachýlit a do hlasu dát trochu sladkosti. Ale běda, Kuba to dobře neumí, a když chce mluvit zdvořile, nesrozumitelně hučí.

Pohřeb je událost, která se opakuje stokrát do roka. Koho to vzruší? Když se někdo popálí nebo pod mašinou duši vypustí, popíše se o něm arch papíru. Na krchově stromy lhostejně šustí a knězova latina padá jak utržené listí. V truhle je kdosi, jedno číslo z tisíců robotníků, a za truhlou si vykládá hlouček lhostejných lidí, kolikrát se nebožtík napil a jak často robil rámus. Jáma se černě rozevře a hroudy jsou žluté; dopadají lhostejně, těžce. Vysoké zakvílení se přelomí; opravdu jenom děti umějí plakat prudce a lítostivě. Robotníci, kteří spustili Černou truhlu do žluté země, oprašují si neforemné, příliš velké rukavice; počítají, že se za chvíli musejí strojit na šichtu.

Potom vstává zase ráno za ránem, jdou večery, jdou neděle. Kuba sbaluje do papíru chléb a do modré baňky nalévá řídkou kávu; Jindra si chystá pravítka a těžce se belhá ke dveřím, aby za hodinu v kanceláři okresloval čárky a kolečka; děvčata do sebe vrážejí a shánějí pomaštěné sešity; neduživý nejmenší synek se dává bez nejmenší příčiny do křiku.

Kubovi se zdá, že za měsíc zestárnul o několik roků. I máma mu přestala nadávat, vidí v něm nejstaršího. Je třeba ještě chodit tu a tam; do hrobu se házejí nejen hroudy země, ale i kusy papíru. A to je až do duše protivné, když přijde Kuba s mámou do smutné, stlačené kanceláře

325$

a slyší takové nesmyslné otázky: Zanechal nebožtík jmění? Vklady, pojistky, šperky?

Kdyby se steny kanceláře netvářily tak zoufale vážně a důstojně, bylo by opravdu nejlíp dát se do širokého smíchu. A ve smíchu opakovat: Zanechal nebožtík jmění? Vklady, pojistky, šperky?

První den po pohřbu chodil ještě stín zemřelého po kuchyni a měl své místo v koutě u okna. Někdy se dobromyslně díval poďubaným obličejem, protahoval nakřivené tělo a notoval písničky, jindy se mračil zpod nízkého čela a vyplivoval urputné nadávky. Byl tak součástkou kuchyně jako stůl s roztrhaným linoleem a postel s prolezeným slamníkem. Ale jeho stín bledl, potom byl jako šedivý obláček, který ustupoval před prudším rozmachem ruky, a nakonec vyvanul nadobro jako bělavá pára, když se okno rozevře. Stůl se posunul do jiného rohu, na lůžko se dala jiná pokrývka. Bylo tolik jiných věcí, na které bylo třeba myslit; kdo by měl ještě pokdy vzpomínat na stín, který jednou odešel kvečeru a už pak byl nesen jen jako uzlík spáleného masa ulicemi? Bylo třeba myslit na to: ponechají páni na kvartyramtu mámě meškání? Táta odešel – je v pořádku, abyste uhnuli z bytu. Všecky předpisy a zvyklosti tak poroučejí. Pro verky má cenu jenom robotník, dokud je živý a má pevné ruce. Ale někdy jsou páni milosrdní; vzpomenou si, že robotník byl mučedníkem za jejich slávu. Dají vdově dar z milosti, dají groše na děti a někdy se stává, že i meškání nechají. Kubo Sršáni, jdi do kanceláře, hluboko se ukloň, čekej, až se na tebe zamyšlený pán milostivě podívá a pod nosem zavrčí. A pros – jenom ten, kdo prosí, dostane almužnu.

Však se také na něho díval Kunicki tím podivným, šilhavým pohledem, když mu o tom vykládal. Jedno škrtnuti perem na archu a milost je ti udělena. A Kunicki se směje, potichu, studeným, ukrytým smíchem, vousky si protahuje a ruce si mne:

„Hodně musels prosit, Kubo, že – a hodně jsi hřbet ohýbal!“

326$

To je tak, jako když se ostrým dřevem vrtá do rány, která se ještě ani hojit nezačala.

„To máš marné,“ mudruje dále Kunicki, „už je to tak zařízené na božím svete, že se musí prosit a hřbet křivit! Bylo by to věru pohodlnější, kdyby sis bez dlouhých okoracijí to vzal, za co se musíš k zemi shýbat! A ty se nerad shýbáš, já vím!“

„To vitě, pane Kunicki – radši bysem dostal z každé strany po hlavě,“ mluví Kuba zahořkle.

Kunicki krčí rameny a jeho nepokojná očka tančí po stropě: „Víš, když jsem chodil ještě do kostela – to jsem byl moc mlady synek – křičel páter – či jak vy ho tu křtíte, panáček. Tak ten panáček mluvil – verflucht noamol, zapomněl jsem, jak se to moravsky poví: Bittet, so wird euch gegeben, klopfet an, so wird euch aufgetan. Ale byl by kratší pořádek, kdyby se mohlo povědět: Berte a budete mít. Že bys též bral, Kubo?“

Kuba se směje jeho vtipkování a ve smíchu ukazuje svoje silné zuby.

„A či to neni spravedlivé,“ praví trochu zamyšleně, „aby každý dostal, co potřebuje?“

„To se ví, ty umíš hledat nejlepší cestu,“ směje se Kunicki a tleská si do ruky, rozveselený jako nad pěkným divadlem, „na co chodit přes výmoly a zákruty, když se dá příkopka přeskočit? A tož hurá – ráz dva a na druhou stranu. Poslouchej, jiní lidé to vykládají trochu jináč: aby každý dostal, jak zasluhuje. Ale to tvoje je lepší, na mou duši, že je – „

Kuba se dívá na Kunického a dobře nerozumí. Myslí to doopravdy, nebo se jenom tak pošklebuje? A náhle se mu postavila před oči příhoda už polozapomenutá; to bylo tenkrát, když k nim Kunicki přišel. Je v jizbě, obléká se, Kuba k němu vrazí a křičí: „Kunicki!“ A tu on ho učí pěkně vyslovovat „pan Kunicki“ a stiskne mu krk takovým divným hmatem, že po něm oči vylézají navrch hlavy … Nikdy se tomu Kuba nenaučil. Dívá se nyní na Kunického

327$

a praví pomalu:

„Vy stě su, pane Kunicki, přece enem divný člověk – „ „Myslíš? A jak to?“

„No – tak voditě člověka, takové divné věci mluvitě! Někdy se mi zda, že už vam rozumim a vim, co chcetě – a potem je mi tak, jak bysem bludil v jakési fujavici – „

„Z toho si nic nedělej, každý musí bloudit ve fujavici. Věčná škoda, Kubo, že to tak na tátu udeřilo! Už jsem si povídal, že se jedenkrát sebereme oba a půjdeme do světa. Divný člověk, možná! Ale to já nemám rád, když si člověk příliš zalepuje oči! Nejhorší nemoc je slepota nebo mít klapky na očích jak kůň! Škoda, že je táta v zemi!“ –

Kubovi oči dravě zablýskly, bylo v nich plno světla, ale hned je svěsil k zemi.

„Ale to přece ja možu i tak – ,“ zajíká se nepřesvědčeně. „Nikdo už mi poručať němože – „

„Oho – dvakrát víc než dřív! Kubo, synku, ty máš nohy pořádně svázané! No, ale – ani ty nebudeš věčně učněm. Možná, že už včil nejsi učněm. Někdy – vielleicht, vielleicht – vrátím se a pro tebe přijdu. Ale co budeme mudrovat o takových věcech, beztak z toho nakonec břich rozbolí! Povíš mi radši, jak jsi daleko s tou galankou, Kubo, kujónský synku! A pošleme si pro pivo – kdo by tak seděl po suchu! Zavoláme na děvuchu, ať skočí se džbánem do hospody, a napijem se na rozloučenou!“

XIV

Vytáhlá děvucha s vlasy jak žíně a dolíčkovanou, pokřivenou tváří čekala na ulici na Kubu.

Kuba se podíval na ni nevlídně. Co od něho chce, nač ho vyvolává? Nikdy ještě neviděl toho poďubance.

„Fanka vas pozdravuje,“ vyřizuje děvucha uchvátaným hlasem a směje se na Kubu kamarádsky. Fanka? Neviděl

328$

už ji dlouho a skoro ho až omrzelo hrýzt se tak bez rozumu.

Jeho zamračené oči se nerozsvětlují: „Jak to, že se včil na mě zpomněla a čemu pravě vas poslala s tym zkazem?“

„Pane Sršaň – ,“ a děvucha dává do řeči lichotivou vlídnost, „něma kamarada jiného, všeci ju opustili.“

„No a Pipan, co ma ty umrči oči?“ – otázka Kubova ostře řízne.

Děvucha mávne rukou: „Ach, ten gyzd proklatý! Ten je prvni přičina jejiho neščesťa.“

„Jak to? Co se s ňu stalo?“

„Ve špitálu leži hrubě těžko němocna. Jak lazar leži a něvi se, esli z teho vyjdě. Klašterna nad ňu hlavu krutí a nědava velke naděje.“

„Oněmocněla, a na co?“ Tu je teprve Kubova řeč jasnější a zrychleněji vyrazí.

Děvucha váhá. Kroutí se, usmívá se zkřivenými rysy a dívá se k zemi.

„No – či to němožu věděť? Je to jake tajemství či hřich?“ ostře Kuba dolehne a jeho slovo poroučí.

„Ja bysem vam to ani něměla povidať,“ pořád ještě uhýbá děvucha. „Tuž … cosi měli s Pipanem, přitrefilo se ji cosi.“

Kuba jenom hlavou přikyvuje.

„Ja myslim, že un ju do teho nutil, aby sobě od teho pomohla. K jakési babě zašla do kolonyje. Něřekla, ke kere, a nic vyzradiť něchce. Ale baba hromská pomohla tak, že by se pomaly už truhla mohla chystať a hrob na krchově kopať. Divim se Fanče, že ju něchce prozradiť – do arešta by patřila.“

„A Pipan?“

„Ten se ukazal! To je dobrodiněc! Nejprem děvuchy užiť a potem ju vyhodiť! Jak zabylo Fanče zle a jak dostala krče do celeho těla, polekal se ten lunt, že by se haňba na něho svezla, a hned ju dal zavesť do špitala. A ešče křičel, jak tak ležela na zemi a strašně se svijala, že mu udělala hrubě velku haňbu a že ho před světem zostudila! Že ju už ani

329$

vidět nechce a že se k němu už nikdy vratiť nesmi! Řeknitě sam, co by za to zasluhoval!“

„Ale ma penize, za penize se všecko kupi … všecko … ušklíbl se Kuba.

„Vykladala mi to a třasla se jak list … enem tak šepce jak male děcko. Živa duša k ni nepřidě … i ta jeji tětka zkazala, že ma dosť svojiho trapeňa a že se ju naživila i naošetřovala dosť dluho … aby to zas zprubovala u jiných dobrých lidi – „

„A to zkazuje, abysem se přišel na ňu podivať?“ Slova Kubova jsou těžká a tvrdě se prodírají z úst.

„Ani to něřekla, enem sobě tak zpominala. Pravila: Už němam přitelicka na božim světě. Ešče jeden feršiber, ten se mnu chtěl kamaradiť. A pověděla mi, v kervm domě meškáte.“

„No – ,“ hučí Kuba zamračeně a neví, co by na to všecko měl odpovídat.

Ale když zůstal sám, ucítil na hlavě kamení. Hlavu mu to chýlilo mezi ramena, že se narovnat nemohl. Jednu chvíli mávl rukou a řekl si mezi zuby: Eh co by! Ale za chvíli se mu zamíhaly jakési oči tak blízko a šly s ním na každém kroku. – Na zemi ležela a svíjela se! Ale – ať nyní žaluje u Pipana! Ať se před ním plazí! Ať mu vykládá svoje moudrosti: za peníze se všecko spraví! Ať se tak zase prohýbá a vrtí!

Škoda, že je Kunicki kdesi ve světě; zapadl jak kámen ve vodě. Ten by vzal za ruku a zavedl na cestu, ten by poradil!

Mračil se, doma s nikým nemluvil, na židli u okna seděl a lokty se opíral o okenní rám. Děvuchám pohrozil a na malého synka vzkřikl, když bil dřevem o podlahu.

Ale druhého dne se svátečně oblékl, matce na otázky nesrozumitelně a nevlídně odpověděl a vyšel na ulici. Což aby koupil trochu jablek a dva tři pomeranče?

Chodba ve špitále je bílá a přísná. Okna rozhazují nemilosrdně světlo, před nímž neutečeš: dívá se ti každý člověk až do hlubin duše. Dusná vůně, nasládlá a teplá, leží jako

330$

oblak, teče ze stěn, padá ze stropu. A v ní se procházejí neslyšným, šoupavým krokem stíny: nemocní, kteří mají žluté tváře a zapadlé oči, jeptišky s vysokými bílými čepci a pospíchaví doktoři v bílých pláštích.

Divná věc: jak jsou dveře do ženského oddělení těžké, ač se otvírají bez nejmenšího vrznutí. Horká vlna zaleje tě až po vlasy. Ostrý a lepkavý pach. Patnáct párů očí probodává hlavu, jak se ukáže v obdélníku dveří. Nevidět nic jen bílé postele a skvrny. Tam přitlumený hovor, kašel, plačtivé zasténání. Pst, pst. Oči bloudí po postelích a skvrnách: ta sedí, je žilnatá, ta se pokouší rozčesat vlasy. Ne, není to ani jediná – oči se dívají cize a lhostejně. Ani jedna to není – a přece na poslední posteli v koutě u okna je drobná hlavička, strašně bledá, zarámovaná do rozházených vlasů a do polštáře. Ta hlavička je vzdáleně podobná Fančině hlavě, kdyby z ní vypustil všecku krev a kůži ostře přitlačil na kosti. Na pokrývce je ruka, drobná, bledá, bezvládná.

Hlava na bílém polštáři nemluví, ale oči jsou široce rozevřeny. Kubo Sršáni, neslyšíš, že ty vykrojené oči ve vápenné tváři volají? Nevidíš, že se namodralé rty třesou?

A přece nemůže být nejmenší pochyby: nad hlavou je tabulka a z ní křičí bílá písmena: Franziska Pělucha. Potom jakési doktorské tajemství a divné klikyháky.

Kuba neví, co by řekl; vytahuje jablka a pomeranče a klade je do té namodralé, hubené ruky. Pomeranče se kutálejí po pokrývce, neboť ruka jich nezachycuje, třese se a potom se pomalu pohne, aby potichu, jenom jako dechovým dotknutím pohladila prsty Kubovi. A rozevřené oči ho široce objímají a snad se to jenom Kubovi zdá, že jsou lesklé a mokré.

Hladit ruku – toho v životě zažil příliš málo feršiber Jakub Sršáň. Je to pro něho zvláštní a nový pocit, měkký a skoro až nepříjemný. Nedívá se celá světnice na něho, všecky postele, všecky tabulky se jmény? Usmívá se zmateně a sedá si na lůžko zády k ostatním, aby neviděl tváře. Vidí jen výsek okna, stěnu, polštář, hlavu – všecko bílé a smutné.

331$

A Fanka šeptá: „Tys přišel, Kubo, tys přišel? – „Tys ešče nezapomněl …?“

Kuba se nad ní naklání a hučí jí do hubené tváře horkým, spěšným dechem: „Fanko, chceš… ja teho lunta s umrčimi očami zabiju, alebo aspoň ožebračím …“

Jaký by jí mohl dát jiný dar, než trochu pomerančů a slib, že se bude za ni mstít? Ale Fanka nemá v té chvíli smysl pro zabíjení, zapomněla na kostnatého Pipana, jenom její ruka se pohybuje po žlutavé a načernalé ruce Kubově, která je tvrdá a rozpraskaná, a šeptá si pro sebe jako směšnou dětskou písničku: „Kubo, tys přišel – „

Stín se postavil mezi Kubou a nad bledou hlavou Fančinou. Doktor v bílém plášti a velikých brýlích.

„Vy, mladíku,“ povídá ostře a klade Kubovi ruku na rameno, „co jste to vlastně s tou děvuchou natropil? To není jen tak špás, hodit ji na sám kraj hrobu! Můj milý, to je velká odpovědnost, hrát si a potom setřást ze sebe následky! – Vždyť se takhle děvucha vraždí!“

Kuba stojí, všecku krev cítí ve tváři a jeho snědá tvář je hnědá; mačká rozčileně klobouk v ruce a koktá zaraženě: „Pane dochtor, pane dochtor – „

Ale na bledých tvářích Fančiných vyskočí načervenalá skvrna, jež lehce zarosí její vystouplé kosti, a její hubené prsty se roztahují v malátném odporu.

„Ten nic něvi, něma ani trošku viny, to druhy – ,“ vrtí poplašeně hlavou.

„Tak jsem udeřil na nepravého,“ zasmál se hrčivě doktor. „To víte, takové příhody nejsou u nás nic nového,“ naklání se důvěrněji nad Kubou, „a obyčejně to bývá: on má dvacet, devatenáct, ona osmnáct, sedmnáct. A některý holomek se ještě směje, když tak stojí nad napolo zavražděným tělem. Což to je hotovo za chvilku – uvaří se, vypije se, ale potom! Ještě když se děvucha vyhrabe – má aspoň památku na hodně dlouho!“

Doktor horlí hlomozným hlasem, který skřípá, jak by jezdil po písku. Ostatní hovor ve světnici utichá, všecky

332$

hlavy se obracejí do kouta a Kuba je postaven do středu bodavých paprsků.

„A Fanka, co s ňu, pane dochtor?“ – odvažuje se Kuba nesmělé otázky.

„Tancovat hned nebude a po schodech vyskakovat taky ne. A s milováním bude už chytřejší a dá si podruhé pozor – pravda, slečinko!“

Drsně se směje a štípne Fanku lehce do brady; jeho prsty roznesou lehkou jodoformovou příchuť.

„Že je vám už líp!“ – kývne hlavou a ještě zdvíhá velitelsky prst: „A spoň měsíc potom jak v bavlnce, rozumíte?“

A už je někde prostřed světnice a domlouvá cosi ženě, jež leží se zavřenými víčky.

Kuba se nemůže vzpamatovat; polyká sliny a pořád směšně mačká klobouk mezi prsty. Protivně se mu zdá, že je obžalován a že uštěpačné pohledy splétají smyčku kolem jeho hlavy.

Rozhodl se, že odejde. Ale Fanka má otevřené oči a jejich světýlka tiše prosí: Nechoď ještě. Namodralé rty šeptají s trpkou výsměšností: „Měsic mam byť jak v bavlnce! Kdo by mě do te bavlnky položil? Tětka mě vyhnala a peněz němam.“

Peněz němam! Na ta dvě slova je Kuba zvlášť citlivý, ta jím procházejí jako jiskry. Cosi strašně škodolibého, co potlačuje v okamžiku, přeletí mu hlavou: Ani ona nemá peněz!

Ale ta dvě slova nese si s sebou, když je návštěva skončena a když jde po ulici se sklopenou hlavou. Nese si na ruce tiché a pokorné pohlazení – podívá-li se na ni, musí tam zůstat cosi měkkého a hebkého jako pel z motýlích křídel. Ale na to pohlazení padá vzápětí šedivý a střízlivý popel, jenž uháší světýlka očí a zardělou skvrnku na vyhublé tváři. Popel výsměšný, jenž se vytváří v hlasu brýlatého doktora: Aspoň měsíc v bavlnce! Je to směšný vír, který tančí na dláždění ulic; postele jsou přísné, bílé, kovové, do polštáře je vtlačena malá hlava. Duše na jazyku a hasnoucí světýlka

333$

v očích. Ruce, které hladí, potichu, prosebně. To je ta děvucha, která dráždivě mhouřila oči, potřásala boky, točila se pořád jak v tanci a měla měkké, teplé tělo? Ale vždyť má nad hlavou černou tabulku a bílé klikyháky. Jeden chlap s umrlčíma očima … Píská to všecko jako vzteklý vítr za podzimku, a přec to zase hraje jak daleká, daleká harmonika.

Nejde domů, kroutí se bez cíle ulicemi, chodí dokola. Třeba setřást trochu popel z hlavy. Napadá mu: řekne mámě, že Fanka přijde k nim. Lehne si do postele, kde kdysi spával Kunicki. Bude u nich čtrnáct dní, měsíc, až se jí ruce přestanou třást, až se naučí zase smát. Proč by to neřekl, když on je nyní nejstarší a dává mámě peníze? Vždyť ta Fanka … až vyjde ze špitálu … už může být jeho galanka … Ale domečky padají k zemi a v hlavě skřípá svítivý smích. Jaká je to strašná hlupota! Pomotalo se mu co v hlavě? Máma naříká, peněz není, dluhů je víc a víc. Žid „gebeno“ nechce dávat, ani už nepozdraví, když máma jde do kvelbu. A kdo ví, nebudou se i z kvartýru kludit? Máma mluvila, že si vezme kvartýrníky, aspoň dva, jednoho na den, druhého na noc. Třeba, aby oni pomohli živit – co z těch směšných pár rýnských, které dostane on o výplatě, anebo které přinese Jindra? Kubo, Kubo, Sršáni, a ty chceš přivést nový krk?

Ach, je tolik hrozných věcí pod sluncem, ale pro Kubu není nic strašnějšího: postel bude pro dva kvartyrníky, ti dají peníze. Jsou kulaté, zacinkají – vidíš, jak máma dychtivě po nich ruku natahuje? Žid se už na ně třese: „Dluho něidu, Frau Wahala.“

Peníze! Kuba syčí, jak by dýchat nemohl, ale marno: výsměšný popel je studený a těžký. A ten Kunicki si uměl robit kašpary: Berte a budete mít!

Bylo by dobře okrást někoho. Vzpomínky z náhodného čtení novin skákají před očima; pokladna nabita papíry; maska na hlavě a ráz dva: Život nebo peníze! Anebo jde kdosi lesem, dědinský chlop z jarmarku, kapsa se mu nadula

334$

desítkami – a to třeba mít jenom kyj v ruce, schovat se do křoví a křičet: Peníze, peníze!

Hehe, to je všecko veselé: berte a budete mít … A lehké: ráz dva a svět je zas pěkný, všecko je otevřeno, všecko se směje.

A přece by byly peníze, možná, že hodně peněz: v Lipině na obervovském gruntě.

Tam ukrást …? A vždyť by to vlastně bral jenom peníze svoje … Smí se krást zlodějům?

Ta myšlenka ho skoro zveselila. Jiskra se rozhořela a zachvátila mu hlavu.

Nosil v hlavě ta světýlka celý den. A zatím jezdil na lokomotivě obrovskými hlučícími závody, světla svítila jak rozevřené tlamy, měkké železo se kroutilo v sevření kleští, jiskry odskakovaly od strašných kladiv, jeřáby vrzaly, lidé se kmitali … Syčení, údery, zvonění, rachot …

Ano, tak je to dobře.

Večer přišel ze šichty a rychle pojedl. Dlouho se omýval, bylo příjemné mít hlavu ve studené vodě.

Ale máma se dívá kosým pohledem, jak se strojí; těžce se belhá po kuchyni a hlasně vzdychá. Je čím dál těžší a žlutší. A potom nemůže vydržet napětí a vyrazí zlobnými výčitkami: „Rada bysem věděla, na co je ti to večerni smykáni! Malo se naliceš přes cely děň, ešče večer se ti chce zhaňať? A potem ty tajnosti! Slova něřekneš, doma něpobuděš – a či němam právo vědět, co je s tebu?“

Kuba jindy nerad poslouchá, jak máma vyčítá; ale dnes se jenom usmívá: má velkou cestu před sebou.

„Něstarajtě se, mamo,“ mávne lhostejně rukou, „nic zlého něrobim. Co tu s vami doma večer? Posluchať, jak tu maly křiči a děvuchy se kočkuju? Matě doma Jindru, ten je vam věrny – ale myslim, za rok, za dva vstupi do organizace a budě vysedavať ve spolku.“

Jindra zdvihne nezdravou tvář od jakýchsi papírů; že se chce tomu synkovi pořád nos do jakýchsi knížek strkat! Ale dnes je to všecko vedlejší; nevšímá si už Jindrových pohledů

335$

ani matčiny zloby, jak se opřela o stůl. Vychází pevně a bez řeči.

Večery jsou dlouhé a světlé, za hodinu dojde do Lipiny. Ještě za světla půjde pro své peníze.

Vlastně by bylo nejpříjemnější, kdyby mohl jak za starých časů vskočit do gruntu, křičet a bít … oni by se bránili, ale všecko marné, a nabité truhly by se otvíraly … Ale krást se? Smeknout klobouk, zdvořile pozdravit a prosebně mumlat mezi zuby …?

Grunt utichá. Čeledín pod kůlnou naklepává kosu a kravarka naváží vodu. Jak okov narazí na hladinu studny, zpívá si děvucha tenkým hlasem protáhlou písničku.

Po dvoře široké kroky a pevný, rozkazující hlas. A zase klid, kosa zvoní, tenký hlas kravarčin se nese už od chlévů. Táhlé bučení … písnička se přerve … pomíchané ženské hlasy … Kuba chodí před vraty a chvílemi se zamračeně dívá na dvůr. Ten klid ho mate, raději by přišel za shluku a hodně zhurta. Aby zanadával a spěšně bral!

Umiňuje si: nejdříve tedy pěkné slovo a klobouk v hrsti. Ale když se před něho postaví selská lakota a pošklebek, to jim poví hodně nahlas řeč o zlodějích a cigánech! To jim hodí do očí svůj vztek! A potom … bude mít i právo brát…!

Po dvoře jde stín, nevysoký a drobný. Kuba vyskočil: poznal studenta Kubíčka.

Kubíček trhne hlavou překvapením. Nechápavě se naklání a rameno vyvyšuje.

„Jak se tu bereš, Kubo?“ volá dobromyslně. „Neviděl jsem tě už tak dávno! No – z tebe je chlapík! Jak se máš?“

Kuba se dívá k zemi: „Rad bysem mluvil s tvoju maminku … ale enem s ňu …“

„Dobře, zavedu tě, tam v tom okně … vidíš, právě rozsvítila světlo.“

Jde před ním, rozevírá jedny dveře, zavolá prostě: „Mami!“ a vpouští Kubu samotného do světnice.

V rozlehlé světnici je ticho a urovnaně. Lampa na stole

336$

rozhodila po ubruse žlutavý kruh, ale měkké, modravé stíny po koutech bezstarostně se protahují.

Za stolem sedí žena s protáhlým obličejem, má smutné, utichlé rysy a vlasy šedavé pokropené.

V tom okamžiku, kdy se otevřely dveře, klidným závojem světla pronikla k prahu, ale rázem sebou škubla a bezděčně natáhla ruku.

Ty oči, ty oči a ta celá snědá, urputná tvář, přikrytá pavučinou stínu! To je úplně stejná tvář, jenže mladší a svěžejší, která s ní před dávnými roky žila na tom gruntě, která se na ni dívala lačně i pobožně, tvář jejího nebožtíka muže Jakuba Obervy.

Překvapení bylo příliš náhlé a vdova Obervová nemohla v prvním okamžiku ani promluvit – Ale i Kuba mlčel; stál ve stínu u dveří a díval se roztržitě na prošedlou ženu.

„Pani Obervová,“ – řekl za chvíli dutě, „něhněvajtě se na mě, že k vam idu tak něskoro, ale měl sem šichtu na děň … Myslim, že už mě něznatě a že stě na mě dávno zapomněla … moja mama služila tu kdysi na gruntě, ale temu už je věc jak osymnast rokuv.“

„Vím, pamatuji se,“ vydechla Obervová klidněji, „vaše matka se jmenovala Sršáňová.“

„Ja se tež menuju Sršaň,“ přízvukem podtrhl Kuba, „ale matka se vydala a menuje se včil Vahalova.“

„Vahalová, vím,“ kývla Obervová hlavou. „A co mi tedy nesete?“

„Stalo se nam velke něščesti,“ Kuba už přišel do proudu a vypravoval klidně: „Mojiho něvlastniho tatu, jako Vahalu, popálilo ve verku a už z teho něvyšel; umřel za chvilku, jak ho do špitala přiněsli. Po jeho smrti žije se nam hrubě zle, je nas pět děti a mama už ani chodiť němožu, ešče že tak doma trochu porobja – „ Kuba se díval pevně, směle; hlas jeho měl prosebný přízvuk, ale oči o něm nevěděly.

„Něuvěřitě, pani Obervová, jak se těžko musimy včil stiskať. Něvěděl sem, keho mam ešče zaprosiť. Člověk zaprosi, tude se vysměju, něščesti přeju. Něpomože žáden, i dyby

337$

krvavé sluze s oči kapaly. Zpomněl sem se v te nejvěči bidě na vas, něhněvajtě se na mě skrz teho, pani Obervová …

Vdova Obervová prohlíží si nyní tu žlutavou tvář s vyčnívajícími kostmi a vystouplou bradou pozorně.

Ano, ta tvář mluví, i kdyby všecky jazyky světa chtěly pravdu zapřít, že v jeho žilách je obervovská krev. Podoba nebožtíka Jakuba Obervy, lipinského burmistra a jejího muže, vtiskla se pevně do tváře nemanželského dítěte a vlastní zůstalo jen vzdáleným, slaboučkým ohlasem.

Pokývla hlavou a pravila: „Myslím, že se dobře pamatuju – vy se jmenujete Jakub.“

Kuba mlčky přisvědčil.

„Kde pracujete?“

„Ve verku robim.“

„Hodně vyděláte?“

. „Něstoji ani za řeč,“ Kuba mávne rukou, „výdělky su hrubě slabé.“

„No – a pracujete rád? Jste spokojen, těší vás vaše zaměstnání?“

„Ni“ odpovídá Kuba tvrdě a zdvihne ramena: „Ale co mam robiť? Nězbyva nic jiného ež pomaly přivykať.“

Potom najednou ožije a vypravuje zrychlenými, usekanými větami: „Něměl sem velke chuti isť do verku. Ale tata kazali a jine roboty něbylo. Mě těšila ze všeho nejvěc praca selská. Všecko sem uměl porobiť. A koně sem měl rad, ty sem měl hrubě rad …“ Mračí se přitom, jako by se styděl.

„Vy jste měl rád práci selskou?“ kroutí vdova hlavou a dívá se do okna, kterým hledí hluboký, modrý večer. Hlavou jí přeletí: a ona – zradila selský grunt, zradila selskou práci, dala všechno do nájmu, utekla od selské práce, i Kubíček …

Vzdychla si a šla ke skříni. Vytáhla peníze, přepočítala, ještě přidala … potom zaváhala, ale sáhla poznovu a ještě přiložila dva papírky.

Kubovi oči zasvítily a hruď se mu roztáhla. (Špitál … bílé postele … drobná hlava … ruce hladí… a doktor po—

338$

vídá. jako v bavlnce …)

Vdova Obervová tiskne Kubovi peníze do dlaně a praví mu hlasem divně smířeným a změklým:

„Řekněte matce, že ji pozdravuji. Je dobře, že jste přišel ke mně, Jakube. Nebojte se, až vám bude zase zle, víte, kde je cesta do Lipiny a kde je obervovský grunt. Přijďte za nějaký týden – mohla bych vám dát trochu prádla, i šaty tam zbyly, a mouka by se vám hodila. A nesmíte se na mě hněvat, ani na Kubíčka … vy se na nás nehněváte, že Jakube?“

Klade mu ruku na rameno a všecko světlo lampy se soustředilo v její tváři.

Ale Kubovi je při takové řeči těžko a těsno. Což ta obervovská černá kněžna umí číst myšlenky a umí se propalovat až kamsi do poslední žilky!? Její ruka na rameně ho tlačí víc, než kdyby nesl na něm železný trám. Kdyby tak spustila, jak by bylo v pořádku, hodně zostra a nahlas: Ty lunte cigánský, vím já dobře, k čemu ti peněz třeba, utíkej vesele, aby tě pes nemusel pohnat – to by se i on postavil, rovno a zeširoka, a pohledem by ji probodl! Ale místo toho slyší, jak když se chléb s máslem ukrajuje. Nesmíte se hněvat … že se nehněváte na nás, Jakube?

Kdysi slyšel, že prý se u velkých pánů paničkám i ruce líbají. Ale to jisto vypadá směšně! Hučel poděkování překotně a nezřetelně.

Uvolnilo se mu, když už šel po dvoře. Tam se pozvolna, pansky procházel žlutý měsíc a pohazoval si jako v dětské hře drobnými kamínky.

Ramenatý, silný muž se klátil ze stájí od koní a dovnitř cosi křičel na čeledína. Měl jasný hlas, takový, jaký umí udeřit. Ale Kuba se schválně díval na druhou stranu; poznal ho dobře, to je Bernát, který má v nájmu obervovský grunt a který je tu pánem.

Před vraty na cestě stál Kubíček. Opíral se o plot a díval se, jak se lidé po cestě trousí.

„Nazdar, Kubičku!“ vykřikl na něho Kuba rychle a kamarádsky.

339$

„Už jdeš? Vyřídil jsi dobře?“ narovnal se student a odstoupil od plotu.

„Dobře, dobře!“ zvolal Kuba a už se ani neohlížeje vyzdvihl ruku v chůzi.

Dobře pořídil – to je dobré pořízení! Peníze jsou v kapse a je jich pár pěkných papírků! Jak hřejí! – Není to zvláštní, že proniknou kabátem a že ty barevné papírky cítí člověk na těle, až u žeber? … Jako by někdo v kapse ohníčky rozdělal …

Silnice se vesele houpá, houpy hou, houpy hou … Je celá ponořena do modrého šera a žlutého měsíčního odlesku. Jedou těžké selské vozy, přehrčí kočár, směšně se rozezvoní cyklista. Stromy na okraji malují protáhlými prsty v prachu cesty všelijaké směšné figurky. Kuba přeskakuje mezi nimi, skáče těm figurám na hlavu a pohvizduje si. Drží ruku na náprsní kapse, aby toho tepla co nejvíce užil. Jsou tam ohníčky, jsou …

Co se nyní stane, vidí Kuba jasně: Přijde domů a máma bude k němu posílat žluté pohledy. Bude sedět na pelesti lůžka a mazat si nemocné nohy. A on přijde k ní a pomalu vítězně poví: „Mamo, potřebujetě peněz, a dosť peněz?“ Máma řekne mrzutě a naříkavě: „Eh, dybys šel už rači spať a něrobil se ešče z mamy blazna!“ A zase on: „Mamo, zatym něhledajtě žádných kvartyrnikuv, něpotřebujemy jich, bo ja sem vam našel kvartyrnika, co vam pansky zaplati! Je to děvucha, mlada děvucha, ale něsmitě se na nic vyptavať, jak se dostala do špitálu a kdo za ni všecko budě platiť! Slovečka škaredeho něsmitě ji řeknuť, vlaska ji zkřiviť něsmitě, jako v bavlnce musi byť u vas! V peřinkách se poleži, dobrého jidla ji navařitě, aby zčervenala a zase se naučila smjať! Aspoň na měsic budě u nas a potem – uvidimy!“ Máma: „Co to zase vymyšlaš za hlupoty? Ešče děvuchu na krk a opatrovať ju za trochu pěkné řeči?“ „O ni, mamo, za trochu pěkné řeči!“ Tu on vytáhne z kapsy ty pěkné, teplé papírky a položí tři na stůl vedle sebe, aby vesele zakřičely. Hoho, to je směšné, jak máma zapomněla, že má bolavé

340$

nohy a jak si pospíšila ke stolu! Jak natáhla ruku, jak se jí prsty zatřásly! A on se zasměje a přidá ještě jeden, tak jak to dělají jarmarečníci, co prodávají nože a čokoládu. Všecko málo, mámo? Ještě jeden pro radost – a ještě jeden! A honem všecky poschovávajte, aby oknem nezafičel vítr a papírky neodletěly do světa širého. Zaplatil by který kvartyrník tak královsky, povězte, mámo! – A máma – jaké má oči! – jak přepočítává papírky znovu a znovu! – jak každý rovná! – a jak mu praví nakonec: „Něchceš ešče trochu kafe před spanim?“

To všecko Kuba jasně vidí a směje se v duchu. A vidí ještě jinou věc:

Špitál a bílé postele. Poprvé se styděl – což není to hanba, že mladý synek jde mezi samé roby a že jde tam hledat děvuchu, co sobě pomáhala? Ale podruhé zdvihne hlavu – ať všecky ty postele vyskočí samým divením, on jde k poslednímu loži v koutě. Dá zase pomeranče a trochu jablek, ale nejvzácnější dar si schová nakonec, aby hodně dlouho chutnal. Řekne pomalu a každé slovo bude odvažovat. „Fanko, vyjděš ze špitala a našel sem ti kvartyr, abys opravdu měsic byla v bavlnce! U nas buděš, křivého slovíčka ti žáden něpovi, buděš ležeť, dobře se buděš měť! Bo něbuděš zadarmo, ale dobře je za tebe zaplacene. Abys věděla, i ja mam penize – viš, žes raz pravila, že by všecko bylo dobré, dyby sem měl penize?“ Že se Fanka rozčervená, že jí budou oči svítit! Ať potom kdo na ni sáhne!

To se všecko stane do posledního puntíka. A stane se třetí věc, musí se stát, neboť Kuba nic nadarmo neslibuje a mohl by se na to zahřešit nejstrašnějšími přísahami.

Bude noc černá a bez hvězd. Lidé se skrývají pod peřiny a policajti budou pokuřovat na vachštubě. I Pipan bude ležet, a možná, že nebude ležet sám, že zas bude mět u sebe děvuchu, co umí zahřát a staré kosti objímat. Ale to bude jedno – najde ho, ať to stojí co stojí! Ten vyvalí umrlčí svoje oči! Oho – nic ti nepomůže, abys křičel a policajty volal! Máš tvrdé kosti, chceš se trochu prohnat a ohýbat?

341$

Můžeš tu sípat až do lána! Zachtělo se ti ještě děvuch, co mají šestnáct roků? Jsou teplé a sladké – že?

To bude hřát opravdu tak, jak hřejí papírky v kapse.

Jak by nehřály – vždyť to jsou jeho peníze! Nastiskal je jeho táta, ten pravý, burmistr z Lipiny, Jakub Oberva – a ne ten nastrčený robotník Vahala! A nemá na ně právo on, též Jakub …?

Ale, nehněvejte se na nás, Jakube …? Kámen vyskočil na cestě a Kuba se udeřil do něho.

XV

První dvě věci se vyplnily Kubovi navlas, ale v třetí se trochu zmýlil.

Kdy je noc černá a bez hvězd? Měsíc dráždí Kubu: roztáčí se noc co noc a opile se kutálí po měkkých kopcích našedlých mračen. A policajti nezalézají na vachcimru, aby tam hráli v karty, dej si pozor, na každém rohu naježí se jejich vousy a probodnou tě jejich oči.

A s Pipanem též není věc jenom tak špásovitá. Pětkrát šestkrát přešel Kuba ulicemi dokola. Kdysi se mu zdálo, že to bude pro smích: přeskočí plot, přeleze dvůr a dostane se k němu. Ale Pipan postavil mezi sebe a svět zeď a pod ní se za večera vztekle rozštěká pes; jak by se chytře vkladl dvorem a vytlačil okna do kuchyně?

Večery utíkají a Kuba může vyjít z domu, jenom když má šichtu na den; týden se postaví vždycky stejně jako zeď, která Pipana chrání. Ale jednou ten den přijde a Kubu zahřeje.

To už Fanka chodí, zpočátku jenom po jizbě jako malé děcko, které se učí dělat první kroky, a potom už jí zas tanec škube v kolenou. Do kuchyně přijde, k Jindrovi si sedne a ten hrbatý synek vytahuje sešity, kde má nalepené obrázky, a Fanka se zasměje, jak jí všecko horlivě ukazuje

342$

hubeným prstem. Je to divný synek, červená se a na čele má pot, když si Fanka sedá vedle něho. Fanče už naskakuje červený obláček na líce a už zase – možná, že ani neví o tom – v bocích se zavrtí a promluví zvysoka tak, jak by zpívala. I na ulici už vyšla, potom celé odpoledne se ztratila, že musí koupit jakési ženské zbytečnosti. A máma, která našla první dny nejsladší úsměvy, dívá se na ni den ze dne chladněji; na peníze už zapomněla, jak po nich ruku natáhla, a občas se na děvuchu zahledí podezřívavým pohledem. „Něpovidaj, Fanko, nic mamě, odkud si přišla, co bylo s tebu a kdo za tebe plati,“ radí Kuba a Fanka skutečně se vykrucuje, když Vahalová se kolem ní otáčí nejdříve úlisné a potom naléhavěji. Vykládá cosi, že matky nemá, že byla u strýce, ale Vahalová je už příliš dlouho na světě a poznala všelijaké lidi, dobré i zlé, než aby každému slovu uvěřila. Pozná za chvilku, jenom se děvuše do očí podívá, že lže. – Ale ty peníze?

A zatím Kuba přemýšlí a Pipan leží mu v hlavě. Přece jedenkrát se zatmělo a černá bouřka leží nad krajem. Temná křídla se roztáhla po obloze a země s komíny, domy a ulicemi se přiblížila k nebi. Už si ruce podávají, do velikého stínu se oblékají.

Kuba přišel ze šichty, myje se roztržitě a stříká na podlahu kuchyně. Fanka zase není doma, odešla, děvuchy nevědí, kdy a kam, a máma je prý u jakési známé. Kuba je mrzut, jí hltavě, rozčileně. Ale za chvilku mu napadá cosi jiného: dnes je den, který nesmí zameškat. Až se vrátí, Fanka už bude spát, ale on se přece k ní vkrade a pošeptá: „Hotovo!“ Skoro se až rozveselil představou, jak se Fanka pohne a hlavu z postele zdvihne. A bude se divit!

Na ulicích je prázdno. Třeba ještě počkat hodinu, až země zčerná nadobro. Na všecky strany se rozbíhají ulice, vydychují těžký pach z domů a na hlavy si svpají zvířený prach. Světelné pruhy pouličních luceren se třesou úzkostí a několik stromů, rozházených po stranách ulic a ve vklíněných zahradách, zoufale lomí haluzemi a oddychují těžkými modlitbami.

343$

Pipan v obchodě ještě svítí. Jen chvilku strpení, za okamžik bude zavírat a to je čas nejpříhodnější. Nebude třeba přeskakovat zeď a krást se k němu dvorkem a vedle psích zubů. Z očí do očí, ať už je konec takový nebo jinačí. A co mu urobí? Neví sám. Obchod smíšeným zbožím mlčí, tichý, žlutý ostrov v naříkání větru a pískání prachu.

Kubu polkla černá, roztřesená tma. Je mu dobře v její neklidné i bezpečné tlamě. Čas p ;malu teče, mračen už vyskakují zlobná světla a Kuba splývá s šerou zdí v jediný stín.

Konečně zapraskaly rolety, jednou, dvakrát; Pipan zavírá obchod.

Ale dřív než mohl železnou roletu úplně přirazit k podlaze, Kuba je v žlutém výseku a zadržel roletu. Trochu se nakřivil a podlezl úzkým otvorem do krámu.

„Dobry večer, nězavirajtě ešče, pane Pipan,“ praví nejklidnějším hlasem.

Vysoký, kostnatý člověk stojí před ním a jeho zapadlé oči těžce se derou z důlků. Zdvíhá hlavu a jeho úzké rty se pootevřely; vzpomíná si, kde už viděl toho chlapíka s černými vlasy, které spadají do čela, a se čtyřhrannou hlavou.

„Co ešče chcetě, ja už zaviram … hučí kupec nevlídně a třese klíči v rukou.

„Něvyhaňajtě kupca, ani dyž idě hodně něskoro,“ ukazuje Kuba zuby, „ja sem přišel ešče cosi nakupiť a na chvilku to budě trvať.“

„Tak honem, něbudu v kvelbě vysedavať do půlnoci,“ hartusí Pipan.

Kuba se dívá po obchodě, prohlíží si s klidnou určitostí pytle na zemi, krabice, šuplíky, nápisy, jako by to všecko měl zapisovat jedno po druhém, a praví potom zvolna:

„Rad bysem se zoptal, co všecko předavatě … esli tu dostaně kupiť tež vina – „

„Esli chcetě vina, ditě do hospody, je v druhé ulici,“ hučí kupec mrzutě.

„Ale ja vim, že i vy prodavatě vino. Enem se podivajtě,

344$

jisto tam najděte pěknu flašku vina. Ale ja něchcu lecjaku vodu – ja chcu dobré, silné vino, aby zahřalo po němoci. Vitě – ,“ a naklonil se k Pipanovi, jako by oznamoval důvěrnou zprávu – „to ja chcu pro Fanku, už trochu chodi a už se ani dočkať němože, že zase přidě k vam – „

Pipan zrudl a napřímil se: „Aha, už jsem tě poznal. Co je mi po Fanče, beztak to byla zlodějka a ciganka! Ta se vyznala, ta je dobra!“

„Někřičtě, pane Pipan,“ ušklíbá se Kuba, „dy se dva rozumni lude možu domluviť potichy a po dobrotě. Chtěl sem se tež zoptať, esli ma Fanka u vas lože odestlane a – „ „A ty se mysliš, že se ja budu s každým galganem dožirať!“ vskočil mu skřípavě kupec do řeči. „Ci ja němam nic jiného na starosti ež jakési ciganky!“

„Nono – ciganky! Šak ja tež vim, kdo ju posilal k babě, aby sobě pomohla. Matě k němu moc blizko, pane Pipan, a ja bysem na něho ruku dosáhnul. Něznatě ho?“

„Co je tobě do teho?“ vykřikl Pipan a Kuba ho klidně opravil: „Vam – ni tobě – „

„Eh!“ mávl kupec rukou a pokročil k pultu; vytáhl desítku a hodil ji na ohmatanou plochu. „To je naposledy, co ji ešče co davam! Šak ona už budě vědět, jak sobě penize zarobiť!“

Přikročil ke Kubovi a pravil mu úsečně do tváře:

„A vy – ať stě tu dnes naposledy! Poznal bystě, že se mnu něsu žadne špásy! Penize ze mě mamiť – no, na to němam chuti! Also, ein zwei, mein Lieber, marš hinaus a podruhé se vyhybajtě Pipanovi na sto krokuv, lebo vas dam zavřeť pro zlodějstvo.“

„Oho!“ zasípěl Kuba, „sam si zloděj, sam kraděš, sam mladé děvuchy chceš užiť!“ A zkroutil se mu obratně pod rukama jak had a vší silou dopadl mu na tělo; chytil ho pod krk – a byl to dávný známý hmat Kunického. Nikdy se mu ještě tak nepodařil jako v té chvíli. Oči Pipanovy vystouply z důlků, zalapal po vzduchu, tenké prsty široce roztáhl a spadl na pytel s moukou. Kuba přistoupil k němu

345$

a dvakrát mu klepl hlavou o hranu pultu.

Potom se narovnal, klidně si oprášil moučné skvrny s kabátu a nespěchavě vyšel na černou ulici. Výdech si zhluboka a bylo mu dobře: Pipan bude pamatovat na dnešní večer!

Ale nebyl ještě na rohu ulice, když se do tmy a šumění větru zařízlo chraptivé volání, vyrážené z přiškrceného hrdla:

„Wache, Wache, Dieb, Dieb!“

Zlostně si odplivl: přece jenom mu ten krček málo přitlačil a přece se probral dřív, než je třeba! Zrychlil krok, ještě víc, teď už utíkal, překřižoval ulici, přeměřil podruhé, přitlačil se ke zdi do nejsytější tmy, aby ho nepokropilo světlo z luceren, a tichým, slídivým krokem utíkal podél zdi. Volání: „Wache, Wache!“ se ještě jednou ozvalo, ale už znělo tak, jako by to vítr posměšně napodoboval lidskou řeč.

Ale nedoběhl daleko; výklenek se mu postavil do cesty a ten měl helmu, nakroucené vousy, pronikavé oči a hlas stejně těžký jako úder pěsti, která mu dopadla na rameno.

„Halt!“ Tvrdá ruka se mu vrývá do kostí a kroutí mu rukou.

Kuba je zmaten, oddychuje rychle a snaží se vykroutit z dravých kleští.

„Cos ukrad?“ křičí mu rachotivý hlas do tváře. „Entweder mluv – oder wir werden dir schon zeigen – „

Kuba zvolna nabývá klidu: „Ja, pane vachman? Ja že sem zloděj? Ani mi něnapadlo! Prošacujte mi všecky kapsy, esli tam najdětě co za grejcar ukraděneho, možetě mě zavřeť baj na měsic!“

„To se tě něbuděmy ptať a zavřemy tě tak jak tak!“ rachotí strážník. „Čemu si utikal?“

„Lehko vam povim. Za chvilku budě pršeť a hřměť a něrad bysem zmoknul.“

„Wir werden sehn,“ hlas už klesá do nepřesvědčené vrčivosti. „Na vachcimru pujděš.“ Ale v tom okamžiku z druhé

346$

ulice pronikavě hvízdne píšťalka.

„Aha,“ narovná se oživeně strážník a tlačí Kubu před sebou.

Obchod Pipanův má roletu vytaženou úplně nahoru. Pipan sedí na židli, má unavená víčka téměř úplně přitlačena, takže se mu oči ztrácejí v hlubokých důlcích, a těžce dýchá. Tlustý policajt se nad ním sklání, drží notýsek, vyptává se a cosi zapisuje neobratnou rukou.

Kuba klopýtá o práh a div neklesne před Pipanem, jak do něho strážník prudce vrazil.

„To jen ten?“ ptá se strážník a Pipan odpovídá jenom zrychleným mžikáním.

„Cos ukrad, zlodějů, přiznaj se – !“ hlomozí strážník, ale Kubovi zlostně oči zablýsknou.

„Ja, pane Pipan, že sem vam co ukrad?“ rozkřikne se a rozkročí se proti němu. „Enem dosvědčtě panům vachmanum, že sem byl u vas kupiť vino. Neni to všecko pravda do posledního slovečka?“

Ale za jeho řeči už tlustý policajt mu prohrabuje kapsy, vytahuje nůž, pár krejcarů, několik cigaret a potom se tázavě dívá na druhého strážníka.

„Also – ptá se ten, „co jim ukrad ien člověk, Herr Pipan? Chytli ho? Bral penize či co?“

„No, to je dobré,“ rozesmál se drze Kuba. „Něvineho člověka chytiť a včile s nim šarpať jak s jakýmsi chacharem! Enem se podivajtě, panové, jak je pan Pipan omámeny. Či stě ešče něslyšeli, že to na pana Pipana často přichodi, že zustaně bez sebe?“

Pipan skutečně seděl na židli skleslý a omámen; prudké rozčilení teprve nyní ho zkroutilo. Jenom zmateně rukou třásl a směšně vyděšené oči poulil.

„Polekal sem se sam,“ rozkládal Kuba už jistý a bezpečný. „Ptal sem se ho ešče na jednu slečnu, co ju pan Pipan moc dobře zna, a naraz buch, už leži na měchu. Povidal sem sobě: Z teho by měl člověk leda pěknu dožeru a šel sem svoju cestu.“

347$

„Na – čemu křičeli, Herr Pipan, Dieb, Dieb? Dyť ten člověk nic neukrad!“ doléhal tlustý strážník.

„Něukrad, ale dusil … zabil … koktal Pipan. Policajti se na sebe podívali a konečky jejich vousů se zatřásly. Co si ještě vymyslí ten kostnatý kupec: jeden ráz zloděj, podruhé raubíř!

„Chacha, pan Pipan mluvi pěkné legrace,“ smál se Kuba. „Dybysem chtěl ho přepadnuť a ho dusiť, jisto bysem něšel s holými rukami! Ale, panové, viděli stě, že němam nic, ani kyja, ani noža, a to se vi, ani revolvera! Pusťtě mě!“

„No tak hned ni!“ zahučel jeden policajt a druhý zvolna zdvíhal Pipana se židle: „Gehen Sie schlafen, Herr Pipan. A měli by zavolať dochtora. Sind Sie gesund?“

„A podivajtě se!“ vykřikl najednou Kuba. „Na pudli je ešče moja desitka, co sem s ňu chtěl platiť. Pane Pipan, dosvědčtě, že je to doopravdy moja desitka a že sem ju něukrad!“

S největším klidem skládal papírek do kapsy, ale policajt ho už vší silou udeřil do boku:

„Also marš! Ešče se ti podivamy na zuby, co je v tobě dobrého!“

„Ani se mě nětknitě, biť se něněcham!“ křičel tvrdě a pevně Kuba na ulici. „Němyslitě se, že sem jaky chlop z Galicyje, co něcha orať sebu! Ja pujdu s vami kaj enem chcetě, abysem vam ukazal, že sem nic nězrobil a že němatě prava mě držeť, ale budu se bešverovať, že stě mě bili a zle se mnou nakladali!“

Druhý strážník spustil na prvního cosi rychlou, nářeční němčinou, které Kuba rozuměl jenom napolo; zřejmo, že to byla výtka, na kterou první podrážděně odpovídal.

„Geh zum Teufel!“ najednou zarachotil první a zasadil Kubovi ještě jednu ránu do hřbetu. Ale tlak pominul; Kuba byl svobodný.

„Gute Nacht wůnsch ich,“ řekl ještě posměšně, smekl klobouk a rychle proběhl do druhé ulice.

Přišel domů unaven, ale slastně rozčilen. Krev mu bila

348$

do spánků, v zádech ještě cítil úder policajtské pěsti, ramena ho pálila, ale byl hrdý sám nad sebou. Měl pocit výhry a síly. Když šel po schodech nahoru, bylo mu do smíchu. Ten Pipan jak zůstal jak z těsta! Oči vyvaloval a prsty se mu třásly! A policajti – hehe, gute nacht, páni vachmani!

Máma ještě nespala. Těžce se narovnala, až postel zapraskala, a do dusné tmy, přerývané táhlým oddychováním spících, zněly její polohlasité zlobné výkřiky:

„Stoďabelny synku, ky čert tě honi po nocach! Pěkně začinaš, ež haňba mluviť!“

„Ticho, mamo!“ řekl Kuba klidně a rozsvěcoval lampu. „Něstoji za to ešče v noci robiť kazani!“

Vahalová usedla na lůžku a její těžké nemocné tělo vrhlo na stěnu nestvůrný stín.

„Fanka – už spi?“ ptal se Kuba polohlasité a bezděčně se podíval ke dveřím.

„Odešla,“ řekla Vahalová lhostejně.

„Co – kdo?“ vyjekl Kuba rozčileně.

„Myslim, že něsi hluchý. Odešla. Hned po poledňu. Pravila, že už ma zase misto.“

„Vy stě ju, mamo, vyhnali!“ nenávistně vykřikl Kuba a postavil se proti matce.

„Blázne, na co bysem ju vyhaňala? Šla sama, o sve vuli. Měla beztak už z teho rozum, že to neni pravě v pořádku, dyž mlada děvucha cely měsic vylihuje. No, leckdo už na to křivým okem hleděl. Ale ja sem ji něpravila zlého slova. Libí se ti tu – pobuď – šak měla zaplacene. A chceš hledať novy kvartyr – odejdi, žáden tě nědrži!“

„Mamo – ,“ zasyčel přidušeně Kuba a ruce se mu třásly.

V tom okamžiku byl by nejraději zakřičel vztekle, nenávistně, až by vzbudil celý ten červený dům se všemi rodinami a kvartýrníky, byl by do čehosi bil, chytil skleněný džbán na almaře a rozbil jej na sto kusů, do okna udeřil holou nohou a potom vyšel do černé noci, prosvětlované bleskovými pruty, chodil sem tam a proklínal rozpálenými slovy …

349$

„Nono, ztěklino,“ hubovala Vahalová a bolestně narovnávala oteklé nohy. „Ty a děvucha! Krajíček chleba je první! Di spať, rano se ti beztak stavať něchce!“

Znovu lehla a už do proleželého polštáře mluvila unaveným hlasem:

„Nechala ti ai psáni na rozlučenu! Je tam v sklence na stole.“

Kuba přiskočil, vytrhl lístek. Zatížil ho jako kámen. A Fanka psala hrbolatými, neobratnými písmeny pár řádků, které se rozběhly po celé ploše papíru, podivnou směs nářečí a spisovného jazyka:

{„Mily Kubo! Já ti moc razy děkuju. Nikdy na Tebe nezapomenu. Ale nehledej mě, bo bys mě nenašel. Půjdu daleko, půjdu do světa. Až budu mět hodně peněz a já vím, že kdysi budu mět peníze, všecko ti nahradím. „}

Mezi zuby projel Kubovi nezřetelný zvuk. A potom trhal lístek urputně a divoce na samé drobné kousky. Smačkal je v ruce v kuličku a hodil k peci. Zhasil lampu, rychle se svlékl a těžce padl na slamník. Přikryl se až na hlavu.

XVI

Gymnazijní třída hlučela přestávkovým šumem, jenž dal těsné třídě vzruch, veselí, vlnu pomíchaných výkřiků.

Za pár týdnů prázdniny – a to už jenom největší dříči zalézají do kouta a dychtivě si nabírají do hlav kapky knižní učenosti, aby ani v posledních dnech nepadlo jim na hlavu: Lenoši, nedbalci! Ale ostatně, kdo by se staral o taková slovíčka, o všecek příval profesorského rozhorlení, který se setřese už na ulici a z něhož nezůstane pod sluneční sprchou ani stín!

A vlastně – vždyť už nejsme primánští špunti, abychom

350$

padali na kolena před profesorským notýskem a třásli se hrůzou před každým závanem hlasu, který zalehne ze sborovny – jen se račte podívati na štítek, který je pevně přibit na dveřích, a můžete tam vidět slavnou a velkou římskou sedmičku! Víte, co to zvěstuje? To je, prosím, septima – ještě rok a sbohem rozřezané lavice, do nichž se vryly monogramy děvčat a probodená srdce, sbohem suchopárné obrázky, sbohem rozrýpaná tabule a rozbité knížky!

Ve třídě je plno slunka, tvoří se hloučky, jedni si usedli málo uctivě na samou katedru, jiní vyhlížejí z okna a vystavují vlasaté hlavy slunečnímu proudu, ten vytahuje z kapsy „Cas“, široce jej rozkládá a skáče po něm neklidnýma očima, jiný se překotně krmí a za jídla vykřikuje cosi do hloučku nervózním hlasem. Křik bije na chodbu, občas udeří hlaholné volání k útoku, potom se zase hlouček široce směje klackovským smíchem, jak kdosi vykládá anekdotu málo školskou obsahem i podáním. Je to pomíchaný, zdravý, halasný vír.

Už ani profesoři nechodí po chodbách, už ani ten vyzvědačný tlustý „špicl“, který nemilosrdně vytahuje provinilce z nejtajnějších skrýší před nedělní exhortou a jehož studenti svorně nenávidí přímočarou vášní chlapectví, nevstrkuje zvědavou hlavu do tříd – čtvrt hodiny přestávky je právo, které se nesmí brát a kantorsky přistřihovat!

Na prvních lávkách usedli chlapci, vesměs chlapíci urostlí a silní, širokých venkovských ramen, opálení a zdraví; to je venkovská opozice, synci z dědin, jak si sami chlubně říkají.

„My vás, vy měšťáci, všechny levou rukou spořádáme,“ chlubí se jeden a vysoukává pevnou ruku, jako by se chtěl v nejbližší chvíli dát do rvačky.

„To je vždycky tak, kdo nemá v hlavě, musí mít v rukou!“ posměšně stříkne kmitavý hlas z kola před lavicemi.

„Vy boráci, slabí na těle i na duchu!“ odpovídá útrpný a výšklebný hlas. „Kdo přijde první: Půjč slovíčka, půjč

351$

přípravu, kdo pokorně žebroní, ať se napovídá při písemkách? Dopadlo by to s vámi bídně, kdybychom vás neživili svou chytrostí!“

Ale hned se sebevědomý hlas dobrácky rozesměje širokým smíchem.

„Počkat, sčítáme se!“ volá zase ten zdravý hlas, jenž je zvyklý křičet na poli a na pastvinách. „Ať sa my sčítámy, esli sme tu všeci!“ dokončí zpěvavě veršem z písničky.

A už seskočí z lavice, rukou se rozmáchne dokola a s komickým upřílišněním napodobuje hlomozné řeči na táborech :

„Holá, mládenci, kdo držíte s dědinami, kdo zůstáváte věrni venkovské půdě, kdo chcete setřást ze sebe zpupnost a domýšlivost měšťáků, kteří nám vyčítají pohostinství v těchto duchamorných komorách! Vzhůru každý, kdo jsi vojín věrný! To se ví, Holuša drží s námi, ten už byl u asentu, Halač, no, nečervenej se už zase, Těšíňáku, ten je náš, Klega, to je bez řeči, už je trojspolek, Skála je z gruntu, tauglich, přijímá se … a Janku, Janíčku, Stavinoho, neuč se zbytečně, zahoď knížku a vrhni se střemhlav do politického života!“

Vysoký, hubený student dobráckých očí, plavý, nemocný, přecházel u stěny a polohlasně si odříkával z knížky; na hlomozné volání zdvihl jen vytrženě podlouhlou tvář.

„A jeden nám chybí ještě – ale je to jasné jak ostravský sníh – Kubíčku, synku zlatý, Obervo, pojď sem za hlasem svého srdce, ty patříš k nám posledním dechem života!“

Vzrostlý, ramenatý student přitáhl Kubíčka k sobě, ale ten mu nesahal výše než po ramena; hlava byla polo selská a polo městská, hranatě řezaná a měkce zformovaná, se zřejmě vystouplou bradou, s černými vlasy, které se kroutily nad čelem.

„Kubíček – to je pěkný sedlák – ,“ posmíval se kdosi z městských. „Ukaž ruku, tam má jediný mozol, a ten je od včerejška, jak psal slovíčka z řečtiny!“

„Nechte ho, je náš!“ křičel selský řečník a Kubíček se

352$

smál: „To se ví, že jdeme pod jedním praporem!“

„Ve prospěch venkova!“ smál se selský student a objímal Kubíčka kolem krku: „Synci, Kubíček je z nás největším pánem. My jenom tatíkům na poli dřeme a někdy s koněm jezdíme, ale on má svůj grunt, on je majitelem selské usedlosti. Pravda, Kubíčku, kdyby tě jedenkrát omrzelo, čím starý Demosthenes bulíkoval muže athénské, že bys moh naší slabikárně ukázat hřbet a být pánem na svém!“

„Tak lehké by to nebylo!“ vykládá Kubíček. „Na gruntě hospodaří strýc a ten má všecko v ruce. Já bych se musel učit od motyky a od kosy!“

„Tak se uč!“ hlaholí ramenáč. „Podívej se, za měsíc už budu stát na poli a házet snopy na vůz! A bude veselo, vjo, koníčky, pojedem! A ty též, Kubíčku, ukaž, že umíš chytit oprati a jet žebřiňákem, až na cestě křemen jiskry hází!“

„Moc slavně by to nedopadlo!“ přiznává se Kubíček a jeho úsměv je spíše omluvný.

„Nic naplat, dělej čeledína! Víš, v básničce ses učil: Já hrdě zmozolenou dlaní – „

„A to všecko, že Klubíček nemá děvuchy,“ směje se kdosi.

„Mlč – a ty, Kubíčku, se nestarej!“ hlaholí kamarádské věty jak červené praporky. „Namluvím ti děvuchu, uvidíš – v očích sám oheň a mluvit tě naučí! Poděkuješ mi ještě a na moje dobrodiní si vzpomeneš!“

Nový smích shodil k zemi roztřepané praporečky.

„Ale Kubíček je vlastně selský aristokrat!“ křičí tenký hlas.

„Jaký aristokrat!“ namítá hučivý hlas nejstaršího studenta, těžkopádného a posměvačného. „Vždyť to je přímo klasický případ kapitalisty. Má majetek, grunt, to jest výrobní prostředky, jiní na jeho majetku pracují a on podle všech předpisů tyje z jejich mozolů. Obervo, neslyšels to, že jsou kapitalisté příživníci lidské společnosti, tedy pronárod naprosto zhoubný a hodný nemilosrdného vyhubení?“

Třída se vesele řehtá, jak se jizlivý řečník ušklíbá, ale Kubíček se červená a je mu nepříjemně. Směje se též, ale

353$

rozpustilá vlna smíchu padá mu na hlavu jak kamení.

Vtom se už zvonek rozcinkal chodbami, třída tichne, papíry se spěšně odhazují, katedra se utírá, lavice se pořádají do pravidelných, školních řad, hovory se přerývají … teď ještě vyletí opožděný smích jako ohýnek … ale do třídy už vchází profesor dějepisu, usměvavý, prostý a moudrý, s velikými obrazovými deskami v ruce.

Slunce padá nyní volně širokými vlnami; zaplavilo katedru, tabuli, první lavice.

Ale student Jakub Oberva je nepozorný a nemůže nijak poručit myšlenkám, aby se nerozbíhaly. Kolikrát už to slyšel, že je nepozorný, roztříštěný, ale zastavte barvy a obrazy, aby netekly do hlavy, vymyslete formičky, aby nic rozpustile nevyskakovalo! Profesor ukazuje obrazy, jsou to stará stavitelská a sochařská díla, ale Kubíčkovi napadá jejich grunt, táhlé pole, splývavé klasy, po nichž klukovský vítr skáče, myslí na čeledíny a na strýce Bernáta.

Však také, když přišel domů, přitočil se v tiché chvilce k mamince a řekl jí – skoro mazlivě jak malý chlapec – že letos v prázdniny to bude jinačí; i on půjde na pole, i on vezme do ruky hrábě, i on zkusí žně.

To tak vždycky hlavu naklonil a díval se úkosem, jako by byl skryt v tichém zákoutí, když přišla na něho dětská chvilka a když byl s matkou sám. Ani se nezdálo jemu a tím méně to cítila matka, že má devatenáct roků; cosi chlapeckého a rozmarného ho přepadlo a vzdával se tomu nejraději tenkrát, kdy soumrak proskakoval modrem a kdy hvězdy ťukaly tenkými prsty na okno.

Ale když přišel strýc Bernát náhodou do takové šeré a měkké chvilky, jeho hrčivý a hřmotný smích přetrhl všecko kouzlo; pavučina je napjata mezi dvěma stromy, udeřte po ní kyjem a ze stříbrné sítě je smutný a špinavý cár.

Maminka se usmívá koutky úst, šedivá hlava se jí třese – můj bože, napadá přitom Kubíčkovi, jak maminka šediví každý měsíc víc a víc! – a hubenými prsty probíhá jí tiché chvění. Kubíček se rozehřívá; vždyť i on musí ukázat,

354$

že neumí sedět jenom nad knihami; též by rád věděl, jak je to, mít kosu v ruce a jít polem; přece je to pravda, že je selský synek a nesmí na to zapomenout; ve škole to tak vykládali.

Maminka se směje a je to divný úsměv. Moudrý, shovívavý, povýšený. Dívej se z vysokého kopce dolů do údolí … lidé jdou cestičkami jak tlupy načervenalých mravenců, poskakují, hemží se, výskají … Matka je nad kolébkou dítěte a dítě žvatlá … půjde do země, kde jsou zámky ze skla a ze zlata … až doroste, vystaví si dům až do oblak … pobije jednou ranou celé vojsko nepřátel …

Ten podivný a mlčenlivý úsměv Kubíčka neposiluje; chtěl by raději, aby maminka volala: „O ano, ano!“

„Najisto, maminko, můžeš mi uvěřit!“ ujišťuje matku. „Letos v prázdniny zkusím nový život!“

„Dobře, dobře,“ přisvědčuje matka, ale ten úsměv ještě nadobro neodlétá. „Jenomže Kubíček už měl tolik plánů a už tak často začínal nové životy, že se to všecko poslouchá jako pohádka.“

Chlapec se kroutí a ruce si mne: „Když – není to tak prosté, lehké – maminko, ty jsi zvyklá – přímá čára – Ale nechrne už všeho, co bylo, tentokrát udělám pokus doopravdy!“

„Ale nepřijde do toho zase nějaká zkouška? Reparát, který ti zkazí prázdniny?” poplašené světýlko se zakmitalo v očích vdoviných.

„Mami, reparát – letos a reparát!“ uraženě se vypne student a snědé tváře mu potemnějí ještě více. „Ani řeči letos! Jsem čistý, bez pohromy, jak jsem ještě nebyl ani jediný rok!“

„Jenomže to zůstane zase při těch obyčejných čtyřkách,” kývá matka šedou hlavou a úsměv už je zcela neživý. „Jen tak odshora až dolů: dostatečný, dostatečný – „

A dívá se do okna mlčky, bez výčitek, ale ten pohled žaluje víc, než Kubíček může snést.

Horší bylo se strýcem Bernátem. Ten nebyl ani dost

355$

málo nadšen myšlenkou Kubíčkovou. Zrovna v poslední den školy, když Kubíček přinesl vysvědčení a převlékal se, přišel do obervovského gruntu nejmladší Bernát, Mira, zlumpovaný vysokoškolský student.

Byla to velká rána pro strýce Bernáta, místo úžasně citlivé, kolem kterého bylo třeba chodit jako po špičkách. Jeho rodová pýcha, oheň, na kterém se hřál, nejmilejší chlapec, kterému byl schopen odpustit všecko – ale po dvou letech bylo už zřejmo, že z někdejší studentské chlouby stal se veselý hoch, který umí stejně lehce rozhodit tátovy rýnské ve Vídni jako v Praze. Dva roky byly ztraceny a Bernát jenom zmučeně skřípal zuby, když počítal promarněné groše a přijímal zdvořilé i nezdvořilé upomínky.

A Mira stojí nyní na zápraží, ramenatý, hezký … takový jakýsi cizokrajný a nový … bezstarostně kouří cigarety a znuděně se dívá na šedá oblaka.

„Nazdar, Kubíčku!“ unaveně zdraví bratrance a podává mu dva prsty na přivítanou.

„Tys už zase výrost!“ směje se Kubíček, „už ti nesahám výš než po ramena!“

„To víš, kdekdo mne potahuje … jednu pernou epištolu jsem právě výslech, druhou mi deklamovala včera máma s náležitým porozuměním,“ ušklíbá se a odfukuje dým.

„To není nic příjemného,“ dobromyslně přisvědčuje Kubíček.

„Co ty víš, synečku!“ mává Mira rukou. „Jsi jak v bavlnce. Kýváš a každý přibíhá, aby ti sloužil. Ale tady člověk aby dělal dvojité účetnictví z každého groše! A máš to jak na talířku: ty lumpe, ty marnotratníku! Svůj podíl jsi už prostudoval a starej se o sebe sám!“

„Snad to nejde s takovým hromobitím! Přednášíš to jak na divadle!“

„Pravda, na tebe ještě nikdo tak nekřičel! Na tebe každý jenom: Kubíčku, Kubíčku! A v kapse jistě zlatkami řinčíš! Ale já jsem se dostal pod kuratelu! Vidíš – tyhle prázdniny na vašem gruntě, pardon, na tvém gruntě, a pod tátovou

356$

ochranou – to má být moje polepšovací stanice! No, servus – užijeme trochu potu a otlačených prstů!“

Líně se protahoval ve dveřích a ostře hodil hlavou, když dvorem prošla děvečka, zavalitá, bokatá. Otázky letěly na Kubíčka jako jehlice: zná ji, odkud je, je krotká, nedělá velké křiky, nežaluje? Dychtivý záblesk v očích a neostýchavé mlasknutí. A potom pohrdavé ušklíbnutí: svatý Alois s lilií v ruce, neví nic …

Starý Bernát se staví za nimi. Zlostně potrhuje rukou a jeho řeč trhaně vyskakuje. Nepromlouvá, už křičí – a přece: nenutí se tak trochu do zlobného rámusu?

„A hned … a pohni se … na pole se chystej!“ napřažená ruka zamíří k Mirovi. „To věřím: na slunku se vyhřívat, cigarety pokuřovat! Můj milý, nepřišel jsi na krmáš! Trochu roboty poznáš, když ses jí dva roky vyhýbal! Líné ručičky ti trochu popraskají!“

Mira bez řeči odhazuje cigaretu, bručí cosi nezřetelně a klátí se ve stínu chodby.

Kubíček se narovnává před strýcem a na tváři má nesmělý úsměv.

„V prázdniny, strýčku, i mne musíte zapřáhnout! I ze mne musí trochu lenivé kůže spadnout!“

Bernát sebou trhne a přízvuk jeho řeči se nuceně vyjasňuje: „Co bys chtěl?“

„Užít žní a trochu se na poli rozhýbat! Ale budu muset začínat od abecedy!“

„Hle, hle, jaká to horlivost!“ třese strýc hlavou, ale usmívá se kysele. „A potom prý člověk není stvořen k práci. Ale, Kubíčku, nevím. Přeletělo ti cosi přes nos a ty už zase hoříš – „

„Hleďte, Miru ženete na pole, a mě vyháníte!“

„Oho, Mira – tomu dáme v prázdniny svěrací kazajku, ten musí se roztočit! Ale ty … K čemu ti to bude? Zalez do vrbin, vezmi si knížku a dívej se zpovzdáli, jak se budem potit!“

Nezakazuje, ani nevítá. Jak by mohl zakazovat, když

357$

chce jít Kubíček na své? Ale když se Kubíček vypravil skutečně, střelil po něm úsměšným pohledem a zavtipkoval o popukaných prstech. Děvuchy se zasmály a Mira z druhého konce hlučně pokřikuje.

Slunce stéká a rozpouští zlato obilí. Plavé, tiché šustění … Cvrčci se vysoce a řezavě roznotovali. Země se rozšířila a dlouze, slastně oddychuje pod modrým poklopem.

Kubíček ukazuje svou naprostou neobratnost. Dělá všecko jako schválně; postaví se na špatnou stranu, nic neumí pořádně vzít do ruky. Děvuchy blýskají očima a vtipkují. Je to už očité, že jim tam na poli leda překáží. Ještě aby na něho pozor dávali!

A když potom leží všichni v brázdě a krmí se z velkého bochníku, padají vtipy nadobro neostýchavé. Strýc Bernát, hospodář, odešel na jinou stranu, děvčata se smějí, staré roby žvýkají plnými ústy. Mira si přilehl bokem k silné děvuše, štípe ji do nohy a vykládá starý hloupý šprým o studentu, který zapomněl, jak vypadají hrábě.

Všichni se smějí, děvucha plácne Miru po ruce a dívá se na něho slibujícíma, přisvědčujícíma očima. A Kubíček cítí, že je tam čímsi zbytečným, trnem, který se zabodne do paty. Snaží se odpovědět a hledá vtip, ale odpověď vypadne žalostně, že už to ani k smíchu není.

Večer volá Bernát: „Ještě se ti hřbet nepokřivil?“

Prostořeká děvucha odpovídá:

„Třa ho namazať, aby nědostal uraz!“ A Bernát ji neokřikuje, zasměje se sám vesele.

Noc je nepokojná, tělo bolí, drobné ostinky se zarazily do kůže. Ale to nic, to všecko nic! Ráno jde zas; přece neustoupí před hloupým smíchem děvuch! A nutí se do veselí: pohvizduje si, pobrukuje si písničku. Dostal se k staré robě, která vypomáhá, a ta na něho křičí silná, dráždivá slova. Odpovídá jí s přízvukem starého a dospělého, který věci rozumí.

Ale kvečeru se zatmí, po obloze se roztančí mračna. Biče zašlehají nad hlavami a pohánějí: není jiného biče tak bez—

358$

pečného a přilnavého.

Vtipy hasnou; honem, honem, ani jeden zbytečný krok! Obilí praská a vůz hrozivě rachotí, čeledín vztekle kleje a bije do koní. Každý zapadá do zrychleného shonu, každý rozumí biči na obloze, jenom Kubíček se bezradně motá, stojí v cestě uřícen a skleslý a teď taktak, že nespadl pod kola. Bernát pobíhá, klobouk má kdesi v týle a zpocené vlasy v očích. Háže tvrdé nadávky a jedna letěla na Kubíčka jak úhoz kamenem.

Večer možno oddychnout; mísa byla hluboká a krajíce hrubé na tři prsty. Lžíce odzpívaly cinkavou písničku, vtipy ještě poletují, ale nebodavě a nezahroceně.

Kubíček sedí za stodolou na trávníku a drží hlavu ve dlani. Vytratil se, aby nebyl nikomu na očích, aby nepřitahoval bolestný úsměv matčin, ani drsný vtip Bernátův. Tráva dusně voní, haluze stromů se unaveně naklánějí. A potom se rozskákají světla – v kuchyni se svítí, ve chlévě, ve světnici. Úzkým průsekem za kolnou Kubíček zřejmě postřehne, jak Mira ohýbá zavalitou děvuchu; drží ji v uchvatitelských, nebojácných rukou, děvče se vykračuje, aby se tím pevněji k němu přitisklo. Tenký výkřik přiškrceně vyletí, stíny se zazmítají.

Teskno a unaveně je Kubíčkovi. Dívá se do země, do trávy, která hebce černá. Jak je vlastně zbytečný, jak je k ničemu! Chtěl být na poli – vždyť je přece selský synek a jeho táta rostl ze země! – a je leda všem ke smíchu! Že ještě na něho nikdo nevzkřikl: „Ztrať se, nězavazaj!“ A bylo by to v pořádku: tak se vytrhl ze svých kořenů, tak roste nakřivo, takový je zbytečný, zbytečný!

Mira s děvuchou se ztratil, tma je polkla, vysoký výkřik se rozplynul v trávě a v haluzích, z chlévů krávy táhle zabučely, hlasy padají z ulice, hádka, urážlivý smích. Každý má svůj smysl! Každý jde nějakou mezí! Každý ví, čím je! Děvucha, která poklízí u krav a zpívá si falešným hlasem směšnou odrhovačku. Čeledín, který se chce opatrně vytratit do tmy. Mira a tlustá děvucha. Starý Bernát. Každý,

359$

každý. Jenom on je zbytečný. Příživník. Ani student, ani sedlák. Jedním slovem: zbytečný, zby-teč-ný.

Druhého dne pršelo, zůstalo se doma. Ale Kubíček věděl, že by nešel na pole, ani kdyby byla obloha nejmodřejší, že by nemohl jít. Stud ho zaplavil, jako by mu hlavu někdo umýval teplými špinavými mydlinami. Teď teprve se mu zdálo, jaké měly děvuchy uštěpačné huby a roby zelené oči. Jak strýc Bernát nadával, když se bouřka valila, a jak nejsilnější nadávka letěla k němu. Vůz jel domů, vysoko naložený, obilí šustělo, kola skřípala – a on klopýtal směšný, utlučený. Hoho, Jakube Obervo, pěkně to ukazuješ návrat k selské hroudě!

Potom se za několik dní dal na toulky. Vždyť je to také hanba: čte Bezruče, opakuje si s mazlivým přízvukem: „noc táhne nad mým lidem,“ celý ten kraj má před sebou a kolem sebe, ale vidí ho jenom zpovzdálečí. Všecek se rozplamenil tou myšlenkou: projde dědinu za dědinou, od Beskyd až k Prajzké, od Opavy až k Těšínu. Bílá cesta půjde s ním, řeka bude zpívat, hory se budou dívat ze všech stran. A maminka se zase zasmála tím starým úsměvem, nepohanila, kývla dvakrát, třikrát: Je dobře, podívej se kolem sebe, toulej se!

A tak se dědiny ovíjejí kolem něho, prach mu sedá na tvář, v dědinských krčmách je teplé pivo, ale lesy mají hluboký a vlídný stín, na kousku země se dře pět rob, cestou přejde starý člověk a pozdravuje, nocuje na seně, ve kterém ještě cvrčci prozpěvují, kostelík si usedl na stráň, pan ferstr ho potkává na lesním zákrutu, má klobouk s peřím a vousy jak dva naostřené nože, řeka zpívá a tančí po kamenech, stříbrná a hravá, má houslovou řeč a on leží na břehu hodinu, dvě –

Za tři dni se vrací domů a zase vychází na druhou stranu, přeskočí Ostravici a dědiny jsou plny světla … školy, grunty, chalupy, zahrady … potom havířská kolonie, odrané lesy, červené a šedé domky, špína a uhelný prach, vozíky jedou ve vzduchu nad krajem, na těžních věžích se kola

360$

točí, dlouhé ohrady, dřevo a uhlí a železo, horké léto nade vším.

Neděle, frýdecký poutní kostel je zaplaven sluncem, křivolaké uličky se hemží skvrnami obleků, křik a utržená věta mariánské písničky, udření Slováci odevzdaně nachylují hlavy, polská modlitba lísavě se vtírá, lidská vlna se zmítá, to je úl neklidný a rozšumělý … „svatá Maria … ty jsi jako cedr na Libánu …“ Varhany hřmějí, v žárovkové zdobě socha … a venku lípy šumí, zpovědnice mezi nimi, teď se roba sklání až k zemi, červená sukně zahořela a k zemi padá pokorné vyznání jako kadidlové zrnko na řeřavé uhlíky.

XVII

Ostravice šumí v srpnovém žáru a voda unaveně chytá sluneční přívaly. Po hladině se roztříštilo na tisíce drobných zrcadel, lesklá a kmitavá háďata mrskají sebou v proudu, jenž dlouze zpívá jednotvárnou píseň. A nové a nové toky padají z oblohy vysoké, nemilosrdně modré.

Ale ve vrbinách je ticho a stín, páchnoucí těžkou a nasládlou vůní. Reka se rozlila v zátočiny, kde roste tmavě zelená tráva a usazuje se rozčechraný mech, a vrbové křoviny spletly veselá doupata, v nichž se šprýmovně slunce rozkládá v duhové praporce. Zaryješ se tam jako spokojené zvířátko, jež uteklo slunečním bičům, a nyní unaveně posloucháš, jak vlny narážejí na vykotlané kořeny a omšené kameny, jak se jejich údery oslabují v zátočinách v hluboké a mrzuté bručení, jak listy šustí téměř neslyšitelně a jak komáři útočí posměšnou notou.

Tam se zarýval student Oberva a ten zelený, vlhký kout cítil jako své hnízdo. Našel ho znenadání jednou, když se tak toulal na hodiny daleko od domovského gruntu a když slídil po březích Ostravice. Zalezeš do vrbin, tráva je měkká,

361$

hedvábná a chladivá, svět se ztratil kamsi daleko, šero je vlídné a kamarádské, žíhané utlumenými slunečními pavučinami.

A dole teče řeka, zrovna pod ním tvoří podezřelé tůně, v nichž je černé ticho a kde i voda přísně hovoří. Není třeba daleké cesty, abys do nich viděl: vyšplháš se na silný, zčernalý kmen, jenž se zdvíhá nad vodou jak usečená ruka, a přímo pod tebou se tmí hlubáň: a podivno, voda je tam zelená, jak by se tam skládaly mechy po dlouhé věky.

Student Jakub Oberva je zahrabán v trávě, má rozevřenou knihu, snaží se číst, ale oči jsou neposlušné a dívají se roztěkaně do vrbového sítí. Ze svého zeleného vězení vidí jen matně svět před sebou … je to tak, jako by všecko zmizelo a on zůstal sám jediný … a vlastně i jako by čas se zastavil … a nebylo jiné skutečnosti než ostrý pach travnatého břehu, zpěvavý šum vody, pískání komárů.

A přece je ještě jedna skutečnost, pro kterou přišel sem Kubíček do zeleného doupěte.

Včera se mu zjevila, přišla znenadání jako ztělesněný sen … a dnes ji hledá znovu … Věří, že dnes se objeví zase … a zase mu srdce prudčeji zabuší a před očima bude mít červená kola …

Byl to opravdu sen. Seděl tak v pocuchané trávě, řádky mu splývaly, voda zpívala, bylo ticho a sladko. Seděl tak hodinu či dvě? Snil? Ale ne – měl rozevřené oči … Jasně viděl, že na dvacet kroků od něho po proudu řeky je ona … A dech se mu zatajil, skrčil se, aby ji nezaplašil … vždyť to ani není jinak možno, než že prchne při nejslabším šustotu. Jeho oči proletěly dvacet kroků hračkou: jsou u ní, hladí její ruce a tvář, hladí její tělo, ponořené do vody, jsou opilé a jen se dívají…

Potom ona vyskočila z vody, černý koupací trikot vykřikl jako skvrna na bílém těle … ale Kubíček nemá odvahy, aby se vyplížil z vrbin a šel po proudu řeky ji hledat. Vyšel, až se začalo stmívat a měkký chlad vál od řeky, šel trochu potichu jako hříšník, ale nikde nevidě! bílého těla –

362$

Dnes se vkradl na ta místa znovu. Nelitoval, že šel dvě hodiny z domova v nejpalčivějším poledním žáru, kdy země praskala a písek hořel modrými plaménky. Byl by šel kraj světa, byl by se bral bodláčím. V těchto místech to bylo … prodral se vrbovým houštím, našel trávu pomačkanou ještě od včerejška, našel mělký důlek i černý kmen, jenž se táhl nad vodou.

Prudce vydechl a skrčil se, že tvořil směšnou skvrnu v zeleném šeru, napjatou jako ke skoku. Kniha se zazdála hloupá a nudná. Řádky tančí v posměšném víru, černý rej mušek se zdvíhá z bílé plochy papíru, ale smysl uniká. Je vůbec v těch drobných literkách jaký smysl?

Oči se probíjejí z křovinatého vězení. Probíjejí se dychtivě a prosebně.

A voda jednotvárně šumí, komáři pískají, listí se slaboučko třese.

Je to přece hloupost: být takto rozechvěn! A pro koho? Neznámá tvář, neznámé tělo a krev bije do spánků. Pro ženské tělo, které se koupalo ve vodě na dvacet kroků.

Znovu zašustí listy knihy. Je třeba číst pozorně větu za větou, ochutnávat je pomalu, nechat je vyznít v hlavě! Ale už zase řádky poskakují ve veselém tanci.

Jak nesnesitelně lenivě čas utíká! A kolik je hodin? Tři, čtyři?

Vtom – a všechny nervy se napjaly jako struna – voda zašplouchala. Nemůže býti pochyby: je to ona.

Student Jakub Oberva ji nevidí, ale má jistotu nad všecko pevnější: je to ona.

Natahuje se, plíží se pozvolna opatrným, zlodějským šoupáním, každý vrbový prut potichu odhrnuje a přilepí se celou plochou těla nad černý, ohlazený kmen, jenž se tmí nad tůní.

Oběma rukama přilne k hladkému tlustému dřevu a jeho oči se promění ve dva ohníčky.

Na stejném místě jako včera, dvacet kroků od něho, je ve vodě žena. Je od něho odvrácena, ale vidí krásnou křivku

363$

těla potopenou v zelené vodě, hlavu rozkošnicky zvrácenou a vlasy rozházené po zádech.

Šplouchá ve vodě, rukama bije do zelené plochy, jako si děti hrají, potápí se a zase se noří z vody, bílé tělo v černém koupacím šatě. Teď je to malé děvčátko, které má radost z roztříštěné vody a světelných zrcadel, ale když se vynoří, ne, není to školačka, ale žena krásná a štíhlá, zázrak a sen, který se zde zakmital daleko od lidí za srpnového odpoledne. Kubíček vidí ruce, sladkou vlnu, jež bije do vody a hned se otáčí kolem hlavy, žíznivě ulpívá na té hlavě, jež jako by se vystavovala slunečnímu žáru, a přitahuje k sobě hebce prohnutou křivku zad. Jeho oči, prudcí poslové, běží a tančí po vodě, světélkují kolem ženského těla.

Srdce mu bije jasně a sladká mdloba naplňuje spánky.

Teď se obrátila, jako by se dívala k němu, a v něm se krev zastavuje. Ale přece ho vidět nemůže: je v temnu, přikryt vrbovím, pohlcen šerem! A tím mocněji se přisává k ní, dvacet kroků se změnilo v dosah ruky. Vidí už jí do tváře, ale obrysy splývají v slunci, hladí jí tělo, jež černý šat ještě výrazněji modeluje, dotýká se jí očima, už zcela hmotně – – náhlý úder, obraz je roztržen …

Pád, pocit vody, jež ho mazlivě objala, záblesk myšlenky, že je tam hluboká zátočina s vymletými děrami, vědomí, že kniha vyletěla z ruky, neobratné a překotné mávání ruky do vody, potom už je v ústech plno vody, vykřikne, ale to jenom voda vniká ještě víc do úst – cosi nesmírně těžkého ho chytá za nohy a táhne do hloubky … je to strašně hluboko, že už jenom ruce divoko ke slunci vbodnuté jsou ještě Kubíčkovy.

A potom pocit uvolnění, dopad, prudké trhání rukama, voda teče z úst, dusí se a kašle, ale rukama nevládne, kdosi jiný jimi hýbá.

A hlas jako z hlubin, ale šprýmovný, tančivý: „Mládenče, otvírejte oči, na topení máme ještě dost času!“

Poslušně otvírá těžká víčka, ale do očí mu udeří bílé a růžové tělo, nakloněné nad ním, ženské tělo, z něhož se

364$

nyní koupací šat odchlípil, že vypadá jako úplně obnažené.

To byla slastná a rozkošná tíha, jež přilehla na Kubíčkovy oči, že je znovu zavřel a zatřásl se jako v horečce. Celým jeho tělem prošlo růžové maso a červené planoucí hroty probily mu hlavu ohnivými jehlicemi.

„Hoj, hoj, vy to berete nějak doopravdy,“ slyší nad sebou smích a cítí, jak se mu ruce pohybují v poslušném škubání jako stroj.

Oči se zase rozvírají, ale jsou popletené, jako by ani jeho nebyly. Ona sedí teď vedle něho a drží ho za ruku. Červený vír krouží Kubíčkovou hlavou. Stalo se něco v posledních minutách? – Seděl ve vrbině, přilepil se k černému kmeni. Jak se dostal k ní, jak se dostal na rozpálený písek?

Měl by vstávat, ale tělo je těžké jako z olova. Ostré, svědivé doteky písku cítí na krku.

„No tak, už jste se vzpamatoval?“ hlava se nad ním sklání, protáhlá, s jasnýma očima, do nichž padají prameny neuschlých temných vlasů. „Co vám napadlo, skákat zrovna na místa, kde jsou zátočiny? Pad jste tam jako kámen! Vylekal jste mne.“

Směje se, bílé zuby jí blýskají, ale Kubíčkovi není v tom okamžiku zcela jasno, je-li to skutečně žena, lidský tvor, nebo je-li to nějaký mámivý přízrak z pohádky, který rozhazuje cinkavý smích a nakonec vypíjí duši. Nemůže si urovnat myšlenky, hlava je jako přibita k písku.

„A teď se račte laskavě zvednout,“ hlas vtipkuje, „snad už vám trochu života vjelo do žil. – Ták – nemůžete? – zvednu vás – brr, jste mokrý a studený, voda z vás kape jako ze starého hastrmana – shoďte ty své hadříky, svlečte a usušte – ach, bože, vy jste nějak nešikovný, počkejte, pomohu vám.“

Kubíček nechá sebou hýbat, jako by byl malým děckem, a ona svléká s něho mokrý kabát, vestu i košili, ždímá vodu a rozkládá vše na písčitý břeh.

Tu teprve se Kubíček vzpamatuje, chytá její ruku opálenou a oblou a trhaně koktá: „Děkuji vám srdečně, děkuji vám.“

365$

„Rádo se stalo,“ hlas se vesele rozstříkne, „už jsem si myslila, že jste němý. A teď mluvte pořádně, nač jste tam skákal? – snad jste nechtěl spáchat sebevraždu?“ Kubíček kroutí hlavou a už se lehce usmívá, tak mu ta myšlenka o sebevraždě připadá šprýmovnou.

„Nevím ani sám,“ – mluví zahanbeně a přízvuk jeho řeči je omlouvavý, „seděl jsem nad vodou, četl jsem a najednou – „

Zajíká se: nemůže se přece přiznat za nic na světě, že přišel jenom proto, aby ji viděl.

„Ahá, tam je ještě kousek vašeho majetku,“ zasmála se a ukázala na vodu, kde se v proutí zachytila knížka. Dva kroky, vskočila do vody a už přinášela svazek žalostně promočený a zborcený.

„Patrně jste čet tak vášnivě, že jste se vznášel k výšinám a zapomněl na vodu pod sebou,“ vtipkuje a rozkládá knihu na písek. „Teď už se mi nemusíte ani představovat, ač to vlastně byla vaše společenská povinnost. Že jste student?“

Kubíček kývá hlavou a dívá se na ni úkosem, nesměle; tvář dívčí i žensky zralá, oči plné světla a přebíhavých jisker, líce hebce ojíněné. Nemůže se v ní jaksi vyznat, plete ho její veselý hlas, uštěpačně zabarvený, že až oči klopí.

„Jsem student Oberva z Lipiny, chodím do gymnázia,“ praví za chvilku tiše.

„To jste si udělal pěknou procházku, abyste se vykoupal,“ směje se. „A mně jste poskytl příležitost, že jsem se stala zachránkyní života. Snad by o vás někdo plakal?“

„Nevím,“ praví táhle a zardívá se: obraz matky mu proletěl hlavou.

„V novinách čtete co chvilka, že nějaký statečný junák zachránil spanilé dívčině život. Proč by to nemohlo být jednou i obráceně, aby se také ženě dostalo zásluhy? Snad dostanu někdy i záslužnou medaili, až takových milosrdných skutků udělám ještě tucet!“

Vesele se rozesmála bezstarostným smíchem jako děvče trochu rozpustilé. Ale hned si všimla, že student pořád sedí

366$

nesvůj a zmaten. Vyskočila a za chvilku mu přinášela svůj koupací přehoz:

„Tak, pane studente … zatočte se do téhle plachty a shoďte ze sebe promočeného člověka.“

Vrátila se do vrbin a za chvilku Kubíček slyšel, jak si vesele prozpěvuje. To se asi převléká … a horká jeho fantazie viděla zase bílý a růžový přelud těla … Zatočil se do přehozu a bylo mu divně slastně; hle, ten kus bílé látky přilnul k jejímu tělu, chytil do sebe trochu jejího tepla a její vůně … jak je to všecko podivné a přece skutečné – – –

A slunce háže pořád štědré záplavy, voda uspávavě šumí, světelná zrcadla se tříští a stříbrní hádci po vodě skáčí, v zátočinách je ticho, chlad a hluboké černo a kousek, kousíček, je to jenom dvacet kroků, vyletují z vrbiny slova veselé písničky. Aby to tak trvalo dlouho, dlouho!

Přišla za hodnou chvíli už oblečená; v lehkých růžových šatičkách, v bílých střevíčkách. Kubíčkovi se zazdála teprve nyní zvláštně krásná a žádoucí a zadíval se vroucně na ni.

„Už jste se vzpamatoval, utopenče?“ – vesele volala a kývala rukou.

„Děkuji,“ pravil nesměle. Chtěl jí říci něco krásného a srdečného, aby ukázal, že také umí promluvit, ale myšlenky byly těžkopádné a slova umírala nenarozená.

Dívala se vztyčená na něho sedícího a rty se jí zachvívaly trochu škodolibým úsměškem, když jej viděla před sebou na drobných kaméncích, choulícího se do jejího přehozu, jako by to bylo v podzimním sychravém dni.

„Jste nějak zimomřivý,“ pravila. „Měl byste být vlastně vděčen za koupel v dnešním vedru.“

„Jsem vděčen, ale – vyrazil ze sebe.

„Ale?“ zadívala se upřeně.

„Jsem vděčen za to, že mohl jsem vám být nablízku,“ řekl kvapně a zmateně a zalil se prudkou červení.

„Oj, oj!“ zasmála se vysokým smíchem. „Vy jste nějaký zdvořilý a lichotivý člověk! Jaké mi to kytičky házíte! To vy tak děvčatům rád hlavy pletete?“

367$

„Ale ne, ne – odpírá a všecek se uhýbá v rozpacích. „Já totiž – kdybyste – „ Zajíká se a neví, co říci.

Ona mlčí, dívá se mu na černou pocuchanou hlavu a na tváři jí pořád úsměv hraje veselými obloučky; šprýmovně se pohupuje na špičkách střevíčků a je to rozmarné děvče, které se zřejmě baví.

„Já se teď projdu na chvilku po břehu,“ praví mu potom klidně, nevzrušeně, „vy se podívejte na svoje šaty, kolik vám už uschly.“

Za pět minut se vrací, Kubíček sedí zhruba oblečen, ale šaty jsou směšně zplihlé a pokrčené, ještě neuschlé. Vypadal ještě bezradněji než předtím, jak se krčil v mokrém a zmačkaném kabátě a jak se mu na kolenou utvořily zelené skvrny.

Zasmála se a pravila: „Dejte mi ten přehoz! Asi nejhůř to odnesly vaše šaty, že?“

Vyskočil rychle a zadíval se jí prosebně do tváře: „Dovolila byste – slečno – abych šel s vámi – ?“

Smích její tryskl hravou vlnou. „Sláva,“ tleskla si do dlaní, „jak snadno jsem našla rytíře! Ale – ,“ a pohled její klouzal po rozcuchaných jeho vlasech, po zmačkaném kabátě, po umazaných kolenou, „nezdá se vám, pane studente, že teď nemáte dosti vhodný vycházkový oblek?“

Sklonil hlavu a zastyděl se. Teď teprve cítil, jak je směšný a nevzhledný a jak drzou ztřeštěností byl jeho nápad. Neřekl ani slova, jenom se kousal do rtů.

„Myslím, že bychom vzbudili senzaci, kdybychom takhle v polích nebo někde na cestě potkali pokojného občana,“ její větičky vyletovaly hravě a tančivě. „Pořád ještě se víc podobáte hastrmanovi, kterému kape voda ze šosu, než mladému, švarnému studentovi! Nezbude vám nic jiného, než vyhřívat se na kamenech pěkně do večera a potom putovat domů pod ochranou večerního šera.“

„Odpusťte, slečno,“ koktal a nemohl zdvihnouti hlavy, „nechtěl jsem vás urazit!“

„Ale to je dobré! Jakápak urážka. A potom: kdo vám

368$

řekl, že jsem slečna?“

„Nejste? Nevěděl jsem – „

„Záleželo by tak na tom? Vždyť je to přece věc tak lhostejná.“

„Ano, záleželo by,“ vydral ze sebe usilovně. „Já bych rád věděl všecko, co se vás týká.“

„Ale, ale,“ houpala se na špičkách, „vy jste nějaký zvědavý! Abych tak přinesla úřední papíry, odkud jsem a kde jsem se narodila! Máte sklon k detektivnímu řemeslu, jenže to nesmíte prozrazovat tak najednou a tak hlučně!“

„Vy nejste zdejší?“ vyzvídal Kubíček a řeč jeho už nabývala smělosti i určitosti.

„Znáte-li dobře ženský svět v širokém okolí, budete to vědět i bez mé odpovědi.“

„Právě že neznám!“ zasmál se. „Máte pravdu: byla to ode mne nesmyslná myšlenka … abych vás … abych … obtěžoval. Takový hastroš promočený, kterého by se vrabci lekli! Ale prosím … prosím … směl bych sem přijít… zase zítra?“

Jeho řeč byla dětsky zmatená; nemá snad Kubíček teprve deset roků?

„Abych vás zase vytahovala?“ zavtipkovala. „To víte, každý den bych takový sport nerada dělala! Musel byste si přinést rezervní šaty! Ale ne … nevím, nemohu vám to

slíbit!“

„Což nemůžete volně určovat svůj čas?“

„Ach, což o to, to by byla věc nejmenší!“ – mávla rukou už na odchodu. „Já nevím, opravdu nevím … a nic vám neslibuji!“

Zakývala mu rukama a její střevíčky skřípaly po písku.

V bocích se lehce zvlnila, jak zahýbala na pěšinku mezi vrbinami.

„Vy přijdete, jistě přijdete!“ volal za ní Kubíček zadýchané- „Přijdete … prosím o to … prosím!“ Tak děcko žadoní o hračku a hlas zesiluje v prosebné umíněnosti.

A když se ztratila úplně, když jenom voda umdleně šu—

369$

měla, zalezl Kubíček do stinného koutku, znovu šaty rozhodil na rozpálené drobné kamení a lehl si do neduživých trsů trávy. Tak ležel, ostny trav ho šimraly na nahém těle, mravenec po něm spěšně přebíhal, ale on zavíral oči a zhluboka vydychoval. Usmíval se a zdálo se mu, že je přec jen dobře na světě. Je to přec jen krásné, když slunce se rozlévá a voda zpívá. Hlas hravý a posměvačný kovově zvonil, jako by plíšky rozhazoval. „Vy jste nějaký zvědavý! Abych přinesla úřední papíry!“ A ještě se pohupuje před jeho zavřenýma očima a prsty vesele kývá.

Ani neví, jak se jmenuje … Vymýšlel si nejrozmanitější jména: které je její? Které by jí řekl s nejčistším přízvukem? Kolik má roků …? Ach, to je všecko vedlejší. Byl s ní, mluvil s ní! Bože, nepřijde-li zítra!

Zatím … ale to doma natrhá velkou, velkou kytici. Samé růže, co rostou v zahradě pod okny, ty těžké krvavé i ty plaché ubledlé. Velkou kytici, a dá ji do jejích rukou. Přijměte, prosím, nezahoďte! Že se zasměje a že se na něho teple podívá! Kdyby chtěla ještě co jiného! Ať řekne o cokoli, dá všecko, i kdyby musel jít za desatery hory, přes solné pustiny, přes výmoly. Dal by, dal by – a jak rád!

XVIII

Noc hoří hvězdami a je hluboká, modrá a čistá. Měsíc padá žlutým vodopádem a jeho vlny neslyšně tekou po roztáhlých pruzích, po zahradách, po chalupách. Nová země se otvírá, brány z plavého zlata jsou otevřeny, vejděte, vejděte!

Student Jakub Oberva vchází do nové země.

Těsně u něho sedí ona, ona. Hlavu si položil lehce na její rameno a prsty ji blouznivě hladí. Vlna se přelévá z jejího těla do jeho a neviditelné housle hrají nad hlavou. Zavřel oči, nemluví; byl by hřích rozlomit slovem sladkost oka—

370$

mžiku. Cítí, jak je teplá, cítí, jak je vzácná nad všecko na světě. Mez silně vydechuje ostrou vůni a světlo padá z oblohy. Ticho, ticho, slastné ticho.

A ona se mu probírá pomalu ve vlasech, jako by si to matka hrála s rozmazleným dítětem. Najednou se zasmála lehkým, dívčím smíchem.

„Proč jste se zasmála?“ zdvíhá hlavu vytržen z měkkého zapomenutí.

„Mám to pěknou úlohu, uspávat vás, studente,“ řekla skoro mrzutě.

„Studente? Proč mi tak říkáte? Vždyť jste mi dovolila, abych vás nazýval jménem, Mílo!“

„Dítěti se dává přece hračka, aby neplakalo! Dřímej, chlapečku, zavři očička!“ a kolébavě mu pohybovala hlavou.

„Pořád mě jenom považujete za chlapce, za dítě!“

„I mlčte a buďte rád! To je právě na vás nejkrásnější, že jste ještě pořád takový dětský budulínek! Že se na všecko díváte vyjevenými chlapeckými kukadly! Až přestanete být chlapcem, až zhrubnete, ach, to není potom nic pěkného!“

„Jak to víte?“

„Můj milý, především jsem starší o pár let než vy, to uhádnete i bez mého říkání. A potom život mnou už párkrát smýkal velmi nevesele. Ale o tom já nechci teď mluvit!“

„Vy vůbec, Mílo, nechcete mi povědět nic o sobě! Odkud jste přišla? Já jenom vím, že jste tu někde u příbuzných, ale jinak jste jako královna z neznámé země!“

„Nebude to nejlíp, když ve mně skutečně budete vidět jenom královnu z neznámé země?“

„Podívejte se … zde máte na prstě snubní prstýnek … Proč jej nosíte?“

„Žárlíte snad?“

„Spíše trpím.“

„Ach, to není třeba. Takovou písničku mi nesmíte zpívat. Ten malý kroužek vás nemusí zraňovat. Myslete si, že je to

371$

jen taková … nu, taková společenská formalita.“

„Pak jej sundejte s prstu!“

„Pokuste se o to. Vidíte, nelze. Už se mi ten kroužek zarvi do masa. Ne, ne, nekraťte mi prstem, bolí mě to. Ale vy jste přece jen dětina.“

Kubíček drží prsty v dlani a pokrývá je rychlými a směšnými polibky.

„Nač byste se sužoval úvahami, kdo jsem, z kterých končin světa jsem přišla, co zde dělám, nebo dokonce co mám k obědu? To pro nás dva je přece věc nadobro lhostejná! Ano, královna z neznámé země, a třebas to ani královna být nemusí! Přišla na pár dní, pohovořila si se synečkem, který má velmi zvědavé a dychtivé oči a který má srdce na dlani!“

„Ale vy to srdce na dlani nemáte!“

„Vidíte, vaše historky mě baví, každé vaše drobné tajemství mě zajímá, ale nevím, jak by vás zajímaly kapitoly z mého románu. Dost možná, že byste jim ani nerozuměl. Nechejme je stranou, není to četba pro každého čtenáře. Já bych chtěla chytit jen tu chvilku, jen trochu toho měsíce a léta a – potom, tma za mnou, tma za mnou! Poslyšte, jak dlouho se známe?“

„Zítra budou tři týdny.“

„Oj, oj, vy si dokonce pamatujete i den! Snad si píšete i do notýsku, co se vám který den přihodilo? A nesestavujete si také deník? Že ne? Tedy tři týdny je tomu, co jsem vás z vody vytáhla, když jste se tam krásně vyšplouchal! Ale byl to veselý obrázek! Vy jste vypadal … takový směšný hastrmánek, zvlášť když jste se osušoval v mé plachtě!“

Veselý smích padá jako dukáty do brázdy.

„A mně se zdá, že vás už znám aspoň půl roku – tak jste mi známá, tak jste mi blízká!“

„Tři týdny už tedy putujete sem … a blázínku, tolik růži jste už mi snesl … jistě jste zahradu u vás dokonale vydrancoval …“

„Já bych pro vás dal … všecko na světě … řekněte, přejte si …

372$

vyráží Kubíček horkou větu.

„Ale ne, já nechci nic … já mám všeho sdostatek, třebas jsem si to draze vykoupila. Já mám jenom radost, že jste takový pozorný a milý. Víte, potom někdy v zimě, až bude všude sníh, až budu sama a daleko na míle odtud, a dost možná, až mi bude neveselo a těžko, budu si vzpomínat, jaké to bylo půvabné léto, jak voda šuměla a jak hvězdy svítily – „

„Kde to budete a kde budete vzpomínat?“ udýchaně jí vskočil do řeči.

„Nepřerušujte řeč, není to slušné,“ vesele se zasmála a zatáhla ho za vlasy. „Kde? Daleko, až v zemi Tramtárii, kam se jede deset dní a deset nocí – „

„Já přijedu za vámi, podívat se … musím tam přijet!“

„Oh ne, ani pomyšlení! Ten studentíček z Lipiny bude sedět ve školní lavici a bude se učit z tlustych knih! Ke mně, do naší země se nevydávají jízdní lístkv! Ale vy jste mi docela nezpůsobně přetrhl řeč! Já jsem chtěla ještě doložit, že budu také vzpomínat, jak jsem poznala jednoho študentíčka, který do vody skákal a mluvil takové všelijaké hlouposti a který chodil za mnou, jako kdybych byla ještě patnáctileté děvčátko. Ale přiznejte se, vy tajný hříšníku, neměl jste ještě děvuchy, nenosil jste jí také kytičky, nemluvil jste jí pěkná slovíčka?“

„Neměl, neměl … nechodil jsem ještě za žádným děvčetem!“ vyrazil ze sebe s vášnivou opravdovostí.

„Skoro bych vám ani neměla věřit!“ A odvrátila se, lehce se zbavila Kubíčkových rukou a zvrátila se do trávy na mezi. Slavná nebesa, hořící bílými jiskrami, útočila přímo na ni, na její vysunutou hlavu a široce rozevřené oči.

Zazpívala tenkým a tichým hlasem, jako by se stříbrný drátek zakmital ve vzduchu: „Má první láska byla Olympia – „

A pak se divně zasmála, nepřirozeně hlučně a protáhle; znělo to jako výsměch.

„Proč se smějete, Mílo?“ trhl student hlavou a jeho hlas

373$

se otočil mlhou. „Nevěříte? Čím vás mám ujistit, že – „

„O čem mne chcete ujistit?“ zeptala se roztržitě.

„Že jste … že jste první ženou, kterou mám rád!“

„Pomalu, pomalu s takovými slovy! Setřte si jich, možná, že jich budete za krátký čas potřebovat!“

„Nad všecko, nad život, nad život,“ – opakoval zmateně, chlapecky a chytal její ruku.

„Nechci, abyste tak mluvil! Nechci, abyste se trýznil! Nerozumíte tomu ještě! Neprožil jste toho, mluvíte z knih a nevíte, kolik váhy má slovo! Vykládejte mi o něčem jiném!“

„Neumím nic jiného!“

„Potom nezbývá, než abych se zdvihla a šla domů. A vy, půjdete do Lipiny! Beztak kdy dojdete domů? Vaši se budou shánět po vás! A budete-li tak mluvit, nesmíte sem ke mně už nikdy přijít a já schválně zůstanu doma nebo půjdu na druhý konec!“

„Nemohu přestat a nemohu se toho zbýt! Mílo, vy nevíte, že nespím a že se v noci mučím! Jsem jako v ohni a hned zase jako na prahu ráje!“

Naklonil se k ní a stiskl ji prudce za rameno, až vysykla.

„To jsou všecko chlapecké myšlenky. Není to pravda a nesmí to ani pravda být. Já nechci, nechci! Poslyšte … my budeme jen dva kamarádi, kteří se náhodou v létě sešli a pobavili se za několik odpolední. Ale ničím vážným se nesmějí rozrývat, mohou si vykládat jenom o lhostejných, každodenních věcech. Slyšíte, rozumíte, synečku? Ale co to děláte? … Ne, ne, nesmíte – ruce – dejte sem ruce! Budu se hněvat, doopravdy se budu hněvat, slova s vámi nepromluvím, nepřijdu sem už … Vstaňte, odejděte – nesmíte, nesmíte – nesvírejte mne tolik … bolí mne to, bolí … chlapče, chlapče, obejmi mne, prudčeji, ještě víc … kde máš ústa … Bože, obejmi …“

Země i nebe se proměnily ve výheň. Z meze šlehají plameny, jsou rudé, vysoké, dosahují až k obloze. Tráva je plamen, hlína je plamen, ruce jsou plameny a tělo hoří.

Ať uhoří, ať život vyvane v prudkém jediném výdechu! Nic není, jenom ty plameny.

374$

XIX

Rád bych věděl, co tak zase chodíš nalomena a bez řeči? Chodíš jak stín a díváš se k zemi!“

Řeč Bernátova má zvídavé ostří a vdova Obervová před ním provinile couvá.

Usmívá se jedním koutkem a vymlouvá se tak, že by nikdo výmluvě neuvěřil. „Ale to víš – všelijaké starosti!“

„Starosti – ?“ a hlas Bernátův je hřmotný, vtíravě důvěrný. „Jaké starosti?“

„Ale to se rozumí, nic jiného než maličkosti. Život lidský už se tak skládá z maličkostí. Dnes ti přejde pres cestu to, zítra ono, je to všecko dohromady směšnost, nepatrnost – a přece to člověka rozladí!“

„Albi – ty a starosti! Nemusíš jich mít, a máš-li jaké, je to tvou vinou! Vždyť žiješ opravdu jak v teplém koutě u kamen, o nic se starat nemusíš – a jsi-li spravedlivá, musíš přiznat, že jsem tě v ničem neutiskoval. Jistě nikdy litovat nemusíš, žes grunt pronajala a že tady na tvém místě hospodařím!“

Slova Bernátova jsou zbytečně horlivá a kamarádsky rozhorlená; takovým přízvukem hovoří, chce-li přesvědčovat o užitečnosti nové myšlenky.

„Nikdy mě ani nenapadlo, že mě utiskuješ!“ brání se vdova malátně. „Máš pravdu, sedím pořád jako u teplých kamen, ať je jaro, ať sníh padá. Mám příliš mnoho pokdy. Dříve jsem si ani nevšímala hloupostí – a teď, oči jsou tak pořád upřeny na jedno místo a myšlenky se točí jako v kruhu. Napadne ledaco, hlava se zbytečně trudí, ale to se už tak zaryje do hlavy hřebík a ne a ne se ho zbýt!“

„Hřebík!“ směje se Bernát hlomozně. „To by přece bylo pěkné, aby se nenašly kleště na každý hřebík, který překáží!“

Směje se sám svému vtipu a potom se jeho hlas přátelsky, sdílně sníží:

„Je pravda, třeba ti rozptýlení! Měla bys jít z Lipiny do

375$

většího ruchu! Mohla by ses přestěhovat třebas do Ostravy, nový svět by se ti otevřel a neviděla bys jenom úzké uličky, pokřivené chalupy, haldy a pár mezí! Třeba ti změny – však by se ti oči veseleji rozsvítily!“

Smích na rtech Obervové je trpký. Mávne neúčastně rukou a praví: „Což o to!“

„O tebe ani tak ne, jako o Kubíčka!“ nachyluje se Bernát nad vdovou a mluví zrychleněji s domlouvavou určitostí. „I pro něho by to bylo výhodné! Sedlák z něho nebude, ať tedy dostane trochu městské politury! – Vidíš – tak jak ti platím dosud, platil bych ti i dále, měla bys to bez práce! Anebo – „

Odmlčel se a zadíval se do ustaraného obličeje Obervové, pokrytého drobnými vějířky vrásek, a najednou vyrazil ze sebe kvapně: „Anebo mi prodej celý grunt! Beztak kdvsi k tomu musí dojít! Nemůžeš ho držet ty a o Kubíčkovi teprv ani řeči. Bylo by to všecko kratší a jednodušší! A potom, Albi – víš, na to přece též trochu dbej: grunt by nepřišel do cizí ruky!“

Prudce vydechl, jako by se řečí unavil, ale Obervová jenom pomalu hlavou vrtí a potom praví zastřeně:

„Teď ne, teď ještě ne. Tak dlouho ne, dokud Kubíček nerozhodne sám o svém jmění. Vždyť to není můj majetek, je to jeho grunt!“

..Jeho grunt, jeho grunt!“ opakoval Bernát už rozmrzele…Kolikrát jsi to už řekla! Ale Albi, ty nerozumíš svému prospěchu a nechceš ani uznat, co je pro Kubíčka dobré!“

„Kubíček – vždyť je to přece ještě pořád dítě, důvěřivý, nezkušený chlapec!“

„Možná!“ zasmál se dutě Bernát. „My si o svých dětech obyčejně děláme jiny obraz, než jak to vypadá ve skutečnosti. Hned já s Mirou! Myslíš, že mě proto leckdy hlava nebolí? Všiváka abych řetězy doma přivazoval! Hromy spouštím, onehdy sem už bezmála řemen na něho chystal, ale otočím se a je v prachu! Kdejaká děvucha, už je u ní, už mu oči hoří! A v noci – nikdy nemám jistotu, kde přenocuje!“

376$

Kousl se do rtů a zlostně zaklel: „K zbláznění je to! Do sakramentské země!“

Obervová kývá hlavou, už téměř nadobro šedivou: „Ty noční toulky! Kubíček od nějaké doby chodí čím dál později! Toulá se, cesty po okolí dělá, ale kam, kam? Uhřátý přijde, unavený, hladový, a když se ho ptám, kde se toulal, jenom tak divně se směje, tak zvláštně mu oči svítí a kolem mne se lichotí: ,Mamičko, neptej se, neptej se, já nic zlého nedělám!’ Dřív mi prozradil všecko, věděla jsem, když se šel koupat a když se po lesích toulal! Ale teď… stává se k matce nedůvěřivý, jak by měl tajemství … mrzí mě to, leží mi to na hlavě jako kamení.“

„Tajemství!“ zasměje se Bernát úsečně a potom významně zasykne: „To se ví, že tajemství! Jak by neměl tajemství!“

Obervová se dívá nejistě a skoro prosebně: „Ty co víš?“

„Eh,“ mávne Bernát rukou s líčenou lhostejností, „to my pořád nemůžem se vžít do té myšlenky, že nám děti rostou, Pořád vidíš Kubíčka, malého synka, co ho za ruku vodíš – a zatím se k asentu chystá!“

„Ale přece, přece – ,“ bezradně namítá Obervová.

„To se ví, že nebude pořád sedět mámě u postele! A co by v tom bylo jiného – ženská! To se už dalo čekat, dřív neb později! A ty sis myslila, že i s takovým tajemstvím poslušně k tobě přijde?“

„Všecko přece řekl, všecko, všecko,“ mluví Obervová potichu a dívá se roztržitě na žilnaté ruce. Najednou se její pohled soustředí na bratrově tváři a praví rychle: „Tys také mi nic nepověděl!“

Bernát krčí rameny: „Nepověděl – a nač to? A vlastně – hloupost! Co je to víc jiného? Věděl sem: rukama budeš lomit, konec světa budeš čekat! No – a přece se synek vybláznit musí!“

„Víš, kdo je to? Znáš ji?“ Tvář Obervové se celá složí do zvědavých a napjatých vrásek.

Bernát se trhaně směje: „Ale ani neznám. A je to vlastně

377$

dohromady legrační historie: V Ostravě mě potká – bylo to před nedělí – starý Kuklica z Borová. Možná, žes už na něho zapomněla, je to takový špičatý vyzvědač, na výminku má dlouhou chvíli, tak se belhá po mezích a po polích a pořizuje věci, po kterých je mu čerta starého. Kývá na mě zdaleka. Co chceš, stará kroniko? A on prst zdvíhá a povídá hlasem, jak by zítra pro mě šandáři měli přijít: ,Ty, daj pozur na svojiho synka, chodi ti trošku daleko na špacirky a moc skoro chce poznať, jak su roby sladké – ‘ „

Všecka krev se žene Obervové do tváří, ale Bernát se jen nesrdečně a suše směje:

„Starý špicl se zmýlil, myslil, že Kubíček je můj. Myslil sem si v první chvíli, že Mira zachází až tak daleko, ale Kuklica mi ho vypodobnil tak pořádně, že by z toho byl hotový zatykač. Hned sem poznal: Kubíček je to!“

„A ona?“ plaše Obervová vydechne.

„Myslím, že bude mít Kubíček dobrou školu,“ nezdrží se Bernát lehkého bodnutí. „Prý ona má už pětadvacet šestadvacet let. Je to sestra kupce Onderky z Borová, ale neznám ji. Vzala si jakéhosi ředitele nebo prokuristu z banky, ďas ví, snad ji zlákaly peníze, ale muž byl nemocný a je prý už přes rok v sanatoriu či blázinci, nevím sám. Kuklica to všecko vyčenichal, ale poplet to jaksepatří. To si můžeš představit: mladá panička na prázdninách, nudí se, je jí dlouhá chvíle, ráda si povykládá se studentem. Eh, jdi, Albi! Už máš zase hrůzu z hlouposti! Hloupost je to, hloupost!“

Ale hlava jest už zmatena a mlýnské kolo se v ní točí. Nepřestává vířit, ani když Bernát odchází a ona je sama v pokoji. Ticho, mouchy bzučí mezi okny, západ mává rudými pochodněmi. Hlasy z cesty doléhají sem jako z velké dálky; jsou už prosety na velkém řešetu.

A potom pozdě večer se vrací Kubíček. Je unaven, hladov, má úsměv na tváři a světlo v očích. Mluví příliš mnoho a příliš hlučně. Co chce zamluvit, co chce skrýt? Bolestné jehly vyletují z očí Obervové, ale Kubíček je nezachycuje. Jeho hlava se jim vyhýbá. A mluví pořád o zbytečných

378$

věcech, o tom, že se jakysi kravař měl ve vodě utopit. Je roztržitý, věty mu přeskakují. Matka se zmučeně dívá: Proč, pro všecko na světě, nemluví o tom jediném?

Ale Kubíček ani nepozoruje, že trpké jehličky vyletují z maminčiných očí.

Potom jde spat, ale šedivá matka chytá ve tmě rozevřenýma očima dlouhé údery hodin. Jsou mučivě dlouhé a neznají milosrdenství. Srpnová noc drsně se tlačí ná okna a svírá prsa. Je bílá, rozjiskřená, ale zestárlá žena zarývá před ní hlavu do polštáře. Zhasni, oh, zhasni, nebeský požáre!

Ach, jak to zpívá bolestná písnička? Zpívala ji kdysi, když byla ještě děvčetem. „Odpadnuls mi jako jabko od haluzky!“ Jako jabko, jako jabko – a Obervové se zdá v té chvíli svět nesmírně bolestným. Od jejího srdce se trhá jablko, jablíčko!

A přece je to všecko tak jasné, tak živé, jak to jablíčko kvetlo a zrálo. Jaké jsou to roky, ale ne, vidí to znovu před očima: To tenkrát přišli z výletu a nad její hlavou, když už ležela v posteli, nakláněl se Oberva, nebožtík muž. Též Jakub, jako ten hoch! A tehdy mu řekla, když ležela naznak a hlavu zvrátila dozadu, že cítí nový život ve svém těle, a tenkrát jí tělem lámal zoufalý vzlyk. A Oberva jak radostně blázní! Jak koktá cosi nesmyslného, jak slibuje, jak v překotných slovech dary rozdává na všecky strany! A hle: v kolébce už leží drobná kulička, ne, ne, to je jeho hlava, má černé oči jako táta a pláče a pláče, celé noci propláče. Písničku mu zpívá za písničkou, aby ho uspala. A roste, po dvoře se batolí, ale všeho se bojí, před rozčepýřeným kohoutem do kouta se skrývá. Škola, do tabulky ryje písmena. Už umí psát j-a-k-u-b. Ale to je tvrdé a chlapské jméno, pro neho je jiné jméno, drobné, mazlivé, Kubíček. Není to dnes, kdy přiběhl z pastvy udýchán, když pasáci hrubě vtipkovali? Nezkouší ho slovíčka? Dej pozor, Kubíčku – jak se řekne rolník? No – agri-agri-agricola! Nejdou z divadla? Ale ne, vždyť před několika hodinami bratr vykládal: ona

379$

má pětadvacet šestadvacet. Je jí dlouhá chvíle a muž je v blázinci. Dobrodružka, necitelná žena se zlýma očima a nemilosrdným smíchem? Z nudy natahuje ruku a chce si utrhnout pro potěšení, pro rozptýlení jablko, jablíčko! Ale kdyby měla v očích jed a ve slovech nože, nemůže být tak krutá, aby jí, matce, udělala bolest. Půjde k ní a třebas ji poprosí. Neberte mi chlapce! Víte, jak bolestně je přirostlý k srdci?

Půjde k ní, půjde k ní. Šla by, i kdyby cesta byla posypána plamenným pískem.

Ne, není cesta plamenným pískem posypána, a přece je to cesta mučednická.

Je ráno, svět se do daleka otvírá, hory jsou modré, lehce zastřené, žluté obdélníky strnišť vyrážejí ze zelených pásů mezí a pastvin.

Oblaka letí bílá a lehká …

Už se dvakrát ptala, kde je kupec Onderka. Ochotné ruce ukazují: za kopcem u topolů bílý dům s vysokou lomenicí. Vidí? Ano, vidí a děkuje.

Jaká je ona? Má zelené oči a smích, kterým láká a rdousí? Obnažená tanečnice, která dává na pospas růžové tělo? Rafinovaná a surová travička z města, která má radost, když může zašlápnout život?

V prvním okamžiku, když už stojí před ní, nic nerozeznává. Jako by se před očima postavila šedá mlha, která stírá obrysy předmětů. Ale potom, když se mlha pomalu rozplývá, skoro se až diví: vždyť je to tak trochu děvčátko. Má jasné oči a veselý pohled. Celá její protáhlá tvář se proměnila v otázku a bílé zuby zasvítily.

„Jsem Obervová z Lipiny a přišla jsem – „

Slova se derou těžce z úst a na každém leží bolestné závaží. Ale ona ji vysvobozuje. Živě se pohne, potřese temnou hlavou a už se kmitají živé, srdečné věty:

„Kubíčkova maminka! Mám velikou radost! Nikdy jsem si nepomyslila, že vás poznám, paní Obervová! Vítám vás srdečně! Posaďte se, prosím! Mám to zde jen takovou ma—

380$

lou světničku, neupraveno je to všecko, omluvte mě, paní Obervová!“

Obervová sedá a dívá se upřeně na hovořící rty; řeč se jí zdá marnotratná.

„Nebyla bych obtěžovala,“ začíná znovu a pomalu řadí slovo ke slovu, „ale myslím si, že bude lépe, když – „

„Paní Obervová,“ sedá si ona proti ní a mluví lichotivě, skoro až mazlivě, „mohu uhádnout na první pohled, že jste přišla, abyste mi řekla několik tvrdych slov.“

„Ach ne, ach ne,“ mává Obervová rukou, „nechci vyčítat, nechci mluvit tvrdá slova … já jsem přišla poprosit – „

„Poprosit? Zač? Říkal vám něco Kubíček?“

„Ne, ani slovem. Náhodou jsem se včera dověděla, že … že ho znáte.“

„Znám, znám,“ rozesmála se, „od té chvíle, kdy jsem ho vytáhla z vody, jak příliš horlivě do ní žbluňkl. Je to takový milý, hodný hoch!“

„Ale – prosím – vždyť je to ještě dítě, a vy – „

Smích ustal a dvojí oči se srazily.

„Já vím, paní Obervová, co mi chcete říci,“ slova zaznívala už tišeji a ztratila třpytný lesk. „Chcete mi říci, že je to ode mne ošklivé, když s vaším synem mluvím. Snad víte, že jsem vdaná, a možná, že vám už vykládali truchlivou historii mého života. Můj bože, kde by se něco takového utajilo! Možná, že víte, že můj muž je nevyléčitelně nemocen a že jsem vlastně vdova po živém!“

„Nevím nic bližšího a považovala bych to za vtírání, kdybych se někde vyptávala.“

„Děkuji vám. Ale nemám příčiny, proč bych to tajila. Mám muže, ano, mám … který je neodvratně ztracen. Už ani mě k němu pustit nechtějí a vlastně už mě ani nepoznává. Uletěla jsem na prázdniny sem … abych zapomněla.“

Hlava se sklonila a slova padají pod stůl, ale Obervová hledí mlčky se sevřenými rty.

„Já vím, paní Obervová, co mi na to odpovíte.

381$

Že mám … nějaké povinnosti i k tomu … k tomu ztracenému … Věřte mi, lituji ho … ale kdybyste znala, co všecko předcházelo … vy nevíte, jaká je to strašná věc, když se tak člověk prodá, takové hloupé, zelené děvče … a když vidí po strašných, ošklivých týdnech, že se dostalo do jediné mrzkosti, do jediné ničemnosti a že ten muž, dvakrát starší než vy, že je troska a že vašich osmnáct roků mělo zahřívat vlastně mrtvolu … ach, nebudu o tom mluvit, už jsem to všecko v sobě protrpěla a prokousala … za těch sedm roků i to přebolí… Paní Obervová, neznám vás blíže, ale že jste matkou Kubíčkovou, otvírám vám svou bídu.“

„I já jsem prožila ledaco,“ kývá Obervová hlavou, ale najednou vyrazí pevně a řekne nesmlouvavě:

„Ale Kubíček je můj – toho vám nedám – „

„Neberu ho, neberu,“ odpověď je skleslá a provinilá. „Paní Obervová, letošní léto bylo pro mě jako vysvobození, jako čistá koupel. Přiznávám se, i váš syn byl v něm stejně milý, příjemný, srdečný jako slunce, kousek lesa, voda. Vím, dobře vím, nebyla jsem v právu. Neměla jsem práva na něho. Hrála jsem si zpočátku s ním, ale zdá se mi, že bere hru vážněji, než by mi bylo milé.“

„Ale jistě by nebral hru vážně, kdybyste mu byla hned na počátku dala najevo, že si nepřejete takové hry. Odpusťte mi, jsem-li příkrá, ale ten chlapec je jediné, na čem visím celým životem. Nezapírám, žárlím … a žárlit budu na každého, kdo by mi ho chtěl vzít.“

„Přece jen, paní Obervová, mi říkáte tvrdá slova. Snad jich zasluhuji, snad mám opravdu vinu. Snad jsem byla příliš lehkomyslná. Ale bylo to něco krásného mít u sebe duši tak zcela jinou, než jsem znala – „

„Důvěřivou, prostou, dětskou – ale právě proto je odpovědnost tím větší.“

„Máte pravdu. Nemohu ani říci, že mi křivdíte. Měla jsem být přísnější na sebe i na něho. Pia sebe především. Ale i to se napraví. Mínila jsem odejet až za měsíc, ale což, mohu odejet za týden, za dva dni – a tato letní písnička se

382$

přerve navždycky.“

„Nač byste odjížděla?“ a Obervová jest až překvapena, že se její slova zabarvují tak tvrdě. „Bojím se, že by potom příliš myslil na vás. Sama jste mi řekla, že jste si s ním hrála a že je vám nemilé, když si Kubíček tu hru představuje vážně. Odpusťte, ale přece jen jste nedělala dobře. To je hra příliš krutá. I já to cítím, i mne to bolí. Musím vám to říci upřímně. Snad vy si řeknete: Hloupost, šprým, zábava! – ale matka se třese a vidí věci krvavě vážně, kde jiný vidí nejradostnější hru.“

„A což by taková hra byla ve vašich očích hříchem?“

„Myslíte, že Kubíček bude zábavu a. řekněme letní dobrodružství považovat jenom také za hru?“

Temná hlava se naklonila a prsty rozpačitě ťukají na stůl.

„Čeho si tedy přejete ode mne, paní Obervová?“

V otázce už zní pokorný úklon a závazný slib, že všecko bude vyplněno do poslední litery.

„Prosila bych, jak jsem řekla! Velmi bych vám byla vděčná, kdybyste mu sama řekla, že to všecko … nevím, jak bych to řekla … to všecko mezi vámi je nepřirozené – „

„Myslíte si tedy, paní Obervová, že by mi nejlépe slušelo, kdybych si stále kladla na tvář masku jakési klášternické přísnosti a věčného smutku?“

„Ach ne, ach ne! Ani mi dost málo nepřipadá, abych slovem kritizovala, anebo dokonce vám předpisovala! Kdybyste věděla, jakým jsem já životem prošla!“

Obervová se usmívá jedním koutkem úst, ale je to úsměv nahořklý. Dívá se upřeně do okna. Najednou sebou trhne, lehce mávne rukou a její věta zase bezděčně skřípne a tvrdne:

„Mluví ze mne sobectví! Každá matka je sobec a chce mít tak dlouho dítě pro sebe, jak to jest jenom možno! Jenom proto, jenom z toho sobectví vás prosím, abyste – „

„Přejete si tedy, abych mu řekla – „

„Nic jiného než to, co jste řekla mně. Že to byla hra,

383$

zábava z dlouhé chvíle v prázdninách.“

„Přece jenom – není to tak lehké a člověk by raděj platil za slovo těžkými dukáty … Přiznám se, paní Obervová, že bych dnes nemohla říci na své spasení, kolik je pravdy v tom, co mám říci.“

„Ale vždyť sama jste řekla …

„Ano, ano. Zábava, hra. Možná, možná. Ale nemyslila jste, že tím hochovi způsobím bolest?“

Obervová se divně směje: „Vidíte, i tohle mi napadlo. Přeletělo mi to hlavou jako bleskem, když jsem vás o to prosila. Ale přece … myslím … už jsem vám řekla, že každá matka je sobec.“

„Nerozumím dobře, jak to souvisí – „

„Totiž tak, abyste chápala … Reknete-li – a prosím vás srdečně za to – že jste si hrála a že se vám už letní, prázdninová hra znechutila, budete-li k němu i příkrá a nemilosrdná, je možná, že Kubíček … odpusťte, že vám to pravím tak zpříma … na vás zanevře. Že ponese hořkost v duši proti vám. Ale potom se tím pevněji přitlačí ke mně, potom ho tím silněji zachytím … Ke komu jinému by mohl zpátky jít, komu si požalovat než mámě?“

Obervová cítí na své tváři ostrý, ale němý pohled. Jest jí nepříjemný a její oči sklouzly na podlahu.

„Teď jsem už pochopila … mám být jakýmsi mostem, po němž se Kubíček zase k vám vrátí.“

Dívčí tvář se prodlužuje a rty jsou sevřeny mezi zuby.

Obervová ji chytá za ruku a její řeč měkne přízvukem až prosebným: „Uděláte tak, jak jsem vás prosila … pravda … a vžijete se do mé duše …“

Několik vteřin mlčení, potom ostrý zvuk. jako by se někdo suše zasmál, ale odpověď zní už jasně a pevně:

„Ano, paní Obervová, udělám, jak si přejete.“

A potom se hlas zabarvuje už skoro rozveselen: „Ostatně, kdybyste si přála, mohu mu to říci i před vámi. Nebudete-H mít nic proti tomu a nebude-li vám překážet moje přítomnost, doprovodím vás.“

384$

XX

Kubíček divně vytřeštil oči a zarděl se temnou červení: maminka jde po dvoře i s paní Mílou.

V té chvíli pocítil strašný stud a strop na něho padal, světnice se zdála neupravená, chudobná, starosvětská. Na stole jsou pohozeny knihy a noviny, jak je před chvílí odložil, vedle nich je hrníček od mléka i nedojedená kůrka chleba. A on sám … že si jen vzal tu pomačkanou košili a ten starý kabát, ve kterém se mu tak dobře povaluje v zahradě!

Zmateně rovná knihy a kůrku strká do kapsy, ale už jsou obě ve světnici, maminka se směje jen tak zlehka škubnutím rtů, ale Míla jako by měla nejzářivější světlo v očích.

Ničemu z toho všeho Kubíček nerozumí. Jak se seznámily? Co řekla Míla mamince? Žalovala … nebo byla příliš zvědavá a chtěla se seznámit s maminkou? Ale maminka ani nevypadá, jak kdyby se hněvala nebo věděla něco tíživého.

A Míla vnáší do světnice úsměvy a hladká, zdvořilá slovíčka. To je tedy studentský pokojík, kde se pan student zaryje do starých učeností! Jak to má příjemné! Staré stromy se mu dívají do oken a jistě je to milé, když zahrada sumí večer, než se usne!

Ale on nemůže odpovědět nic tak hladkého, klouzavého, růžového. Zakoktal pozdrav a dvě hloupé věty. Slova jeho neobratně kulhají a přelamují se. Cítí, že hoří, a to ho oslabuje ještě víc.

Potom maminka mluví o jiných věcech, vypravuje cosi o hospodářství, naznačuje, že nyní na gruntě hospodaří jenom Bernát, a vychází.

Ale ani nyní nemůže najít Kubíček slov, je mu všecko nesmírně divné a nerozumí spojitosti. Dojista nepatří Míla sem do jeho světnice … s ní by mohl hovořit daleko odsud, u vody, na lesních pěšinách nebo za jasných večerů na vonících mezích.

„Jak vidím, nejste příliš rád, že jsem se podívala také k vám,“ zní lehká věta jako z obrovské dálky.

385$

Přistupuje k ní a bere ji za ruku: „Mílo … řekněte mi, jak vlastně jste našla cestu sem?“

„Divíte se, že? Vaše maminka mě pozvala … anebo vlastně: napolo jsem se pozvala sama …

„Ale proč, proč?“

Oči Kubíčkovy jsou nechápavé.

„Proč? Z ženské zvědavosti – to máte vysvětlení nadmíru krátké a pravdivé.“

Trhaně se zasmála a potom si prohlížela fotografie na stěně. Stála před nimi pozorně a ukázala na jednu: „Kdo to je? Jistě váš otec.“

„Ano, nebožtík otec,“ odpovídá Kubíček jako poslušnou ozvěnou.

Neřekla na to nic, jenom se rychle obrátila a potom mluvila bez přechodu zrychleně a lhostejným přízvukem:

„Poslyšte, Kubíčku, přišla jsem se vlastně s vámi rozloučit.“

„Jak to, Mílo?“ student žasne. „Vždyť jste mi včera neřekla ani slůvkem, že se už chystáte k odchodu. Naopak: vy jste mluvila ještě o měsíci.“

„Včera – to je možné! Ale někdy se obrátí svět za jeden den a třebas i za hodinu! Což my můžem říci. co bude s námi za hodinu, za dvě?“

„Vy odjedete ?“

„Asi. Se mnou je to lehké: sbalím uzlíčky a cesta je přede mnou.“

„Já se opravdu ani vzpamatovat nemohu. Chystal jsem se na odpoledne.“

„To už je zbytečné. Právě proto jsem přišla, abyste nechodil.“

„Mílo, prosím vás – je vám to všecko tak lehké, tak … tak … jak by se člověk ve dveřích obrátil?“

„Snad je – nebo musí být. Vlastně vysledek je vždycky stejný – tedy jaké dlouhé úvahy?“

„Jste dnes taková divná! Tvrdá, ukrutná! Ani vás dobré nepoznávám.“

386$

„Možná, že jsem se špatně vyspala. Ale což o to! Ženy jsou rozmarné a povrchní – neslyšel jste ještě nikdy, jak nás odsuzuje každý mravokárce?“

„Mílo – prosím vás, hodně vás prosím – a řekněte mi, kam odjíždíte, kde budete a kam vám mohu psát?“

Její věta se vymrští jako hádek v lesní trávě: „Ale ne, ani zanic! Neřeknu … jaky by to vlastně mělo smysl?“

„Smysl! Jak to rozumářsky a chladně berete! Dá se všecko ve světě vypočítat?“

„Už jsem vám jednou pravila … pamatujete … že se ke mně do naší země nevydávají jízdní lístky. Nasedne se do vozů, konduktér zapískne, lokomotiva zadychá a už sbohem, na neshledanou!“

„Ale já musím, musím vědět, kde budete! I kdybych měl putovat za vámi kraj světa!“

„To ne! Poslyšte, teď mluvím s vámi vážně a upřímně: nepřeji si toho, zakazuji vám to!“

„A kdybych neposlechl! Což se tak rázem, tak snadno může zapomenout?“

„Tak snadno a tak rázem? Ale ovšem, ovšem! Jak by se nezapomnělo na … hru … na zábavu?“

Červeň zalévá Kubíčkovy tváře. Zdá se mu v tom okamžiku, že se dusí a že mu před očima poskakují červená kola.

„Na hru … na zábavu? Mílo … a to říkáte všecko tak klidně, jako byste jenom na trávu šlápla?“

„Můj milý … můj blázínku … a vy jste si snad myslil, že by mohlo být něco jiného? Že by to nebyla hračka, ale opravdová píseň? Kolik je vám roků? Devatenáct? Ach, ano … to jsou nejbláznivější roky, kdy by člověk putoval za modrým z nebe a do medového království! Ale já … já s mužem, který je v blázinci a ktery se rozpadává? Nevěděl-li jste to, ať nejste v zbytečném přeludu aspoň poslední den!“

„Mně je tak, jak byste mě shazovala z vysoké skály do Propasti!“

387$

„Ach co, nebojte se – v té propasti je měkká tráva, dobře se vám bude v ní sedět! Jen žádné citlivosti – kam člověk přijde s měkkým srdcem? Já … ano, nudila jsem se v prázdniny, bylo mi to závětří už trochu prázdné a venkovské, a tu přišel hodný, nesmělý, potřeštěný študentíček, který ještě nezná nic ze světa, ale dočista nic! Který má taková hloupá kukadla! Blázínek, syneček! Myslíte, že to nepotěší ženu, která už tak trochu prošla životem a která se doopravdy podívala do propasti, aby si pohrála s těmi hloupými kukadly, s tím bláznivým synečkem?“

„Pohrála, pohrála … Mílo …

Slova se zmítají neposlušná a neohebná, hlava se naklonila a ruce sklesly bezmocně k tělu.

„Už se s tím smiřte, už je to tak světa běh! Bože, co musí člověk v životě všecko protrpět a zapomenout! A tohle – ta malichernost, směšnost – několik letních dnů u vody? Blázínku, Kubíčku, blázínku! Přece chcete být také někdy mužem! Pro takovou hru se trudit! Přece zdvihněte hlavu a zasmějte se na mne! Vždyť vy se též umíte zasmát, že? I vaší mamince jsem řekla – „

„Vy jste mluvila s maminkou – mluvila o tom!“ a ruce se bezděčně vymrští.

„Ovšem, mluvila – což je na tom co zlého?“

„A ona – nehněvala se, nemrzela?“

„Hněvat a mrzet… Proč? Jak by se mohla hněvat, na vás nebo na mne, pro trochu prchavé zábavy, na kterou nebudeme vážně myslit za měsíc!“

Maminka vtom vchází, nese tácek a skleničky, rty se jí třesou tím zvláštním jejím úsměvem, slunce se leskne na jejích šedivých vlasech. Ale dobře poznává jediným letmým pohledem, kratičkým a neznatelným, že se Kubíčkovi ruce chvějí a že mu oči mžikají.

Nic mu neříká, ubrus prostírá, skleničky zazvoní. Potom se jakási věta rozplyne pod mocným klenutím světnice.

Míla se usmívá a vypravuje, jak kdyby cinkavé zlaťáky rozhazovala: „Paní Obervová, právě jsem mluvila s panem

388$

studentem, že se dnes vlastně loučíme a že se i naše přátelská zábava musí skončit. A on se nebude příliš trudit pro naše prázdninové hovorv!“

Přistupuje k němu blízko, tak blízko, že cítí teplo jejího těla (náhlá vzpomínka ho celého zaplavila a nesmírně bolestný nůž mu tělem projel) a praví lichotivě, mazlivě: „Nebudete se na mne hněvat, že jsem byla příliš zlá a že jsem si vás vybrala za svého rytíře, když … byla … chvíle příliš dlouhá? … Nebudete v duchu … po mně házet příliš těžkým kamenem?“

Kubíček klopí oči, červeň ho zalévá, nic neříká, jenom si rty hryze v těžké bolesti.

Ale věty dále padají, lehké a navoněné: „Velmi by mě to mrzelo … Nerada nechávám za sebou těžkou stopu … Vždyť vy budete rozumný, hodný … hodně rozumný, hodně hodný!“

Rozumný a hodný … jaká to ohavná slovíčka mluví! Jak znějí z jejích úst ošuměle a kramářsky! Nelze už déle snést toho trýznivého pocitu. Škubl sebou, jako by se vymaňoval z její blízkosti a přetrhával růžové řetězy, jimiž ho svazovala. Těžce polkl slinu a vykřikl stísněně:

„Nemučte mne, nemučte mne!“

„Ale, Kubíčku,“ padá do toho maminčin hlas, klidný a moudrý, „jak to mluvíš? Chovat se neumíš!“

Posledních slov už student neslyší. Otevřel dveře a zmateně vyrazil na chodbu.

Na pár vteřin postál, nechápavý a udeřen. A potom utíká nahoru po schodech, na půdu mezi staré haraburdí.

Je zase na hůře, ve svém koutku, kde sedával jako drobný chlapec. Kolik to bylo pěkných hodin! Sedí na trámě a svírá si hlavu. Je mu hrozně: udeřen, udeřen! Potupen a zrazen! Přitlumené světlo je dusné. Ze starých almar táhne divný pach, těžká, zatuchlá a nasládlá vlna proudí z natlačených šatů a dávných střevíců. Na druhé straně je kus sýpky; z rozházeného obilí stoupá lehký oblak, v němž tanci drobné mušky. Na druhé straně je kus suché, zčernalé

389$

kytice. Jakési papíry se válejí; dost možná, že jeho sešity.

A hle, tam v koutě jest ještě ten zašlý obraz, u kterého kdysi tak dlouho vysedával. Starý člověk je na něm namalován – rytíř nebo světec? Jeho hlava zapadla do nezřetelné tmy, ale světlé ruce se pořád jasně vynořují. Kolikrát ten starý muž vystupoval z obrazu, kolikrát ho bral za ruku, kolikrát mu vypravoval podivné věci! Ale to bylo dávno … to bylo tenkrát, když byl malý chlapec, přikrčený syneček, ale dnes – ?

Strašlivý stud ho zalévá a lítost bez mezí.

Na kraj světa byl by šel za ní, aby uslyšel její hlas. Modlil by se k ní jako dítě, pokorně a oddaně. Všecko na světě by udělal, všecko, všecko. Ale slyší smích, lehké věty klouzají a tančí. Nejinak než drobné mušky nad nasypaným zrním. Zábava, hra z letních dnů, dlouhá chvíle!

A zdola slyší slaboučce zvuky. Řeč, věty klesají a hebce se rozplývají. Jasný smích – nikdo jiný se na světě tak smát neumí jako ona! A komu se směje? Jemu, jemu?

Nemůže se smát jinému. Jistě mluví: Máte to, paní Obervová, divného syna! Hloupého a dětského! Uvěří všemu a myslil, že to je doopravdy – a zatím to nebylo nic jiného jenom hra a zábava. A maminka bude pokyvovat šedivou hlavou a poví jenom: Ano, ano –

Nesnesitelný je to pocit. Dusí se … ale přece, do sta ďáblů, nebude plakat jako kravarka! Není přece děcko!

A vklínil hlavu do dlaně, jenom aby neslyšel zdola nic, ani smíchu, ani řeči.

A přece slyší, ale to už ze dvora. Slyší dvojí hlas: jasný, tančivý, sluneční – to je její, a maminčin klidný, nevzrušivý.

Míla se loučí. Cosi zrychleně mluví. A maminka volá zřetelně: „Kubíčku, Kubíčku!“

Ne, ne, zanic na světě se neukáže! Shořel by lítostí a studem. Za všecky poklady světa by se jí už do očí podívat nedovedl. Nesestoupí dolů!

Maminka volá znovu. A ještě jednou. Potom jde za sto—

390$

dolu, odtamtud se ozývá její hlas, vrací se a opět se rozlehnou tři slabiky, první a poslední široká a druhá jako ostré píchnutí.

Ne, ne, nepůjde! Nerozloučí se! A ještě víc se přikrčil k rozpryskané a rozbité skříní.

Potom hlasy slábnou … pak už neslyší nic … Ach, to už Míla odešla a maminka ji doprovází. Teď už asi vyšly na cestu … teď zahýbají … potom půjdou zákrutem … za chvilku, za malou chviličku už ji nikdy nelividí.

Nikdy, nikdy. A srdce Kubíčkovi zabušilo, bolest nevýslovná, jaké ještě nikdy v životě nepocítil, zkřivila ho tak, že se hlavou až podlahy dotýkal.

Jak je zbytečny a neužitečný, nikomu k dobru, podveden a zašlapán!

Pocítil marnost všeho, marnost života a marnost snů; kus horkého těla z něho rvou, olupují ho, ničí; co je po všem, po gruntě, po škole!

Najednou vyskočil a vyšplhal se k vikýři! Jeden, dva pohyby. A přece – podívá se ještě jedenkrát! Šindel zapraskal, ale už stojí na střeše, stojí na šikmém svahu, který ostře spadá na dvůr ke stodole. Zdá se mu, že je nyní mnohem větší, než když chodí dole po zemi.

Pohled jeho těká rozčileně. Široká silnice se vine daleko a ztrácí se mezi zahradami, v pruzích polí a ve shluku domů. Hledá, hledá. Teď vidí: na samém zákrutě dvě skvrny, jedna tančivá, druhá klidná. Míla a maminka. Míla odchází a nikdy ji neuvidí.

V očích má červenou mlhu. Jiskry z ní vyskakují a bodají ho do hlavy. Napřahuje ruku, chce přitáhnout tu, která se ztrácí navždycky. Anebo se vrhnout k ní, překlenout dálku, která se rozšiřuje každou vteřinu?

Šindel ostře vykřikl varovným signálem. Ale marně varuje: červená mlha se najednou úžasně rozšířila, blesk, blesk … dojem závratného letu … a potom hrozný úder, Pád na tvrdě vydlážděný dvůr … náhlá bolest, jež pronikne tělem … A potom nic, nic.

391$

… Odkud to zaznívají hlasy, tiché, šepotavé jako z nesmírných dálek?

Kde to je? Strašlivé balvany, těžké jak cely svět, leží na jeho těle. Už ani není celý, kusy jeho údů jsou rozmetám do všech světa stran. I na očích má olovo, ani otevřít jich nemůže.

Ale hlas poznává, jasný, plačící: „Kubíčku … cos to udělal?“

Maminka – a maminku musí poslechnout! V očích se mu otevřela malá, malinká štěrbina, ale tou vidí šedivé vlasy nakloněné a za nimi stěnu pokoje.

Je doma, je ve světnici, je v posteli a leží mamince na klíně.

A to je dobře. Ulevilo se mu a všecka tíha z něho spadla jako zázrakem.

Jenom kdyby se mohl pozdvihnout a kdyby mohl oči trochu více rozevřít!

Ale už se ničeho nebojí. Jak by se mohl bát, když je zase doma! Vrátil se z dalekých cest, putoval po vysokých horách, unavil se, ale nyní je doma.

Roztřesený hlas padá na jeho tvář: „Synku … nešťastný synku … co ti to napadlo?“

Ticho, mami, nevyčítej! Nic se zlého nestalo. Vždyť je dobře, je lehký, nic ho nebolí. Oči jenom rozevřít nemůže, ale to proto, že má divný sen. Řekl by to, nahlas by to řekl, ale zvláštní věc: ani mluvit nemůže.

Stalo se to jistě tím, že se v divném snu proměnil v malé dítě. Ano, jistě, zázrak se s ním stal. Má čtyři roky, je takový malý, hloupý synek. Maminka ho drží na klíně a než usne, zazpívá mu písničku. Jakou, jakou? Tu jedinou, která se mu vždycky líbila, tu o ovečce, co běžela do kopečka.

A rty se těžce rozvírají. Cosi z nich stéká jako šepotání: „Mami … zpívej …“

„Nemluv, Kubíčku …,“ maminka šeptá a její slova jsou teplá a sladká. „Přijde doktor … strýc Bernát jel … bude ti dobře, zas budeš zdráv …“

392$

Ale na jeho tváři cosi náhle pálí; co to padlo jako kapka tekutého železa, zrovna taková, jak se vypouští z vysokých pecí?

Rty sebou ještě jednou škubají: „Mami, zpívej …

Rozumí maminka? Rozumí maminka, že má čtyřletého synka? Proč mu nechce zazpívat?

Vždyť je to písnička stará a známá: Běžela ovečka vzhůru do kopečka a za ní beránek –

A potom pocit slavný a nádherný: křídla rostou a on může vzlétnout… už letí, vysoko až u modré oblohy … celý svět je hluboko pod ním … letí u samého slunce … může na ně dosáhnout pouhým vztažením ruky … může si je utrhnout jako lesklý a stříbrný květ… ale jeho křídla jsou lehká a silná a nesou jej poslušně pořád výš, už je v červeném světle, které teče jako řeka …

V té chvíli vchází doktor do světnice, kvapně jde k posteli a Obervová jektá v děsu zuby:

„Proboha … všecko, co mám, všecko … neštěstí, spadl ze střechy … zachraňte … pane doktore … všecko, všecko – „

Doktor bere ruku Kubíčkovu, která bezvládně klesne. Naklání se nad zkrváceným tělem, poslouchá dech, tiskne hlavu k boku.

Potom se vztyčuje a každé jeho slovo je jako kámen:

„Paní Obervová, je všecko marno – „

Strašný výkřik, který rozbíjí ticho světnice jako nejostřejsi sekerou.

Ale toho výkřiku už neslyší student Jakub Oberva; nikdy už nic neuslyší.

XXI

Noci jsou nekonečné a černé, ať svítí měsíc a hvězdy padají z oblohy, a dni jsou kruté a výsměšné, ať slova lidí mají mazlivé utlumení a sladké pohlazení.

393$

Ale nic nedovede pohladit vdovu Obervovou, každé litující slovo odráží se od její přísné tváře a padá na zemi jako nicotné kuličky barevného papíru.

Když za dne vyjde ze své světnice a přejde dvorem nebo kvapně probíhá cestou, jde jako náměsíčná s roztěkanýma očima a popelavým obličejem. Její chůze je nejistá a rozkolísaná; chodí, jako by se svět pod ní houpal. A pohledy každého, kdo se za ní obrátí, ji zraňují a zneklidňují; utéci zase domů, do jizby, a být sama!

Sama – ale ta samota padá na její hlavu těžkými kameny a drtí ji. V noci prosedí neustrojená, rozcuchaná celé hodiny na pelesti postele a dívá se vytřeštěně do prázdna. A ticho, ticho – jenom z dálky od Vítkovic se nese syčení ochlazovaného železa a lokomotiva píská táhlým úpěním.

Jsou na světě ještě takové zbytečné věci jako hodiny? Ne, není jich třeba v domě Obervové. Sedí nehnutá, zkamenělá -f ale náhle sebou škubne. Někdy k půlnoci ucítí ho zase ve svých dlaních. Kubíčka, jeho hlavu, zrovna tak, jak onoho dne ležel na posteli v jejích rukou. Zrovna tak, jak přispěchala k němu, když jí kravarka poplašeně utíkala naproti. Vidí to jasně: rozbitá hlava, zkrvácená, pramének krve stéká po tváři. Oči těžce vtlačené, ústa rozevřená, prsty roztažené. Potom leží v jejím klíně, Bernát jede pro doktora, nekonečné minuty bodají – a on leží a krev – jenom ta krev … Cosi šeptá, cosi chce – co jenom to chtěl naposledy?

Řekněte, lidé, řekni, noci, řekněte, hvězdy, co se to stalo – a proč se to stalo?

Ale potichu, potichu, ať ho nevzbudíte! Hle, leží v klíně tak spokojeně, dlouze dýše, cosi pěkného se mu zdá! Nemluvte nikdo nahlas a choďte po špičkách! Vy si myslíte, že je to velký student? Ale ne – to je malý syneček, má čtyři roky, pěkně usnul, když si v koutku pohrál! Utekl ze dvora, cosi ho polekalo, jistě kohout na něho dorážel! Skrčil se pěkně a oči mu svítily. Vyptával se na tolik věcí. Anebo – nechodí už do školy? Má tabulku, kamínek, podívejte se, je

394$

na stole a je na ní velkými literami vyryto: j-a-k-u-b. Ale to je směšné a cizí jméno, tak se jmenoval otec jeho, nebožtík, ten silný sedlák, ale on, černovlasý syneček s bázlivou dušičkou, jmenuje se Kubíček! Potichu – spí! Slyšíte, jak oddychuje?

Ale hrůza – den se rozsvěcuje a ruce jsou prázdné. Není ho – kdo ho vzal, kam ho odnesli? Zkrvácená hlava, jak ležela na vydlážděném dvoře a jak se vryla na polštář! Černé vlasy, které se slepily krví! Není ho – nepřichází! Ale podívejte se, všecko je pro něho přichystáno: postel je čistě ustlaná, knížky a sešity má urovnány na hromádce. Jen hleďte, nahoře čtete: Dějepis pro vyšší třídy středních škol. A na sešitě: Poznámky z fyziky. To je přece jeho, musí si k tomu zase sednout, vždyť bude dělat také maturu!

Někdy – a to je nejhroznější – přichází k ní ďábel. Ano, nesmějte se, nic jiného to být nemůže než ďábel. Nelze ho vidět, ale možno slyšet jeho hlas. Zpočátku hovořil potichu, jakoby nesměle, bylo to jako táhlé zafičení větru ve stromech. Vítr se prožene, haluze se prohnou a koruna dlouze zakvílí. Ale potom hlas jeho sílil a rostl, syčel do tmy, bil z koutů, padal ze stropu. A tenkrát byla noc nemilosrdná. A je vždycky noc krutá, když ten hlas hovoří.

Tak mluví ten syčivý a mrazivý hlas v půlnočních tmách vdově Obervové:

Kdo je vinen? Proč se tak stalo? Kdo vyhnal Kubíčka do výseku vikýře, kdo mu podrazil nohy, aby se zřítil na dlažbu a rozbil si hlavu o kámen? Kdo přímo usilovně naléhal na Mílu, na tu, která ukradla jeho srdce? Kdo ji chtěl prosit, jen aby k němu byla tvrdá? Od jedné ženy bude odpuzen, od té, která má ještě jasné oči, veselý smích a mladé tělo, a potom se přimkne k ní, k matce, k staré a šedivé, která ho chtěla mít pro sebe, jenom pro sebe! Vrátí se k ní a nikdy se od ní neodloučí!

Jaký to smích vyskakuje z koutů? Kdo se to skrývá za skříní? Nesvětélkují to něčí oči zlé, fialové oči? Bludičky na bažinách? Vzteklý pes, který se dostal za dne do světnice

395$

a skryl se v nejtmavějším koutě?

Ale to syčí smích jako lidský a píská řeč jako lidská. A přece – jistě, jistě – to není lidské! Napodobuje její mluvu a vysmívá se: Ano, ano, přimkne se! Vrátil se – a rozbitá, zakrvácená hlava ležela v rukou! Nezůstalo ještě trochu krve na prstech? Odpad jsi jako jabko od haluzky!

Jako v kleštích se svíjí vdova Obervová. Srdce jí bije ostře a hlasitě. Ale ne, to zvoní zvon: na pohřeb zvoní. A jdou studenti, nesou věnce, jdou děvčata, kněz zpívá latinský žalm … kohože to nesou v truhle ti mladí hoši? Že Kubíčka …? K smíchu …! Vždyť má na stole rozloženy knihy a sešity, za chvilku přijde, zasedne si k nim, podívá se na ni, na matku, a bude psát. Hleďte, lampa potichu svítí, na stole je plno světla, jeho černá hlava, schýlená nad bílým pruhem papíru, je celá ve světle – –

A přece – proboha – on nepřichází! Co se mu stalo? Zmeškal? Zbloudil? Hlas syčí z koutů. Pořád stejný hlas: Kdo je vinen? Kdo ho vyhnal na hůru? Kdo ho hnal na sklopec? Kdo, kdo?

A dokonce ten ďábel vzal na sebe podobu bratra Bernáta. Věřte na slovo, nic jiného to nebylo než pekelné mámení.

Bernát vstrčil hlavu do světnice, protáhl se a potom mluvil dlouze cosi, čemu ani za mák nerozuměla. Mluvil o počasí, o mlze, o stodole, o nádenících. Eh, řekněte, kdo by se nyní staral o takové věci! Aby prý se netrudila, všecko prý přebolí. A už přešel na Miru. Že už to s dalšími studiemi k ničemu nebude. Všecko prý si rozvážil: Mira zůstane tady, na gruntě, naučí se robotě, sám bude hospodařit. A on, Bernát, už má jinačí plán. Převezme cihelnu, která je na prodej, hlíny je dost, nejlepší odbyt, kdekdo mu to nabízí. Vždyť beztak nic jiného netřeba než silné ruky, která by se nebála trochu trampot a uměla všecko pořádně chytit. A to ona přece ví: bernátovský strom se neohne jako třtina!

Oči vdovy Obervové jsou vytřeštěny. Nerozumí dobře: proč to všecko její bratr vykládá? Jakou to divnou řečí

396$

mluví! Taková slovíčka kdysi slýchávala, ale teď jako by se tyto věty propadly i se smyslem do nejhlubších vod! Klouzají do hlavy a stopy nenechávají. Kývá jenom hlavou a oči nepřivírá. A tu Bernát – anebo přece jenom ďábel, který přijal na sebe jeho postavu? – dává se do další řeči. Úlisné se naklání, ruce si mne. A mluví divně: aby prý nyní celý obervovský grunt jemu prodala. Teď už nic nebrání, zbaví se břemena. A mluví o penězích, o výhodách, odpočinku.

Jakými to svody přišel jsi, satane, pokoušet? Cos to podivného vymyslil?

A slova padají z rozpraskaných rtů jako zvadlé listy, které vítr na zemi pohodí:

„Jak bych mohla prodat… to přece nesmím … vždy je to pro Kubíčka …“

Bernát se suše a nuceně směje, rameny v rozpacích potrhuje, bradu si hladí a potom zase mluví. Třeba prý zapomenout, rozptýlit se, co lze dělat, člověk si nemůže poručit – – ach, jak prázdně šustí taková slovíčka a jak protivně bijí do spánku!

Odpověď zní podruhé stejně a zase tak spadne mrtvě z fialových rtů:

„Nemluv o tom … nesmím prodat … není to moje … je to pro Kubíčka …“

Bernát se utrhne, pomračí se, na čele se mu roztáhne hluboká rýha, na tváři se mu svaly nepřirozeně zaškubnou, ale z úst vyjde jenom neurčitý, temný zvuk. Zase pokrčí ramenem, dívá se po světnici, jako by někoho hledal, a potom beze slova vychází ze dveří.

Je ticho, svět se zastavil před okny a do světnice prochází utlumen, odbarven. Kravarčin zdravý, rozkřičený hlas na dvoře doléhá sem jako ozvěna z dalekých skal. Pacholkovo prudké zapráskání bičem je navlas podobno prasknutí dřeva v almaře.

Bernátův křik nezřetelně splývá.

Pominul čas, jeho hranice byly vytrhány. Co na tom, že teď slunko svítí a za chvilku už je ve světnici plno modrého

397$

šera? Potom noc stříbřitě mlhavá. Kalné jitro, jež vylézá z šedivého obalu jako děcko z rozedraného pláště. Slunce a dešť, bouře a ticho, tma a hvězdy. Řeka plyne zrovna u jejích rukou: ona sedí na břehu, dívá se na vodu a ruku po ní nevztahuje. Je to pořád stejné a nevzrušivé: rána, poledne, večery, noci. Není času a není dní, jest jenom jediná táhlá řeka.

Anebo je to jiné: je vprostředku jakýchsi kruhů. Sedí tam sama. Je půlnoc. Haha – nevíte, jak to bylo za starých čarodějnických časů? Čarodějník si sedl na křižovatku, krví kropil kolem sebe a udělal kruh, do kterého se už nedostaly zlé mocnosti. Jenom dorážely a vyly jako zpráskaní psi. Duchové, strašidla, běsi. A potom se pokořily všecky ty potvory: Jsme k službám, vzácný pane, co poroučíš? Kam nás posíláš a co ti máme přinést, zlato, stříbro, drahé kamení?

Ale ona by natáhla ruku k nim a zakřikla by ochraptělým hlasem: „Přiveďte mi – jenom jeho – – přiveďte mi – Kubíčka – !“

Kruh se trhá, ale nejsou to duchové; dveřmi se protáhne silná, čtyřhranná hlava s drzou tváří, smělýma očima, černými vlasy. Hu – není to nebožtík, kdysi lipinský burmistr Jakub Oberva? Nejsou to jeho oči, jeho poloodkrvté zuby, jeho vysunutá brada?

Ne, to je mladý synek, rozložitý, ulehlý, má dvacet roků. Už tu byl v obervovském gruntě.

Na krok odstoupil ode dveří, přitlačil zlehka hlavu k rameni, mačká klobouk a mluví hlasem polo prosebným, polo naléhavým:

„Pani Obervová, němějtě za zle, že už zas idu vas dožirať … ale tlučemy se hrubě bidně … a potem – sama stě raz pravila, jak sem tu byl naposledy, že k vam možu přisť …“

Vdova kývá šedivou hlavou, oči její jsou široce rozevřeny, ale nemluví ani slova.

To zmátlo prosebníka. Nemá rád takových očí. To je

398$

něco jiného, když oči proti němu vzkřiknou hněvem a útokem, to se pořádně vtáhne dech! Ale tak – takové divné a vytřeštěné oči!

„Pani Obervová,“ začíná zase, ale hlas se trochu zakolísal, „něhněvajtě se, ja sem – „

„Já vím, já vím,“ natáhla vdova ruku proti němu a řekla bezpřízvučně, „vždyť já vás znám, vy jste přece Jakub Sršáň – „

„Sršaň!“ přikyvuje Kuba souhlasně hlavou. „My srny byli stejně staří s Kubíčkem.“

Věta dolehne na hlavu vdovy Obervové jak těžký kámen. Nachýlí se a mlčí. Najednou sebou škubne, vstane a praví Kubovi:

„Pravil jste, že se vám daří špatně. Je dobře, že jste si na mne vzpomněl.“

„Doopravdy sem něvěděl, co mam dělat „ vyhrkne Kuba živěji a pevněji, „a něbyl bysem k vam přišel, pani Obervova, dybystě poslední raz něbyla na mě takova dobra. Včil je všecko enem na moji hlavě – no a“ (usmál se a vysunul velkou popraskanou ruku) „tu na tych mojich rukách.“

„A kde vy pracujete?“

„Ve verku, tak jak prve. Pořad je to stejná robota mordovňa.“

„Vám se nelíbí ve verku?“

„Komu by se mohlo libiť! Robota těžká a člověk vystoji horši ež pes.“

Vdova mlčí, hlavou pokyvuje a potom se dlouze dívá na čtyřhrannou hlavu Kubovu.

..Vy jste znal dobře Kubíčka“ praví tiše a pomalu.

„Jak bysem ho neznal! Un se ke mě hlásil, i jak se stal studentem a panem!“

„Studentem a pánem!“ trpce opakuje vdova bezděčným ohlasem. „A víte, co se mu stalo?“

„Vim, slyšel sem.“

Šedivá hlava se zase hluboce nachýlí a povzdech je ostrý, trhavý.

399$

Otvírá skříň, odmyká zásuvku, vytahuje peníze a Kuba sleduje každý její pohyb žíznivým pohledem. Kolik je tam peněz? Vskočit na ni, vyrvat té sivé ženě všecko na jeden ráz!

Vdova mu dává peníze a zase tak upřeně hledí na jeho tvář a do jeho očí, že je to Kubovi až nepříjemné, jako by se mu chtěla propálit až do hlavy a do všech myšlenek. Ale to přece uhádnout nemůže, že doma nikdo nic neví, proč si sem zašel, že utratil peníze, trochu prohrál a že si chtěl ledacos pořídit! A v obervovském gruntě je přece hodně peněz – a jsou skoro jako jeho!

„Vy, Jakube,“ praví za okamžik okoralým hlasem, jako by zapomněla, že se už jednou ptala, „vy nejste spokojen ve verku ?“

Kuba zabodne pohled do jejího vyhublého a nažloutlého obličeje a praví úsečnou slabikou, která zní jak úder: „Ni!“

„A co by se vám tedy líbilo?“

Kuba se rozpačitě směje: „Co by se mi líbilo? Abysem pravdu pověděl, ani sam dobře něvim … Co by se mi líbilo? Před paru rokami … no, to bysem měl nejvěči zalíbeni v selske robotě. Koně … ty nejvěc sem měl rad, jezdit s nimi, opatrovat jich …

Vdova Obervová zas už jenom hlavou kývá a šedivá, nezvučná slova padají k zemi: „Je to divné … A Kubíček, ten se koní bál, ještě jako student se neodvážil bez pomoci na koně vyskočit. Je to všecko divné … A pro selskou robotu nebyl.“

Dívá se mu do očí a vyhrkne: „Přijďte, Jakube, často ke mně, nebojte se, nachystám vám vždycky cosi, přijďte ke mně jako domů – „

Dveře se zavírají, kruh se zase pevně uzamyká, opět ticho padá na hlavu a je to nejinak, než jako by se tělo přiklopilo skleněným zvonem. Svět je daleko, daleko je řeč, křik, zpěv.

A náhle myšlenka bleskne jako fialové světlo: Komu to patří všecko, když Kubíček nepřichází? Komu patří jeho

400$

podíl na gruntě? Nezůstal ještě jeden bratr, kterému ona život nedala, ale který měl stejného otce? Nezůstal ten hranatý a ulehlý Kuba Sršáň, co má pohled, vlasy, bradu i řeč nadočista takové, jako měl burmistr z Lipiny, Jakub Oberva? Pohne se, promluví – a řeč starého Jakuba Obervy bije v jizbě jak kdysi před dvaceti roky …

Syčivý jakýsi hlas vysměvavě píská: Přesazený štěp zahynul, zahynul! Ukradený grunt a pole se mstí… Ukradený? – kdo že ukradl! … A hlas s houževnatým úšklebkem syčí: Ukradený, ukradený! Tvrdá ruka bije za hříchy. Za vědomé i nevědomé provinění. Není milosrdenství, je pokuta a msta. Nebe je potaženo mlhou, je kruté, ocelové, mlčící. Chladná tlama mlhy polkla hvězdy.

Potom, když je zase den a mlha se roztrhává jako děravé žebrácké cáry, vyjde na dvůr a chodí po zahradě. Stromy zdají se jí divné, opuštěné a staré. Bernát přejde, volá cosi a ona na něho kývá. Do světnice ho zve, on jde za ní poslušně, dívá se na ni zvědavě i napjatě, těžkými klouby rukou obepíná koleno.

Vdova mluví pomalu, jasně článkuje, a tak slova její jsou zřetelná, neboť do nich vkládá důraz testamentu:

„Poslouchej, já jsem se rozhodla … já ten díl gruntu, který patřil Kubíčkovi, dám připsat tomu Sršáňovi, víš., tomu, co ho měl nebožtík ještě před tím, než jsem přišla na grunt – „

Bernát poslouchá, je omámen, oči se mu rozšířily, ale najednou se mu krev vhání do tváře a prudké rozčilení ho vymrští z lavice.

Rozkročí se a zmateně koktá: „Co – co – komu? Prosím tě, řekni mi, si eště při zdravých smyslech?“

„Už ani to nevím. Ale myslím, že přece mám trochu jasného rozumu. Vždyť se každá křivda musí napravit. Všecko mě to bolí a kameny mi na hlavu padají!“

Ale Bernát už ani déle neposlouchá, všecek zrudlý a s blýskavýma, urputnýma očima je rozkročen proti ní, rukama vztekle trhá a vyráží ze sebe zlostná, nesouvislá slova:

401$

„Nesmysl je to, co povídáš! Oprátku sobě kolem krku dáváš! Rozum tě opustil, nadočista blázníš! Křivda že se musí napravit? Komu, komu? Jakémusi parchantovi mizernému? Eště málo se nebožtík naplatil? Kolik je takových případů po dědinách, kolik takových faganů pobíhá po cestách, a křičí kdo, nadává, mluví o křivdě? Je to co divného? A ty bys grunt do cizího chřtánu hodila, sebe ožebračila, nás zmrzačila, vzpamatuj se přece!“

Vdova sedí nepohnutě, oči má jasné a klidné; ale možno poznat: je v těch očích ještě rozum?

Bernát křičí dál a věty jeho se chraptivě svíjejí: „To sme sobě od tebe zasloužili, že tak do nás biješ? Myslel sem: včil přece vidím, na co sem se dřel takové roky! Přede mnou je všecko: cihelna, grunt – a kdoví co všecko! A ty mi to chceš naráz z ruky vyrvat? Grunt zahodit? Co já – ?“

„Ale nic se nezmění,“ mluví vdova potichu, „všecko zůstane při starém, jenom jsem tě chtěla prosit, abys toho … víš, Sršáňa … vzal do gruntu a přiučoval ho selské robotě.“ Bernát zasykl, jako by na rozžhavený hřebík bosou nohou šlápl.

Chytil se za hlavu a jizbou vztekle pobíhal; jeho křik padal do všech koutů:

„Proboha, takové bláznovství! Grunt zabít, sebe zabít! A to tak ke všemu: cizího vagabunda do gruntu, chachara špinavého k sobě a eště kolem něho obskakovat! To by byl můj pán, já jeho čeledín!“

Zastavil se před sestrou a učinil posunek zaťatou pěstí k její hlavě:

„A ne a ne! Ani pomyšlení! Radš eště dnes odejdu a na nic se nepodívám, ať se všecko propadne do horoucích pekel! Dyž chceš nás zničit, znič – ale na to se dívat nemožu, aby se tu roztahoval cizí zloděj z haldy! Ten je ti milejší ež já a Mira! Takové řeči nerozumím! Už sem hodně dlouho dělal čeledína na tvém gruntě, ale takové bláznovství mě vyžene!“

Najednou se ostře zasmál, jak by se díval na nerozumné

402$

děvče, které vyvedlo hloupý kousek, a hlas jeho přešel do řezavé pádnosti:

„Dokud budu na gruntě já, k tomu ti pomáhat nebudu! Bránit ti budu – a musím bránit tebe před tebou! Bláznům se nedá do ruky nůž, a až se budeš chtít oběsit, oprátku ti eště nepřitáhnu! Abys potom eště ty z gruntu vyletěla jako já! – Hoho – to by byla pěkná písnička! Ale, Albi, uděláme jí konec! Po dobrém či po zlém! Dyby vstal nebožtík Oberva z hrobu a slyšel, jakou pomatenost provádíš, byl by první, kdo by se ti vysmál a tobě vynadal! Vidím, že potřebuješ poručníka! Dybys eště jedenkrát přišla s takovým nápadem, věř, Albi, že budu na tebe ukrutný! Nepovolím ti, zapřísahat se ti možu! A třebas zažádám, aby soud na tebe vyhlásil kuratelu … ať pro marnotratnost nebo pro pomatenost… uvidíš, Albi, uvidíš, že ti to udělám! Pro tvoje dobré tak udělám! Zlý budu na tebe, abys přišla k rozumu!“

Vyhublé ruce vdoviny se bezděčně sepjaly a vztáhly v prosebném posunku, ale Bernát už si toho nevšímal a vztekle přešel několikrát jizbou a potom hlučně vyšel ze dveří.

Za chvíli bylo slyšet jeho hřmotný hlas na dvoře, jak se vadí s čeledínem.

XXII

Kuba Sršáň vešel z cesty na rozložitý dvůr obervovského gruntu.

Má ruce v kapsách, klobouk pevně naražený do čela a vesele si pohvizduje. Jde klidně a jistě jako do svého. Už zamračeně a zmateně nepřechází před vraty jako tenkrát, když sem šel poprvé prosit o peníze pro tu … pro Fanku … (A v hrdle cítí Kuba nepříjemné svírání a ošklivou příchuť, když si na to vzpomene.) To už jsou časy docela

403$

jiné. Fanka se ztratila jako kámen ve vodě, neuviděl ji podruhé. (A dobře tak, že se ztratila, potvora škaredá; Kuba se jen zlobně do rtů kouše.)

Ale co tam, to tam, všecko je pryč! Už se nemusí pokorně krčit: natáhne ruku a sypou se do ní peníze. Vdova Obervová, ta pyšná královna, co mu kdysi ukradla tátu, tak mu jenom pěkně mluví a skoro ho až prosí: „Přijďte, Jakube, často přijďte, choďte jako do svého.“ A dívá se na něho velkýma očima, ve kterých svítí divné světlo.

Nic nekrade, bere jenom, co mu patří. I kdyby to za noci ukrad, nebylo by to nic zlého. Sobě brát a ze svého brát – kdo by to moh zakazovat? Ale ani tak není třeba: sivá vdova s divným pohledem ruku k němu natahuje a div že nenaříká: „To je pro vás, Jakube, to je vaše!“

Možná, že ta zestárlá žena nemá v hlavě všecko v pořádku. Když byl u ní naposledy, jak ho chytila za ruku, přitáhla k sobě a šeptala mu do ucha: „Jakube, půjdeme někdy do Ostravy, půjdeme k notáři a tam vám dám připsat – !“ – Do sta ďáblů, to je přece divná řeč! Mluví tak rozumný člověk? Kdo pustí z ruky kus majetku, leda blázen?

Ale co mu je po tom, Kubovi! Zahvízdal si písničku, která jde vesele do kroku: levá, pravá, levá, pravá …

Pozvolna se stmívá a na dvůr padají veliké a chladné stíny.

Jeden stín se pohnul a zakymácel od kolny; ramenatý, urputný, s velikýma rukama; kroky jeho jsou těžké a pevně dopadají na ušlapaný dvůr.

Kuba ho zná: to je Bernát, který na gruntě hospodaří. Ale s ním nemá nejmenší výřidy. Lhostejně zavadil do klobouku a něco si pod nosem zabručel.

„Hola, co bys chtěl?“ zní hlas silný, velitelský, neuhýbaný–

„K vam něidu, pane Bernát,“ odpovídá Kuba s největším klidem.

Ale Bernát se rozkročil na cestě a ptá se pošklebně, mazlivě:

404$

„Kdo bude mít čest, že ho navštívíš? – Kravarka či čeledín?“

Kuba se rozčiluje, ale hlas se jenom zřetelně zachvěje: „Ani kravarka, ani čeledin. Němam s nimi žádných spolkuv, ani co vyřizovať.“

„A ke komu jdeš?“

Řeč Kubova se zlostně naostří a prudce vyletí: „Ja bysem vas prosil, pane Bernat … ja k vam něidu službu sobě hledať, ani něidu na ptáni, abystě mi krajíček chleba podaroval… ani něsem vaš pohunek, že bystě na mě křičel jak na synka roztrhaného!“

„Hoho, to je pyšný pán!“ směje se Bernát hlučně, ale řeč přitlumuje. „Něvěděl jsem, že se urazíte. Odpusťte, pane barone!“

Smích vylétne z koutku úst a vzápětí zní podobný jako ozvěna; Kuba se v mžikovém přeletu rozhlédne a vidí na vozíku u stodoly sedět vytáhlého chlapíka, jak si pokuřuje cigaretu. I jeho zná; to je ten zchacharovaný študent, co ho vyhodili ze študií!

Kuba se vyhnul obloukem, pomračil se a pravil zhurta:

„Ale ja přece něidu k vami, ani nic po vas něchcu – ja idu k pani Obervove.“

Hlas mu odpovídá úsečný, poroučející a krok se obrátí do jeho cesty: „Paní Obervová je nemocná, nikdo s ní nesmí mluvit!“

„Ona mi přece pravila, že mam k ni přisť, ona mě přece dobře zna!“

„Zná nezná – všecko jedno! A co bysme včil dělali dlouhé besedy – zkrátka, nemáš tu co pohledávat a pěkně zčerstva se obrať, odkud si přišel!“

Kuba se rovněž rozkročí, hlava se mu vypne, brada vysune. Potom praví pohrdlivě: „Šak pani Obervová už budě věděť, co mam tu pohledavať!“

„Já vím, co tu pohledáváš!“ Bernátovy věty se vztekle rozhořívají. „Mámíš po ní, cigáníš! Ale to ses zmýlil, když si myslíš, že cosi vymámíš! Nic, nic! Táhni svou cestou! Mys—

405$

liš. že ti co pustím? Ani hřebík, ani jeden kolík v plotě! Dobře tě znám: zloděj si, cigán cigánský!“

„Něnadavajtě, pane Bernát, něnadavajtě!“ přiškrceně zasyčel Kuba.

„Zloděj si a cigán!“ vztekle mu opakoval Bernát do očí. „To by bylo pěkné, na grunt sobě zuby brousit! Ale žebrák se pustí enem ke vratům – a dál ani krok! A tož – hybaj za vrata – esli nechceš, abysem na tebe psa zavolal!“

..Na mě psa?“ vyjekl Kuba. „A ja zloděj? Něidu do svojiho? Němam na to právo? Či je to všecko? To, co patřilo kdysi mojirnu tátovi? Kdo je věči zloděj, kdo všecko pokrad, kdo – „

Věta zůstala nedopověděna, neboť Bernát se vší silou rozmáchl a udeřil Kubu do tváře. Rána třeskla a za mžik druhá dopadla na omámenou hlavu Kubovu.

Kuba se zapotácel, ale za chvíli ostře vykřikl a pěstí se vrhl proti Bernátovi.

Ale tu zezadu ucítil novou ránu. Mira ho udeřil – potom zmatený vír, točili jím, potácí se, kopnutí, teď letí … v ústech má prach či písek, ale tlak se uvolnil, nikdo ho nedrží… stojí omámen na cestě, opile se rozhlíží… od vrat slyší hlučný a vítězný smích … robka, jdoucí po cestě, si ho zvědavě prohlíží… a všecko se směje, vysoká vrata se pošklebují, bílá zeď, padající do hlubokých stínů, vykřikuje, plot vyskakuje ze samé radosti – a ten dvojí smích padá na hlavu jako kladiva …

Dalekým obloukem přešel, šedavá tma se na něho přilepila a potom zašel do polí.

To jsou pastviska, kde kdysi – a to byl ještě synek – pásal s jinými kravaři krávy. Divné a jinačí kroniky si vykládali, o chytrosti zbujníků, o dalekých končinách, o velkých pánech. Večer si ohníček udělali, kobzole pekli, přes oheň skákali.

Skrčil se do trávy, navlhlé rosou, a svíjel se na-mezi jak zpráskané zvíře.

Chce se mu křičet, ne, spíše výt, divoce, vztekle. Musí,

406$

musí, jinak se zalkne!

A válí se v trávě, rosa se mu lepí na kůži, celou tvář má mokrou, ale je mu tak dobře, v chladu a ve vlhku, v sychravé samotě.

Před ním jsou klopce hald, zítra ráno má tam jet s lokomotivou … zítra jak včera a před týdnem … stejný život a stejné otroctví.

Rány ho ještě pálí na tváři i na hlavě, ale ještě větší, palčivější bolest mu ryje v žilách. Kopnutí, teď letí… žebrák se pustí ke vratům … už letí i ze vrat …

Huhu-huhu – a Kuba v té chvíli vyje do trávy opravdu jako pes, který se vzteká.

Vtom rudý záblesk, na haldě se vylévá žhavá struska, nebe krvavě se rozevře, vypuštěný jasný proud ostře syčí, jak padá z úbočí – a ve vzduchu se třesou kmitavé plamínky jak rudé praporečky.

Chalupy se ozáří náhlým zášlehem, jejich okna a lomenice pevně vystoupnou, stín stromů přerve jejich plochu … stodoly, chlévy, kůlny …

Obervovský grunt jasně svítí v tom odlesku; vypadá, jak kdyby byl ponořen do hořícího zlata.

Kdyby tak doopravdy hořel, kdyby tak hořel ohněm, který spaluje a ničí, a ne jenom zábleskem ohně hald!

Žebrák se pustí ke vratům! Žebrák se vyhodí ze vrat! Žebrák se udeří! Nemá nic – je zloděj a cigán!

Ale ať jiní nemají též nic, ať ďábel všecko pohltí, ať spadne nakradený grunt! A všecko ať zahyne, ať dobytek zařve, koně ať úzkostlivě zařehtají. Ať křičí ten selský nenažranec, ať křičí i jeho zchachařený syn … ať … ať … křičí i ta kněžna … sivá vdova … Záblesk bledne, hasne … na haldě lokomotiva píská a vozy skřípají … Vláček jede po kolejích … a je všude tma.

Hodiny jdou železnými kroky. Kolik jich už přešlo?

Potom zima zalomcuje Kubou. Kabát má promočen, vlhko vniklo do kostí.

Ale co by – kdo by na to dbal, že je trochu vlhko

407$

a zima! Vždyť se zahřeje – a pořádně zahřeje této noci!

Sahá do kapsy – má tam krabičku sirek.

Potom se plíží mokrou trávou potichu jako kočka. Po deseti krocích se zastaví, hlavu natáhne, poslouchá … nic, nic, odkudsi pes štěká, táhlé hlasy umírají… noc se rozklenula šedavým a tvrdým obloukem … a tak se zase plazí…

Jak mu to kdysi řekla ta … F; ika? „Tvs jako špěhun!“ A on odpověděl: „Može byť, že šA éhun – al= dobry špěhun!“

Před ním je plot obervovské zahrady; grunt nezřetelně se prolamuje z mlhy.

Jenom počkejte, lipinští sedláci, počkej, Bernáte – bude dnes světlo, které vás vyžene z postelí, a bude ho tolik, že jeden druhému uvidíte do očí! Pohnete se trochu, můžete si zazpívat veselou písničku! Uvidíte svoje grunty, nakradené, vydřené! Je to vaše, je to vaše?

Není třeba zvláštní obratnosti: ráz, dva – skok – dopad na zemi a je v zahradě. Vysoká tráva přilne k nohám a pak k celému tělu; je v ní, leze rosou.

A je u zadních trámů stodoly. Vypínají se černé, zpupné, blahobytné. Jistě je v nich nacpáno úrody za tisíce. Není volného místečka, selská pýcha a povýšenost se tam roztáhla. Pozor, ať nepraskne! Jenom malé strpení, pár minut ještě a uvidíte, jakou písničku vám zazpívá vaše stodola!

Škrtnutí, fialový plamínek. Zhasíná. Nový zážeh. Ten se přilepil k trsu stébel. Lízá je, běží po nich, přeskakuje. Žlutý a červený hádek se prohnul a zakmital ohebným tělem. Vidíte, jak mu oči svítí?

Je to přece jen rozkoš: hádek skáče, rychle sebou hází a vesele syčí. Skoč, hade, dovnitř, zakousni se do snopů a pohlť selskou pýchu! Sežer selské bohatství! Rychle, rychle – ať zůstane jenom trochu sivého popela!

Už není sychravo, už je teplo. Do sta pěrunův, vždyť je přece možno zahřát se z vlastního!

Skok, skok! Těžký úder. A strašná tíha tlačí Kubu k zemi.

Hlas tvrdý jak kamení křičí mu do uší: „Chachare zlo—

408$

dějský, paličský!“

Údery těžké do hlavy, že se až do země propadá.

Ten hlas, ten prokletý hlas zná: to křičí Bernát, pán na obervovském gruntě.

„Miro, Miro!“ volá ochraptělý hlas … rychlé kroky … křik … „Vodu, hasit … a zase divoké rány do hlavy … Kuba se svíjí, kouše, nohama bije do hlíny, ale těžké tělo sedlákovo leží na něm a tlačí mu hlavu do trávy. Cítí chu: rosy a hlíny v ústech.

Čeledín utíká, kravarka, Míra křičí, Bernát zuřivě nadává a pobízí. Voda stříká a padá v těžkých proudech na spálenou slámu … sykot… nové šplíchnutí vody … rychlý útěk bosých nohou … stodola se otvírá … nový úder vody …

„Uhasili jste?“ křičí Bernát a stále tlačí Kubu k zemi.

„Uhasili!” dutě se nese odpověď ze stodoly. „Oheň se ešče něrozhořel!“

„Dobře, dobře!” a Bernátův křik zní slavně, vítězně.

Potom chytí oběma rukama Kubovu hlavu a naráží jí do vlhké země, bije tak dvakrát, třikrát, desetkrát… a Kubovi červená kola probíhají hlavou a oči padají z důlků … a potom slyší pevný Bernátův křik, jak mu volá nad zmučenou hlavou: „Vidíš … co sedlák chytí, nepustí… drží, drží… zloděje chytí – naše je to – a ty v kriminále shniješ, žebráku, zbujníků – !“

Potom se napřimuje a jasně poroučí: „Provazy, provazy! A Miro, pro četníka! Hned, utíkej jak si!”

Provazy Kubu ovíjejí kolem těla, vřezávají se mu do rukou … kdosi ho za vlasy drží a zdvíhá … táhnou ho na dvůr … Kuba se brání, škube sebou, ale provaz se ještě bolestněji vrývá do masa … teď křičí, ze strašných hloubek křičí…

A jak ho vlekou na dvůr, postřehne, že se otvírá jedno okno (zná to okno, dobře zná), bílý stín se v něm zakmitá –

„Pani Obervová, pomožtě – ,“ nezřetelně zachroptí

409-$

Kuba, ale v tom okamžiku těžká dlaň mu přitiskne ústa, že až cítí krev na jazyku.

A v nejbližší chvíli slyší pevné, těžké kroky, jak jdou z cesty a zahýbají ke vratům gruntu. Ty kroky neznají váhání ani milosrdenství: ráz, dva, ráz, dva – levá, pravá – –

To už je jisté: je to četník.

$

JAZYKOVÁ POZNÁMKA

Zásady, jak bylo užíváno dialektu v hovorech, byly už vyloženy v románě Jakub Oberva. Stačí tedy slovníček několika krajových významů:

galgan = šibeničník; chachar, baraba – tulák; bajať = vypravovat; barvit = opíjet se; popjantať = poplést; hura = půda; žerně = natluče; křtinka = třtinka, rákoska; škláb = otrok, ubožák; baňka = bandaska; zarazeny = ochromený; švidraty = šilhavý; borak = ubožák; zradit = porazit; morovo = úžasně; gyzd = ošklivec; paskudnik = rozpustilec; zarobek = výdělek; vybijany = vykutálemý mazaný; žerdka = bidlo; lura = brynda; meškáni = byt; klašterna = jeptiška; krč = křeč; šarpať = klátit; ptáni = žebrota.

(Psáno 1927 - 1928)

411$

«III»

ZEMĚ DUNÍ

I

Je únor a je noc a je druhý rok vojny. Kalná tma teče ze špinavé, těžké oblohy, kterou drží jenom vysoké komíny a pochmurné hrady vysokých pecí, aby nedopadla plnou tíhou na ubohou, rozbředlou zemi a nerozdrtila všecko, červené dělnické domky a robotníky v nich jako směšné kopečky hlíny a mravence.

Eh, co! Spadni, tvrdá obloho, a rozbij ubohý svět, rozbij krvavou robotu a hlad, rozbij zamračené inžinýry a nadávající poháněče u mašin, rozbij daleké a neznámé krajiny, kde se lidé zabíjejí a dohasínají v měkkých bažinách jako opuštěná dobytčata!

Nespadne obloha, neboť ji drží červené komíny a těžní vysoké věže, nespadne obloha, neboť je podepřena o rozložité hnáty fabrik a verků. A ty vyrostly z červených cihel, které jsou jako usedlá krev sazemi počerněná, a ty byly vystavěny z železa, proto jsou tak pevné a tvrdé a nemilosrdné, proto drží a nepoleví.

Když nyní nebesa dští kalnou tmu a protivné chuchvalce sněhu, posupně se jenom třesou fabriky a vysoké pece, mocné a těžké království strojů, peněz, lidské myšlenky. Třesou se pohrdavě: s čím a s kým se chceš pustit do zápasu, pošpiněná nebeská plachto? A proti tmě vysílají světla lamp a záblesky výhní z rozžhavených tlam, ty chytají sychravou temnotu a pohlcují ji. Světla na vysokých stožárech přitahují sněhové krupobití, jako by chytala unavené mouchy. Ale vysoké pece, hoj, šelmy divoké, krásné, nikdy

415$

nenasycené, ty otvírají jícen dokořán.

A co chvíli všecky ty verky, rachotící stroje a svištivá kola, zahvízdnou a zahlomozí, jako když huláká zpupný dobyvatel v přebytku sil a v dravém zbojnictví. Nebojí se, že je vojna a že kdesi na východě padají lidé do bláta a věčné nicoty. Proč by se bály? Vždyť od nich, z jejich rozevřených jícnů, rachotí železniční vozy a lokomotivy vztekle k východu, vezou nové železo, aby bylo možno lidi utloukat v bažinách a špinavých haličských dědinách. Proč by se bály? Proč by couvaly před smrtí a před vražděním? Kolik lidí dodýchalo v objetí jejich kol a v přívalu jejich rozstříkaného železa, kolik černých havířských hlav naposledy vyjeklo pod třpytivým balvanem v šachtách! Nebojí se ničeho verky a fabriky: vojna je krmí a dává jim sílu. Nikdo je nepokoří: jsou mocné a tvrdé a panují.

V ulicích a uličkách, kde jsou jednotvárné řady dělnických domků, rozpřahuje se tma vítězněji a sebevědoměji. Pouliční lampy kmitají mdle a brzy se zbaběle vzdávají. Házejí žluté pablesky na zastřená okna, za nimiž spí lidé. Jsou ta okna jako vyhaslé oči: všecky stejně černé, stejně beznadějné, tak jak jsou stejné snad až na poslední tyčku červené domky. Jsou to vojáci v panské uniformě, kteří i ve spánku musejí odpočívat urovnáni v řadě.

Za okny spí všecko, co bylo za dne těžké a zoufalé. V těsných jizbičkách a dusných kuchyňkách pohasla na několik nočních hodin lopota u kol a kladiv, shánění kousku chleba a omastku v tom prokletém vojenském čase, nevrlé výkřiky a podrážděné nadávky. Nic se nehýbe, domy jsou zmlklé, okna jsou vyhaslá. Sníh jim posílá mokvavé kytice na výsměšný pozdrav.

Jaký je to blázen, co poskakuje směšně ulicí jako děti, když si rozpustile hrají? Není to četník – ten by šel rovně, vážně, neboť v něm chodí moc a zákon. Není to opozdilý robotník, co by bůhvíjakým zázrakem se vracel po půlnoci z hospody – už dávno jsou všecky výčepy a krčmy zavřeny. Není to mistr ani inžinýr z verku – jedni se už dávno

416$

natáhli do postele a druzí, co mají noční šichtu, jsou za branami a ohradami, v světle, v páře a hlomozu.

Je to divný a směšný člověk. Má vojenské pokrčené a odřené hadry na sobě a na hlavu si k uchu narazil vojenskou čepici. Ale jinak není na něm docela nic vojenského. Opírá se o hůlku podivným způsobem: opře se, vyskočí, udělá krok a zastaví se. Zřejmě má kratší nohu a nenaučil se ještě příliš dobře užívat shodně nohy zdravé a zmrzačené.

Tak poskakuje ulicí, do temných oken se dívá, pobrukuje si, na ruce uzlem pohazuje.

Potom se zastaví před jedním domem, zcela stejným jako všecky ostatní, a zkouší otevřít. Ale klika nepovoluje, dům je zavřen, dům spí.

Poskakuje doprostřed ulice, blíže k světelnému pruhu lampy, jenž na něho padá z druhého konce, hlavou odhání protivný sníh a holí bije na kamennou dlažbu.

„Hej, hej, hej!“ volá mrzutě a chraptivě na spící dům, ale ten si přitahuje ještě více potrhanou tmavou plachtu na oči.

„Hej, hej, hej!“ a hlas se třese nahoru k vyhaslým oknům.

Na dlažbě hledá kamínek, aby mohl uhodit do oken. A potom už zlostně vyráží slabiky, neuhlazené rány, kterými chce prorazit tvrdé mlčení oken: „Ma-mo-hej-hej-Vaha-lo-va!“

V jednom okně se zatřepetalo žluté světlo a sněhové vločky tím urputněji se hnaly za roztřeseným přízrakem světla. Vletěly do světnice, za nadýchaným teplem, sotva se Podezíravě okno otevřelo a jakási hlava se neurčitě v osvětleném výseku zakmitala.

„Co je? Kdo je?“ V hlasu byla mrzutost staré ženy a polovice neduživého spánku.

„Kuba!“ bil hlas z ulice k nachýlené hlavě. „Otvirajtě přece – už ani na nohách stať němožu!“

Poplašený hlas v ozářeném výseku okna. Rychlé trhnutí a jakési nesmyslné gesto. Potom se dům protáhl, ze sna

417$

nevrle zabručel, schody zavrzaly, světlo vyskakovalo a domovní dveře se rozvíraly s podrážděným skřípáním do ulice, ale jen napolo, aby odháněly sníh a sychravou tmu.

Podivný člověk vyskakoval po schodech, holí bil do kamene a tlumeně se pochechtával:

„Všecko, jak bylo! Nic se nězměnilo, ať je vojna! Dluho sem už na ty schody něvylizal!“

Ale za ním se belhala stará žena, chorobně tlustá a pokřivená, která zadržovala i bolestné hekání, jenom aby se dům nerozhněval, že je burcován ze sna. Velitelsky zasyčela: „Ticho – a vyrazila druhou slabiku jako příkrov na jeho posměšné chechtání.

„Nonono – drtil muž v zubech, ale už ho chytil osvětlený čtverec dveří a nasládlý, dusný vzduch uzavřené kuchyňky lísavě se k němu přitlačil.

Světlo prohloubilo stíny v koutech a poskočilo na veliký rozcuchaný slamník na podlaze, kde zpod strakaté peřiny vyhlížela nakloněná hlava dvacetiletého děvčete a z druhé strany chlapecký nažloutlý obličej.

Poskakující muž jenom na zlomek vteřiny hodil pohled na podlahu a na slamník, na děvče i na chlapce, jako by byl tomu obrazu odedávna zvyklý a jako by ho ani dost málo nezajímal.

Židle zavrzala, jak na ni dopadl a jak se zeširoka roztáhl.

Měl čtverhrannou, ostře řezanou tvář, žlutavou nyní ještě více v kmitavém plápolu nočního světla, hubenou a vysmívavou, jež se urputně vzpínala smělým vychýlením brady. Rýhy od nosu a kolem neuctivých a pošklebujících úst skoro usvědčovaly z nepravdy jeho pětadvacet roků.

„No, mamo, – už mě matě doma!“ rachotivě se zasmál a odhodil uzel do kouta.

Stará pokřivená žena, s neduživě smytým obličejem, seděla na posteli a pokyvovala roztržitě hlavou; vlastně se kývalo celé to vodnatelné a beztvárné tělo.

„To si přišel na orlab?“ řekla potichu a přiškrceně, zakřikujíc tím hlučný přízvuk jeho hlasu.

418$

„Eh, co by na orlab!“ mávl nedbale rukou. „Nadobro a nadycky sem přišel! S vojnu sem se rozlučil na věčné časy, aby tež druzi sprubovali, co je to vojensky chlebíček hryzť!“

„Nadycky – a z vojny tě pustili, Kubo?“ těžce mluvila matka, ale bez údivu, bez vzrušení, spíše jako by opakovala nějakou nepříjemnou novinku.

Zrak její mdle zatěkal po všech koutech a zastavil se na spícím děvčeti, jež mělo ústa Široce rozevřena a hlučně ze spánku oddychovalo.

„Zda se mi, že hrubě velke radosti němatě, mamo, že sem v ruských bažinach kosti něněchal,“ ušklíbl se posměvačně.

Tu sebou teprve stará žena trhla, oči její zatékaly ze spícího děvčete po jeho vyhublé a žluté tváři a pravila roztržitě:

„Chrameš trochu – jak si šel po schodach, divala sem se – „

Smích mladého muže byl podrážděný a zlostný: „Že trochu chrámu? Pěkně vam děkuju, že stě to už poznali, mamo! A dyť enem to je příčina, že mě z vojny pustili! Dyby sem byl enem trochu chromý … ale ja sem žebrák, hotovy žebrák! Takovu pěknu trefu pustily do nas ruské kanóny, že z našich chalup zůstalo trochu dřeva – a kosti mrtvých beztak žáden ani do sudneho dna pořadně něpozbira! A tuž sem dostal tež do nohy takovu malu pěknu odrobinku! Enem se podivajte, mamo, uviditě hned, čemu sem tak trochu chromý!“

Rychle se zouval, vyhrnul navlhlé šaty a špinavé prádlo a ukazoval velikou jizvu na noze, kus ostré, rudé, napolo zahojené skvrny, hluboce zatmělé a divně zprohýbané.

Klátil nohou a vyzdvihoval ji blíže ke světlu, aby žlutavý kmit ještě více prohloubil kus rozervaného masa. Ukazoval J1 ze všech stran, pohrával si světelnými odlesky, ne lítostive, ale s úšklebnou hrdostí, že si nese z vojny krvavé svědectví.

„No tak – včil už viditě, mamo – ,“ drsně vyrazil, „včil

419$

stě už poznali, jake sem dostal na vojně slavné požehnáni. A včil už ani něřeknětě, že sem trochu chromý – „

„Jak se ti to stalo … jak se ti to stalo?“ koktala stará žena přerývaně.

„Nono – včil už strachem něomdlivajtě a z litosti něumirajtě, mamo,“ řekl posměšně g tvrdě vysunul ostrou, vyčnívající bradu. „Eh co – včil už – „

Pohrdavě mávl rukou a pohodlněji se posadil. „Včil už – včil už je všecko v pořádku,“ řekl pevně a skoro až spokojeně.

„A že si nic něpsal, Kubo?“ odpovídala vyčítavě na jeho výsměšnou a tvrdou řeč. „Od podzimka smy od tebe ani kartky nědostali … ani si se něozval – „

„Něpsal, něozval se!“ posměšně pohodil hlavou, velkou a čtyřhrannou, až se černé, rozcuchané vlasy sesunuly do čela. „Na co bysmy, mamo, hráli komedyju? No, řeknitě sami na svoje svědomi … či stě nebyli všeci radi, že mě vzali hned prvni děň na vojnu a že nas hnali do zatracených ďur, by tam člověk dušu vypustil? Že byly rady obě děvuchy, obě moje mile sestry, i ten maly synek, co tu leži na podlaze, a najvěc myslim muj drahý brater Heinrich …“ (Ušklíbal se, ale jeho oči nejistě bloudily po stropě kuchyňky a utkvěly v temných koutech.) „Mamo, na co bysmy sobě malovali ten život jinači a strakatější? Dyť ja přece vim, dyť ja přece vim – „

Odvrátil hlavu úplně, odmlčel se a ťukal prstem na hranu stolu.

Ale kmitavé, hybné, jizlivé jeho oči zvítězily nejdříve. Chytily světlo a výsměšně zamžikaly.

„To se vi, to je tak všecko jasné – ,“ řekl lhostejně. „Kdo by vam to měl za zle? Ale, mamo, nětřepajtě ruku a němluvtě … dyť ja nic něvyčitam … ani vam něvyčitam, ani žádnému jinému něvyčitam … Ja vim, pro vas už to bylo zle, že sem byl na světě a odmalička stě měli se mnu trápeni. Ti moji bratři a sestry, to byly vaše vlastni děti, ty měly tatu … bil jich a nadaval jim, pravda, něbožčik, no, ale tatu

420$

měli přece … ale ja sem byl enem němanželsky, muj bohaty tata se ke mně hlasiť něchtěl … ty děti su Vahalove, ale ja sen ;nem po vas, Sršaň … no, zloděj sem byl a raz sem ai zapálit chtěl … šak vitě … i v kreminalu sem sobě paru tvdni poseděl . mamo, no, mamo, řeknitě … kdo by němči radosť, že takový chachar, takový zbujnik idě na vojnu a tam že ho ruský kanón roztrhá?“

Zasmál se sykavě, ale to vypadalo spíš, jako by se zimou třásl.

Stará žena seděla na pelesti rozházené postele, všecka znetvořená a ubohá, s vodnatelnýma rukama, složenýma v klíně, zamyšleně třásla šedou hlavou a slova jí padala na podlahu jako těžké kamínky, odhazované z velké přítěže.

„Ale, Kubo, jak možeš tak mluviť! Kdo byl rad, žes odešel na vojnu hned prvni děn? Cele noci spať sem němohla a na tebe sem myslela, co robiš, jak spiš, co je s tebu … A ty tak … tak do člověka biješ, jak si dycky robil … Kubo, Kubo …! Děcko nikdy neuvěři, co pro něho matka zkusi, a že je to pro matku stejne, manželske či němanželske … na každým je přece kus jejiho života.“

Kuba zřejmě nemá rád takového tónu, jenž se zarývá do těla, nemá rád zamyšleného potřásání šedou hlavou, nemá rád těžkých rukou, jež se mdle sesunuly do klína. Všecko to ho bodá a přivádí ho do divných rozpaků. Zasmál se trhavě a rty našpulil, ale dříve než mohl najít nějakou odpověď, děvče na slamníku, dvacetiletá jeho nevlastní sestra prudce se protáhla na podlaze, odhodila ještě v dřímotách odranou peřinu a otevřela nechápavě oči, všecka rozespaná. Mžourala očima, protírala si je a najednou se trhaně rozesmála.

„Kuba, Kuba!“ zavolala a podávala mu ruku v natržené košili. „To se vi … kdo jiny tak umi mluviť, že by mrtvé z hrobu budil? Člověče… jak se tu bereš po půlnoci a čemu ludi ze spaňa buntuješ … beztak je ten tvůj hlas slyšeť po celým domě – „

Ale nerozhorlovala se; to se jenom smála rozespalým a drobným smíchem.

421$

„To by bylo dobře řemeslo, mrtvé z hrobu budit,“ zasmál se Kuba ulehčené a skláněl se nad děvčetem. „Ani bys něuvěřila, Frantino, co by člověk za to vydělal! Dyby dostal … no … enem rynsky za jedneho z tych, co leža v ruským bahně … pěkný kusek verkuv by sobě za to kupil! A jak sem přišel? Hned ti povim; do pekla mě poslali, a jak sem už byl u vrat, ten nejvyši jancikrist se enem na mě podival a už křiči: To je Kuba Sršaň, duša vybijana, ten by nam pěkně peklo na ruby obrátil … s tym sobě rači ani nězačinajtě a pěkně ho pošlitě spatkem na svět. No … a tak mě vyhodili a ja sem zase v naši slavné kuchyni, v rozbitých botách a mokrým munduru – „

Děvče se zase zasmálo, ale hned dalo prst na ústa a ukázalo rukou na vedlejší dveře, jež vedly do světnice.

„Synečku, to u nas něsmiš tak mluviť a křičeť jak na lesy … to bys ešče za chvilku dostal pěkné kazani …,“ pochechtávalo se škodolibě a utlumilo hlas. „Pro boha živého, člověče – „(as přepjatou hrůzou protahovala směšně hlas) „ty ani něviš, do jakého hrozného hřichu by ses dostal … Dyť bys … obudil… jich …“

Stará žena nevrle pohodila rukou, povstala z postele a uklizovala mokré Kubovy šaty, které si položil na židli.

„Frantino … maš hubu jak břitva,“ řekla šeptaným a zamračeným hlasem, těžce se belhajíc s vojenskými hadry do kouta kuchyně.

„A co sem tak hrozného řekla, mamo?“ bránila se Frantina uštěpačně.

„Keho něsmim obudiť?“ ptal se Kuba. „Kdo tam spi v jizbě vedle?“

„Ale Heinrich … či je to co divného?“ utrousila matka a bylo jasno, že odpovídá nerada.

„Muj něvlastni pan brater?“ s lehkým pošklebkem se smál Kuba. „Byl by to tak strašný hřich, dyby se obudil? Do rana by se vyspal ešče dosť – beztak idě do kancelařa ež kolem osme.“

„Ale, Kubo, ty si hlupy …,“ smála se Frantina drobným

422$

smíchem do peřiny a její rozcuchaná hlava se házela, jak trhaným šeptem slabikovala: „Něsmiš … obudiť … ju!“

A poslední slabiku vyrazila jako rozpustilý křik robotnických dětí, které si hrají někde u černých hald na zbojníky nebo na schovávanou.

I Kuba snížil hlas a jeho posměvačné oči zamžikaly zvědavě: „Keho?“

Frantina vyzdvihla plavé a rozcuchané vlasy z peřiny a slabikovala znovu potichu, sykavě, posměvačně: „Milosťpa-ni – gna-di-ge … Frau – „

„Eh, Frantino, přikryj se a spi,“ zahučela matka a řekla Kubovi s nechutí:

„No, Heinrich se oženil v listopadě … a meškaju včil v jizbě … to je všecko – „

Frantina už neodpovídala, ale nepřestávala se smát do peřiny vysmívavým smíchem.

Ten nakazil i Kubu. „No – podivajmy se … svaďba byla v rodině, muj brater se ženil – pravda, enem něvlastni, ale přece enem brater … a ja sem ani svatebního kolača nědostal, ani mě žáden v ten slavný děň něpočastoval,“ ušklíbal se a jeho brada už zase byla ostře vysunuta.

Matka chtěla skončit nemilé řeči, potrhla mrzutě rukou a pravila potichu:

„Eh, pujděmy spať, beztak už je něskoro a tys tež jisto utlučeny. Maš hlad?“

„Ani ni, ale pil bysem.“

Matka slívala z hrníčků špinavou kávu a Kuba ji vypíjel už bez řeči a zřejmě bez chuti. Najednou sebou trhl.

„Zda se mi, že sem měl přece dvě sestry něvlastni, ešče ai Maryču. Co je s Maryču?“

Frantina, jako by byla na číhané, vymrštila rozházené plavé vlasy a vyjekla prostořece:

„Panečku, ta se ma z nas nejlepši … ta je v těplym kutečku … ta je – „

„Už spi, už je tych řeči na noc dosť,“ zlostně zasykla matka a hodila rukou, jako by chtěla pevněji přehodit peřinu

423$

přes hubatou dceru. „Šak je rano na řeči kdy a třeba spať,“ řekla směrem ke Kubovi poněkud vlídněji.

„No pravda,“ trhaně se zasmál Kuba a odstrojil se docela. „Takové tajemství dočka.“

A když bylo už zase ticho a tma a Kuba ležel na podlaze, na staré houni, přikryt složeným polštářem a rozbitým kabátem, skákaly mu červené jiskry před očima. Ale to se jenom na chvilku kmitaly útržky z hovoru a v představách se zatřásly nové dojmy z rodiny … pocit únavy se mu rozléval tělem, ale příjemný, vlahý, olejový … labužnicky se protáhl na houni, otočen dusivým nasládlým teplem, jež vnikalo až do chřípí, otočen bezpečným klidem, čtyřmi stěnami … Slyšel Frantinu oddychovat, jak jí dech chvílemi tence zapískal … chlapec, nejmladší jeho nevlastní bratr, se občas neklidně pohnul a ze spaní promluvil … sněhové vločky bily tvrdě a marně na okenní skla a od vysokých pecí bylo slyšet jasný, ostrý svit, jako by se trhal obrovský kus plátna v rukou nesmírného obra … potom se matka těžce pohnula a tlumeně zasténala … Ale to všecko bylo příjemné a milé, stěsnanost kuchyňky a drsná houně pod tělem, oddychování lidí, bušení sněhu, tiché zvuky … Jaké to slastné poležení v teple, na podlaze, na houni! To je něco jiného než v rozmoklé hlíně, v špinavých haličských chalupách, kde jeden spal na těle druhého a kde tlustí švábi lezli po obličeji, kde ti každou chvilku prokletá kulička může proletět hlavou – Není bláta, není hlíny, není Ruska, není fronty, je zadýchaná kuchyně, je houně … tak na ní spával jako chlapec, ano sem, do tohoto kouta dával krejcary, které si pokoutně vydělal, aby na ně nikdo nepřišel … zde zatínal vztekle zuby, kdýž nebožtík nevlastní táta byl v mizerné náladě a bil ho po hlavě řemenem – Ale jaký byl ten táta směšný a špásovný, když přišel pěkně napilý od Adlera či Rufajzna či z jiné hospody, těžkým jazykem divné věci bez začátku a konce vykládal i písničky zpíval …

Rána na noze zabolela, jak o ni bezděčně zavadil. Opatrně se obrátil a nespěchavě nohu natáhl. Eh co – ať bolí –

424$

vždyť je to jeho vysvobození! Jiskry se roztancovaly znovu: ostrý pach lazaretu, jakési protivné doktořiny, jako by se mu tlačil do nozder … ale to už je tiché kolébání… parní kladiva tlukou ve verku a celé království železa i mašin se otřásá, jako když matka pohybuje kolébkou … ráz dva, ráz dva … stejně v dutých, temných úderech, po nichž misky lehce cinkají… ale možná, že je to něco jiného … to vlak jede a temně rachotí… z východu, od Ruska, od bažin, od bláta … ráz dva, ráz dva … kola skřípají a lokomotiva táhle píská … ale ne, tam byla sychravá zima, která lámala kosti, namlácená stáda lidí, kteří se vzájemně proklínali, rouhali se, mluvili oplzlosti, vyli bolestí… ale tu je ticho, spokojené oddychování lidí, zahřáté teplo, houně pod tělem, tu je … tu je …

II

Ale mnohem příjemnější je cítit teplé přilnutí houně a polštáře a spolehnout se na bezpečné sevření stěn, když se kalné ráno tlačí do oken.

Pravda, dusné teplo se rozptýlilo a ze stěn kuchyně i z poházených oken drze tekou kousavé vlny … i ze stropu padá šedivá mlha, to jak se do ní mdle zakmitalo světlo lampy … ostré zívání těch, kdo první vstávají, je příliš hlučné a sobecké … ale přece jenom i tak můžeš se obrátit, aby ti protivné blýskání světla neteklo na víčka, oči pevně přitisknout a hlavu zamotat do starého kabátu, až ucítíš znovu uležené dusno a přátelské zahřátí…

Všecko lze chápat jenom napolo … ranní houba jede po věcech a stírá ostré obrysy … všecko je v mlze a v žlutavém, rozteklém světle … hlasy přicházejí z velikých dálek …

Kuba slyší, ale plně se neprobouzí, nechce se nadobro probudit – je mu dobře a příjemně. Slyší, jak pod matči—

425$

ným nabubřelým tělem temně praská postel, jak bosýma nohama se belhá po podlaze (tak nesmírně široké jsou její stopy, že se zdá, jako by to vesla bila na vodu), vzdychá, zívá, polohlasitě si stěžuje … cinkání hrnce a tenké zvuky syčícího lihu … aha, ještě mají tu starou špiritusovou mašinku a ještě se na ní vaří snídaně, tak jak se kdysi vařilo jemu; Kubovi, i nebožtíku nevlastnímu tátovi. A máma těžce přechází a vzdychá, vzdychá … Potom se malý kousek od něho protahuje tělo … Frantina se kroutí, hlasitě zívá, sychravým pachem se otřásá, tence a písklavě běduje … aha, děvucho, nechce se ti z tepla, zpod peřiny, nechce se ti do rozbředlé ulice a do špinavé fabriky, ráda by sis pohověla ještě hodinku … Ale člověk je sobecký i škodolibý a jeho rozkoš je založena na utrpení druhého … Kuba, jenom napolo probuzený, jenom natolik, aby ještě dřímal a věděl o tom, urputněji se zamotává do houně a starého kabátu, usmívá se, ale oči neotvírá. Frantina se obléká, vodu na sebe šplíchá, potom se podrážděně s matkou hádá a její věty vylétají jako syčivé náboje … matka potichu a nezřetelně odpovídá … „Ticho, ticho!“ zasyčí… ale ne, nebojte se, mámo, ani Frantino, Kubu nevzbudíte a na něm ani dvakrát nezáleží, on dovedl usnout, když ruské kanóny zahrály pekelnou muziku a celý svět praskal ve svých bahnitých základech … on, Kuba, se ani nechce probudit… Ale dojista záleží, aby se někdo jiný neprobudil, jeho nevlastní bratr Heinrich, co kreslí ve verkovní kanceláři, co je tedy napolo beamter a skoro nadobro pán … hoj, hoj, to je větší sláva než robotník Kuba Sršáň, mizerný výhybkář, co kdysi utíkával před závodní malou lokomotivou a hřál si na červených haldách své zkřehlé nohy …. Ale … vlastně … ani na tom Heinrichovi nezáleží a svět se nezboří, když bude spát o hodinu méně … ale tam má svoji ženu … hehe, milostpaní, gnädige Frau, jak to v noci se pošklebovala pyskatá Frantina … jak vypadá ta milostpaní, ta nová jeho švagrová? … a to je přece divné, že i hrbatý, pokřivený člověk najde robu … no, dnes, vojna, o muže bída –

426$

Frantina vypíjí kávu a mezi překotnými doušky stále na matku doráží hádavými větami (tak i on, Kuba, kdysi ke snídani potřeboval hádky s mámou) … vrtivé kroky a vzteklé zívání … bouchnutí dveřmi, běží po schodech … teď už vychází z domu, přechází kolonií… Kuba ji vidí, třebaže ani nejmenší štěrbinku očí neotvírá … vidí ji a slyší řeči, zvuky, šramoty … ale to vlastně patří všecko ke snu, kterým ještě spí a na který má právo – On je jakoby v teplém a příjemném vězení – ostatní lidé musejí mrznout, robotovat, brodit se sněhovými chuchvalci, bít se, střílet, řezat – on je vysvobozen a vyrván z všeobecného zákona. Zavři pevněji oči, Kubo Sršáni, a spi takovým spánkem, abys o něm věděl a jeho příjemnost pociťoval až do konečků prstů!

Potom se probouzí chlapec, školák, kňouravým hlasem se dovolává snídaně … máma polohlasitě hubuje a vzdychá … ale najednou se zlehoučka otvírají dveře do vedlejšího pokoje a jimi se opatrně šoupají bosé, nesmělé nohy – To byl zvuk tak tichý, opatrný, jak když se zloděj krade za noci, a Kuba ho spíše cítil, než slyšel. Ale pootevřel oči a zachytil: nad ním se naklání hrbáček, všecek sražený a pokroucený, ale už s přičesanou hlavou a se zmateným úsměvem kolem velkých rtů. Ale to se jenom rty usmívají, jako se smějí dřevěné sošky: v kmitavých očích, jako myších, hořících, v hubeném a žlutavém obličeji je roztěkaný zmatek a ty oči nevědí, kam by se měly opřít.

„A Heinrich!“ hlučně rachotí Kuba, ale z teplého svého obalu se nevyprošťuje.

Oči hrbáčkovy se poplašily, když se z podlahy ozvaly rachotivé slabiky, a úzkostně zaprosily o zvuk přitlumenější – asi takový, jak je jeho hlas, skoro šepotavý, uhýbavý: „Slyšel sem v noci… a hned sem poznal, Kubo, tvůj hlas, žes přišel – „

Kuba dobře rozumí, čím hovoří a jak prosí ulekané oči jeho nevlastního bratra, ale je mu k smíchu, že by měl nyní lokajsky udusit hlas. Jeho slovo je pevné a jasné:

427$

„Trochu se v noci naša stara chajda zatřasla, jak sem hlasno promluvil. No viš, nělza jinač, člověk se nauči řvať, dyž slyši řvať kanóny – „

„Na jak dluho si přišel, Kubo?“ otázka zní zase pokorně a nesměle.

„Nadobro,“ smích je hlučný, „ledaže by se mi pokřivena noha narovnala a maso a kosti, co v lazaretě při operaciji ti masaři vybrali, že by mi znova narostly. Ale to by byl zazrak a včil už myslim zazraky umřely – „

„Ty si – ,“ a bylo vidět, že hrbáček hledá úzkostně výraz v domácím nářečí, ale když ho nenašel, vyrazil slovem německým, „also verwundet?“

„Jawohl, verwundet,“ zřejmě posměšně opakuje Kuba a hned pokračuje nářečím: „Trochu pokaličeny a ožebračeny. Ale jini tam něchali hlavu a cely život.“

A jako v noci matce, tak nyní v kalném únorovém svítání ukazoval hrbatému bratrovi rudé rány na noze, jež vykřikovaly do kuchyňského přísvitu, ukazoval je zase tak zvolna, otáčivě a prstem jel po ostrých okrajích, jako by ukazoval hranice podivné země na živé mapě. Když nakrčil nohu v koleně a ostré stíny se prohloubily, vypadalo to, že každou chvíli se obnaží z rozervaného masa žlutá kost.

Ale Heinrich, neduživý otrok kanceláře, schýlený po celý den nad rýsovací deskou a zápasící perem a pravítkem, nesnese takové podívané. Krev se mu vehnala do žlutavé tváře a oči mu prudce zamžikaly; bezděčně hlava se sesunula k rameni.

Kuba se směje pohrdavě a hlas jeho vychází hluboko z hrdla: „Němaš nátury na to. Synečku, tobě by se těžko zvykalo, dybys viděl takové svinstvo … a takové, takové … hrozne věci. To ešče nic neni a dochtor v lazaretě se mi nakoněc vysmíval, jak mi nohu řezal, že mam z pekla ščesti. No, pravda … Panubohu třa poděkovať, že to naděleni něšlo o pul metra vyše a střepy že sobě našly cestu enem do nohy … to pro ten připad, že panbuh je – jeden kamarad na vojně mi pořaď dokazoval, že ho neni … ale už tež

428$

leži s kulku v hlavě na polským krchově – „

Stará matka nemá ráda takových řečí; hubuje školákovi a vystrkuje ho ze dveří, aby už šel do školy. Tomu se příliš nechce: uviděl cizího člověka vedle sebe na podlaze, když se probudil, vojáka … máma mu pošeptala, že je to nevlastní bratr, a tu si teprve mlhavě vzpomíná na Kubu a dávné jeho kousky … a právě když se dal voják do řeči – a bude to divných věcí! – má odejít do sněhu, do zimy, do protivné školy, kde budou do únavy odříkávat básničku Der tapfere Soldat … a on má přece toho vojáka na dosah ruky … Ale máma má těžkou ruku a umí vystrčit ze dveří, třebas se jenom ubohýma nohama po podlaze belhá.

Ale i Kubu omrzela vojna a zmrzačená noha; přikryl se, natáhl se pohodlně a díval se na bosého, nakrčeného bratra.

„No vidiš, Heinrichu,“ řekl klidně a už bez zlomyslnosti, „zapomněl sem, že ti mam přede všeckym vinšovať. Mama povídali, že ses za ten čas oženil. Šak mi už uvěřiš, že ti přeju dycky všecko nejlepši. Ale mi by ani ve snu něbylo napadlo, že se tak pospěšiš.“

Hrbáček přišel do rozpaků. Zkroutil se ještě více a opřel se o veřeje dveří.

„My smy ti chtěli psať,“ mluvil roztržitě, „ale nejmenši památky po tobě něbylo, něozval ses. A potem … přišlo to přece tak nahlo a nic smy něchystali, všecko enem potichy – „

Ticho. Nikdo nemluví. Stará matka belhá se kolem železných kamínek. Sníh tvrdě bubnuje na kalná okenní skla. Pak se Heinrich potichoučku odplíží do vedlejší světnice jako provinilec.

Kubovi se nechce vstávat. Věru vstávat nebude! Cítí únavu v celém těle a noha bolí – pořádně si ji namohl včerejším putováním! Ale ani kdyby toho nebylo, nevstával by – musí užít toho příjemného pocitu, že se pro něho čas zastavil, že nikdo na něho křičet nebude, že přišel do tichého a teplého závětří. Ať vojna trvá deset roků – pro něho

429$

je skončena navždycky: už je vyveden z ohnivých propastí.

Ustlal si znovu do koutka, matka odklidila ostatní peřiny a hadry, pak mu i snídani podala.

„To je přece jak u panuv,“ smál se a dychtivě vysrkoval horkou kávu, „snidať, dyž se člověk ešče ani z pelecha něvyhrabal. Na mu dušu, ani v lazaretě sem se tak něměl.“

Z vedlejší světnice slyšet kroky, odstrkování židle, přitlumený hovor. Kuba hodil hlavou ke dveřím a rozpustile zamrkal očima. Jak by nerozuměl! Ani nejmenším slovíčkem se vyptávat nemusí a přece má všecko před očima. Rozeznává šeptavý a pokorný hlas svého nevlastního bratra a hlučný, pánovitý, hluboký hlas ženský. Heinrich – ten do nejdelší smrti zůstane ubohým otrokem! Kuba se ušklíbá: slyší němčinu. Jak by bylo možno jináč: panští lidé musí mluvit panskou řečí!

Dveře se otvírají a vysoká hřmotná žena stojí na prahu. Je jakoby sešněrována, má nepřirozeně vyzdvižená ňadra a ostře řezané rysy v obličeji pod širokým a přepjatým účesem.

„Grüß Gott, Schwager,“ mluví tvrdě a zvysoka. „Jetzt eben hat mir der Heinrich gesagt – „

To trvalo zlomek minuty, ale Kuba byl s míněním hotov úplně. Zlobný vztek ho zalil: byla to nenávist na první pohled. Zprotivila se mu rázem nová švagrová, která se vetřela do jejich kouta, pánovitá, načesaná, ušněrovaná, povýšeně trousící německá slovíčka. Pravda, německý učitel též mu před lety vtloukal do hlavy němčinu, ale nyní se mu zprotivil její panský a tvrdý přízvuk právě proto, že to mluvila ona. Mluví tak, jako by milosti rozdávala!

„Tež vas vitam, švagrova, k nam,“ řekl s posměšnou zdvořilostí, „a němějtě mi za zle, že ja s vami mluvim po moravsky. Lezu mi těžko z krku ty německe haldybaldy a ja se něchcu dělať před vami směšný hned na prvni raz. Ja už rači enem tak po našimu.“

Tvářil se velmi zdvořile, ale jizlivé oči mu už zase hrály potměšilými a zlobnými plamínky.

430$

„Já moravsky nerada mluvím,“ řekla s přepjatým zdůrazňováním délek a směšným přizvukováním, „byla jsem odmalička v německých krajinách a zvykla jsem si německy.“

Touto pokroucenou a nucenou řečí se Kubovi zprotivila ještě více. Vždyť to poznal na první pohled, že řeč schválně mrzačí a že se jenom přetvařuje! A Kuba měl sto chutí, aby se od ní obrátil širokými zády ke stěně a řekl jí beze všech obalů necudnou vojenskou hrubost, která by ji rázem vyhnala z kuchyně.

Ale Kuba Sršáň, kdysi závodní výhybkář a nyní Vysloužilý voják, už hodně života zkusil a s mnoha lidmi se potkal, než aby nedovedl dávat si na tvář klamnou masku. Ušklíbl se – a mohlo to znamenat nezdvořilost i shovívavé přisvědčování – a řekl obojetně: „Však vy se zvyknětě mezi nami! Kdo chce s vlkami byť, musi s nimi vyť!“

„Ale já s Heinrichem mluvím jenom německy. On německy mluví fehlerlos,“ řekla zase tak povýšeně, jako by mohla už i jemu, Kubovi, poroučet.

„Dyž ni s nim, tuž se mnu budětě mluvit po moravsky,“ zasmál se hlučně a nucené. Už neodpověděla, obrátila se ke kamínkům a nalévala si kávu, kterou matka předtím uvařila.

To bylo pro Kubu příliš mnoho. Obrátil se ke stěně a hlavu vtiskl do polštáře. Musil se vší silou přemáhat, aby se nenapřímil a zlostně nevykřikl tak, jak kdysi hlomozil na haldách: „Do sta pěrunuv! Do hromské země!“ Mladá roba, zdravá a silná, hoví si v peřinách do osmé, zatímco stará matka belhá na zmrzačelých nohou, aby ji obsluhovala! A Kubovou hlavou se hrnuly v překotném kmitání zlé, nenávistné nadávky proti lenošné, panské, napřímené, načesané ženě. To se rozumí: milostpaní! Gnádige Frau! Ale stará máma je jenom vdova po robotníkovi, kterého spálilo žhavé železo ve verku, on, Kuba, byl též bídný robotník a na Frantinu nic jiného nečekalo leda fabrika. Ale otročte ji kdekdo – i ta nemocná máma – tím můžete být jisti, že ji Kuba otročit nebude!

431$

Opravdu je nejlépe oči zavřít a zahrabat se do hader. Rukou dosáhne mokré stěny, po níž stéká vlhkost v tichých praméncích. Vypadá to, jako by byl položen do rakve. Svět se utišil, kolem něho je ticho, on je v rakvi a čeká každou chvíli, až bude hozen do jámy. A vlastně měl k tomu hodně blízko – a už by neviděl ani dělnickou kolonii, ani mámu, ani protivnou švagrovou. Dost možná, že by nad ním ani vojenský kurát neodemlel své latinské breptání. Bylo by ticho, ticho …

Ale pro koho to všechno? Jaký to má smysl, že ho hnali v dobytčích vozech do Polska, že se brodil bažinami a kousal zem, že se hlady svíjel a s přikrčenou hlavou čekal, až mu konečně ruský kanón zmrzačí nohu, že se kroutil pod doktorským nožem a že je teď poznamenán až do poslední hodinky? Pro koho, pro koho? Ptal se ho kdo, chce-li, půjde-li?

V kuchyni je ticho, v jizbě je ticho, Heinrich odešel do kanceláře, aby nahrblé, dýchavičné tělo nakláněl nad papíry, jeho panská žena se též vykroutila a vyšustěla. To je dobře, to je dobře pro horké Kubovy myšlenky. Máma sedí nepohnutě na židli a její oči jsou jakoby skleněné. Ale najednou, docela bez příčiny, dává se Kuba do smíchu a stara matka trhne šedivou hlavou:

„Co se směješ, co ti napadlo?“

„Dyť je to všecko takové divné a hlupe,“ hučí Kuba a mluví do své díry a mokré stěny, „člověk je ožebračeny, něvi, za co a na co, a nakonec ešče děkuje panubohu, že dostal enem tak malo, že aspoň kosti výtah – „

Matka jenom lhostejně rukou mávne a neodpovídá, těžce se zdvíhá, po kuchyni chodí, tašku z kouta vybírá a odchází beze slova.

Nyní je ticho ještě jistější a přilnavější. Z vedlejších bytu slyšet útržky vět a zlobné výkřiky, na chodbě boucháni a tenké šplouchání vody z vodovodu, ale to se všecko Kuby netýká, to se zastavuje u dveří a stěn. Leží a má zavřeny oči. Pohodlná je tvá rakev, ve které ležíš po boji, vysloužily vojáku, Jakube Sršáni! Leckdo ti závidí takovou truhličku …

432$

žes dostal tak málo … Vidíš, chtěl jsi kdysi bít a rozbíjet … víš, až se půjde na verky, až se budou červené komíny roztloukávat a na vysoké hřeby panští lizoni věšet … blázne, trojnásobný blázne, a byl jsi rád, že ti verk dával kůrku chleba, žes mohl utíkat před drobnou lokomotivou na haldách, v dešti, v sněhové metelici, v mrazu, kdy ruce praskaly a nohy se podlamovaly. Bylo ti to málo? Měl jsi na větší kus světa právo? Co na tom, že tvůj nemanželský táta byl bohatý sedlák a burmister, že měl pole a grunt a peníze … máma dostala pár rýnských a tobě složili almužnu … víš, a když ses hlásil o svoje … nebyl jsi přece synem sedláka a burmistra? … sprali tě a zavřeli, žes chtěl zapálit … Ale i to není ještě písnička dozpívána, není, u všech jasných pěrunův, není… V kapse je písmo, nová nota se může zanotovat … Směšný a ubohý Kubo Sršáni, mrzáku, handrláku … chceš ještě zapalovat selské grunty a rozbíjet vysoké komíny? Byl jsi otrok krvavých a dýmajících verků – ale co by, nejen verků, každý majster a každý mašinfíra tě mohl pohlavkovat podle libosti – a potom ses stal otrokem desetkrát mizernějším, vojna tě chytila do železných drápů, bila tebou o zem, a tys musel opatrně hubu držet, aby nikdo neslyšel tvé slovo, tvé proklínání…

Těžko se už leží Kubovi Sršáňovi na podlaze pod starou peřinou, v dusném, mdlém a teplém vzduchu, v tichém osamocení. Tělo divně pálí a hlava je plná. Musíš se převalovat a za chvíli zase hledáš jiné místo pro otlučené kosti. Kdo praví, že pro kosti? Bylo by dobře a celý svět by vypadal růžový, kdyby bolely jenom kosti a rozervané maso!

III

Ale když přišel večer – ale to vlastně jenom žlutý kotouč lampy na strany odhodil šerý odpolední přísvit – uhladily se i ostré Kubovy rysya v očích bylo jasnější

433$

světlo. Seděl na malé židličce v koutě, už oblečen a nastrojen, umyt i učesán a kouřil jakýsi čpavý tabák. Ani by člověk nevěřil, jak se promění obraz světa, umyješ-li se a vyhrabeš-li mezi špinavým prádlem několik balíčků tabáku; pak i tvoje zbojnické černé vlasy nespadají tak vyzývavě do čela a výsměšné oči nekmitají tak, jak by chtěly probodávat a zabíjet.

Žlutou oblast světla na stole pohlcuje nakřivený chlapec, školák, který čmárá do sešitu úlohu. Občas ohlédne se plaše po Kubovi: víc než hodinu spolu hovořili – a byly to pro školáka věci, po kterých jde hlava kolem – a potom se Kuba vyptával na školu, na učitele, na kamarády. Divná věc: je to všecko skoro navlas takové, jako když on, Kuba, chodil do školy: německý učitel s černými vlasy … za moravské slovo dává pravítkem na ruku … zase jsou jeho miláčky inžinýrské a kupecké děti, zase se učí školáci stejným nesmyslným deklamovánkám, které se zpívavě opakují. Ale školák by vypravoval do půlnoci; Kuba vzkřikne, vysune bradu a odvrátí se: je konec výzvědům a výkladům.

Potom se vžene divoce a hlučně Frantina z roboty, promrzlá a ušpiněná; v okamžiku celá kuchyně jest jí plná, jak se natřásá, protahuje, všecky kouty vymetá, nepořádně šály a hadry se sebe shazuje, hubuje, že máma odešla, zbytky jídel hltavě pojídá. V koutě u Kuby se neostýchavě omývá, až voda stříká Kubovi do očí. Kuba pokuřuje, přimhuřuje oči a dívá se na silná, bílá její záda, na oblé zrůžovělé ruce, na natřásající se hruď; má sto chutí udeřit ji plochou dlaní po těch bílých zádech.

„Frantino,“ směje se zhluboka, ale jeho hlas je trochu nepřirozený, „tys jak grofka, maš takové bile a panské maso. Ty ešče možeš ščesti udělať.“

Frantina se zálibně pochechtává. Obléká se do staré blůzy, usedá ke Kubovi na židličku a ruku ovíjí mu kolem krku.

„Libim se ti?“ šeptá mu do ucha lísavě. „Ale co ja v takových handrach! Dybysi viděl Maryču! … jak ta se nástroji,

434$

navoni, mastičkami namaže, pěkné šaty na sebe hodi … žadna inžinirka se ji vyrovnať němože … Bože, Maryča, Maryča …

A zvrátila hlavu napolo lítostivě a napolo závistivě.

„Co s ňu je?“

„Ta udělala ščesti, Kubo, žije s jednym oficirem – „

Oči Frantininy mají pořád ten lítostivý přísvit.

Ale Kuba cítí nepříjemné bodnutí; odsedne: což usedl na něco ostrého?

„Co – ?“ vybuchne prudce.

„Žije s oficirem,“ opakuje Frantina jako jasnou a skvělou věc, kterou lze leda závidět, ale nad níž se nemožno mravně rozhořčovat. „To je jeden z tych, co včil ve verku komandyruju. Šak viš;všudě vojsko a všeci robotnici pod vojenským komandem. Oficir potkal raz Maryču. Zasmjal se na ňu a zavolal. Šak ešče uvidiš – žadna děvucha na ulici před oficirem něobstoji. Maryča nikdy jazyk doma něněchala. Mluvil s ňu, mluvil, oznali se a už u něho zůstala.“

Kuba mlčí a silněji vybafuje šedivé smrduté oblaky kouře.

„Tuž takové je to s ňu – ,“ řekl po chvíli zchlazené a rozmrzele.

Frantina prudce sebou trhla. Ukázala posměšně palcem ke dveřím.

„Ta … gnádige Frau … je doma?“

„Ni – odešla brzo po poledňu … ešče spěš, ež Heinrich přišel z kancelařa.“

„To je dobře, člověk aspoň na chvilu vydechně.“

„Němaš ju rada?“

Frantina má hlavu těsně u Kubova ucha a šepce mu horce, nenávistně: „Dybysem mohla … na mu dušu … oběsila bysem ju … provazem bysem ju na hřebik vytáhlá. Alebo – „

„Co alebo?“

„A lebo bysem do hrnka namišala … trutiny či co takového … jak budě snidať – aby měla nadycky dosť – „

435$

„Hadatě se?“

„Všeckym nam enem poručať chce, od synka po mamu. Abysmy kolem ni obskakovali jak ten Heinrich, blažen něščasny.“

„Pravila mi, že po moravsky malo umi – „

„Že bys věřil cigance takové ciganske! Poctivého slova něpromluvi, enem se vynaša, z pychy lže, co promluví, enem nos k nebi zdvihá! A je přece z hor, Sučkova se menovala zasvobodna, jeji tatik dřevo v lese rubal.“

A nyní se sypaly k uchu Kubovu zlobné, vzteklé věty, jediný proud obžaloby, ostře bodavý, sípavě vyráženy: „Viš, Heinrich je takový borak, slabý na těle, slabý na duchu. Děvuchy se mu vysmívaly, že je hrbatý. A k temu ešče nikdy něpromluvil s chudobnu, dycky chtěl pansku, nastrojenu, namydlenu. Jak s nim inžinir lebo baj enem první lepši beamter pěkné slovo promluví, už je na prahu raja. Raz ho ta naša chytila, poznala blazna a už se ho něpustila. Šak ja sem vyzvěděla, jaka to byla kostka před svaďbu … za penize pro každého … Ale Heinrich jako slepý … vysmívala sem se z ni, nožem chtěl po mně hodiť… mama do něho mluvila … un enem jak by v ni svatost viděl a jak by se před oltářem klaňal … Se svaďbu pospíchali, a přece je Heinrich ešče dosť mladý – šak věděla, čemu … Včil Heinrich málokdy da mamě grejcar, ona něda, ona něpusti, z našiho žije, nas vyžira – mamě enem zbyva, co ja přiněsu, co za tebe dostala podpory a nejvěc peněz, co posila Maryča. Bez ni by bylo zle – „

Prudce vydechla, zlobou se dusila, ve tváři zrudla. I Kuba těžce chytil dech.

„Je to tu všecko hrubě pěkné,“ řekl posměšně. A hned jako by se vzpamatoval, hodil hlavou ke školákovi, ktery nechal načmárané úlohy a dychtivýma očima se vpíjel do té dráždivě rozprávky. „Strč nos do papiruv,“ zavolal na něho nevlídně, „maš ešče hodně rokuv kdy, abys posluchal řeči, co se hoďa enem pro velke.“

Školák se naklání nad sešitem, až se téměř tváří dotvka

436$

papíru, a Kuba zlostně kouří.

Ale vtom nějaký člověk se otřepává přede dveřmi, hrabe se a škrábe, nezřetelné zaťukání, potom se dveře pomaličku a nesměle otvírají, jako by už tichým zavrzáním prosily za odpuštění, a do kuchyně vchází prapodivný muž, že Kuba překvapen rozvírá oči.

Voják, obstarožní už a zlehka nachýlený, bradatý a vrásčitý, ve vojenských hadrech příliš volných – A vlastně není na něm docela nic vojenského, vypadá spíš jako maškaráda, jež si chce tropit šprým na veselé zábavě, a nenová, promočená uniforma ještě podtrhuje směšnost jeho zjevu. Čapku má až na očích, jako by ji někdo ostrým přitlačením vrazil do čela, a krátký bajonet kolem pasu vypadá věru jako pošetilá hračka, kterou si děti hrají při hře na vojáky. Opravdu to není nic jiného než masopustní šprým v těžkých a krvavých časech.

Kuba se zdržet nemůže: ještě nikdy neviděl vojáka tak směšného, neobratného, nevojenského. Vyrazil ze sebe ostrou a směšnou slabiku, až se oči vojákovy poplašily. Ale v tom okamžiku vyskočila Frantina rozpustile z lavičky, vyjekla nevázaným smíchem a už objímala obstárlého domobrance, po vousech a po skráních ho hladila, čepici mu z ruky brala.

„Stryk Šugar, stryk Šugar!“ křičela uličnicky a vypiskovala tenkým, veselým smíchem. „Vitamy vas, stryku Šugare!“ notovala jako písničku a v tanečním natřásání poskakovala kolem něho, že se podivný voják ani vymotat nemohl z jejího objímání a rozpustilých poskoků, zvláště že školák s lehkou myslí zanechal sešitu a nezábavné úlohy.

Kuba má nechápavý výraz: jaké je to směšné a divné bláznění?

Ale Frantina už vede vojáka, jenž sebou dává potahovat bez obrany, směrem ke Kubově židličce a křičí s plným nadnesením hlasu: „To su naš stryk Šugar… to je naš Kuba!“

Kuba se mračí: nepamatuje se, že by kdy v rodině měli

437$

nějakého strýce Šugara.

Vysvětlení podává sám neobratný domobranec, jenž ze sebe vyráží obřadnou větu, aby se dostal z rozpačitého zmatku: „Slečna Mařenka vás všecky pěkně pozdravuje!“

Mluví to jasným a trochu zpěvavým hlasem nejinak, než jak by to z nějakých lejster předčítal, tak jak se čte na úřadě a v kostele.

„Viš, Kubo,“ dodává Frantina a bere bez ostychu z vojákových rukou balíček, „stryk Šugar su u teho oficira, co u něho mešká naša Maryča, a ona nam po nim posila sladkosti.“

Kuba se rozesmál, ale už jasně, vesele: je to přece jenom starý oficírský burš!

„To je dobře,“ zavolal hlučně, „že sem tak skoro poznal krigskamarada. Abystě věděl, ja se menuju Kuba Sršaň, včilejšiho času cisarskokralovsky válečný invalida.“

Zeširoka se rozesmál svému dlouhému titulu, ale vousatý voják přijal toto představení jako věc zcela vážnou, podal Kubovi ruku a řekl zase tím jasným, kazatelským hlasem: „Moje vojna jest jenom doba zkoušky. Těžký čas přitlačil mne na stará kolena.“

Kuba se přestává smát: nemůže se v tom divném člověku vyznat. Příliš mu vybočuje z obvyklých formulek. Podíváš se na něho – a hle, na jedné straně je to člověk z komedyje, šprýmovný, skoro jakoby pohlupavý, ale má takové spravedlivé oči, nefalšované, tatíkovské.

Nemůže o tom dlouho uvažovat, neboť v kuchyni je křik a pobíhání: to Frantina se školákem rozbalují balíček, který voják přinesl, pokřikují, odstrkují se. Naštěstí přichází stará matka Vahalová a také ona se rozjasní, když uvidí Šugara, široká a povadlá její tvář se přeryje vráskou zdvořilého uvítání, mokré ruce si o sukni otírá, podává ruku jako starému známému.

Šugar sedí na židli, pomalu a nevzrušeně upíjí z hrníčku kávy a přikusuje žlutavého, mazlavého chleba, zatímco se už Frantina rozdělila s chlapcem o část balíčku. Vytáhla

438$

kus masa a podávala Kubovi: „Vezmi sobě, abys tež užil našeho hodovaňa.“

Kubovi je to hloupé a nesmyslné: má se živit z oficírského stolu, má dostávat kus masa, jako se dává žebrákovi. Zdálo se mu to jako uplácení: potom už mu nic jiného nezbývá, než přikývnout, že je všecko v pořádku, když jeho nevlastní sestra žije a spí s oficírem a když se tak vyrvala z robotnické bídy. Jak jsou ještě všichni rádi, když jim oficírský burs přinese kus masa a trochu sladkého pečivá, zatímco by jim jinak zbýval jenom žlutavý chléb!

Odvrátil hlavu, pomračil se, ale maso zavonělo právě v té chvíli tak dráždivě, že to bylo až mučivé. Trhaně se zasmál, mávl rukou a chytil maso do dvou prstů.

„Stryk Šugar přiněse dobroty,“ řekl hlučně, aby zakryl rozpaky, ale zatím už hltavě zaryl zuby do masa, „a potem mu datě luru špinavu! To divně uctivatě hosťa!“

Ale voják se dobrácky usmívá: „Ó, to neznáte ještě náš pořádek! Sám jsem si tak vymínil! Pan lajtnant mi někdy nechá celý oběd i večeři, ale mi je milejší posedět tak s hrnkem v ruce. Člověku se zdá, že je doma a že si jenom na chvilku odskočil!“

„To vy sobě robitě pěknu legraci z vojny! Odskočiť na chvilku – a hlavu to može utrhnuť!“

„Rozkázat si nemůžeme,“ potrhl Šugar rameny a hlas jeho dostal zase zřetelný kazatelský názvuk, „a nikdo v moci nemá, aby si k životu svému přidal den nebo dva.“

„To je pravda,“ směje se Kuba, „u pana lajtnanta, zatym co mu boty a kabaty davatě do pořádku, velkeho něbezpeča neni. Ale jak vam v špinavých ďurach v Rusku alebo v Polsku začne takový lajtnant řvať: Angrif, angrif a forverts – na mu milu dušu, nězda se člověku, že by sobě enem na chvilku odskočil!“

Šugar se nezřetelně a rozpačitě usmívá: „Vystáli jste všichni mnoho a je to hrozná odpovědnost, kterou si uvalili velcí tohoto světa na svou duši!“

„Ale němluvtě hlupoty!“ rozčiluje se Kuba, „ti hlavači

439$

sobě z teho čerta starého dělali, esli maju odpovědnost a esli jaky hřich sobě na dušu uvalili! Staraju se, aby byli v pěknym ukrytě, kaj žadna kulka nězaleti, a aby jejich bruch ujmy nětrpěl! A chudobnému člověkovi dali flintu do ruky a poručili: střilaj, zabijaj!“

Tu zpřísnil směšný domobranec svou dobráckou, nevojenskou tvář a jeho hlas dostal přízvuk, jako by pronášel neměnný rozsudek, od něhož není odvolání na tom ani na onom světě:

„Nesmí se střílet a nesmí se zabíjet!“

To znělo Kubovi opravdu bláznovsky. Zadíval se v údivu na zarostlou tvář Šugarovu a potom vyprskl v posměšném a vysokém smíchu:

„Stryku, stryku – vy stě su voják, z vas by měl radost i feldmaršal Radecky! Něsmi se střilať a něsmi se zabijať! K smichu! No, pravda, něsmi se – v kostele to vykladali, panaček to slavně na kazaňu přednašal, z Pisma svatého to čitali – ale jak přišla vojna: do starého železa s takovými hlupotami, se svatym božim přikázáním, s celým Starým i Novým zákonem! Měl bystě slyšeť našiho feldkurata! Němec byl, moravsky lamal jak inžinir ve vitkovskym verku – ale to uměl: ,Vojáci, statečně bojujte za císaře pána a vlast!’ Parurazy sem se musel z cele sily přemahať, abysem ho po hlavě něudeřil. ,Bojujte za císaře pána a za vlast!’ Kopnuť do cisařa pana a do cele vaši vlasti, hlavači, žhruti. Ja vim, co je to, ta vaša Heimat, Vaterland! A ešče tapfer kampfen!“

„Kubo, začni jinači!“ pomračila se stará Vahalová, která zdvihla hlavu od kamínek. „Spicli su v každym kutě, uslyši tě kdo a pomaširuješ do Ostravy!“

„Ale něbujtě se, mamo!“ snížil Kuba hlas a pohodil hlavou. „Co by se mi mohlo stať, cisařskokralovskemu invalidovi! A ja něpovidam nic jiného, enem co nam přednašal tlusty feldkurat!“

„Hřešil, těžce hřešil, svoji důstojnost potupil,“ řekl Šugar nato zase tiše, ale skoro až s fanatickvm zanícením.

440$

To byly polohy, ve kterých se Kubovi nedýchalo volně, to byl přízvuk, který se mu protivil. Je to k smíchu: kazatel, horlitel v pokrčeném munduře vojenském! Dal se do posměvačné řeči:

„Stryku, zdatě se moc dobry člověk, ale mluvitě jak synek! Vy bystě se hrubě dobře hodil za feldkurata, ale v jiných časach, ni za vojny a za mordovaňa! ,Hřešil a důstojnost potupil! Střílet se nesmí!’ No ja, – vitě – ale přece se myslim, že by se ai střilať mohlo: dyby všeci ti chudobní lude z obuch stran – i ti naši, i ti něpřateli – dali sobě znameni a začali střilať, ni na sebe, ale na tych svojich generálův, ministrův, liferantuv, biskupuv, že by – „

„Kubo!“ vzkřikla Vahalová už rozhněvaně a přervala mu nedopověděnou řeč. „Esli si přišel na to domu, abys nas všeckych enem do neščesťa přived svojim jazykem, pěkné dobrodiní nam chystáš!“

„No – ,“ řekl protáhle Kuba a znovu se dal do kouření. Pak řekl zchlazeně a zvolna: „Eh, člověk ma teho celu dušu, neni divu, že takové myšlenky na jazyk lezu!“

Potom se usmál, oči se mu zbojnicky a chlapecky zablýskaly a pohodil výsměšně hlavou směrem k Šugarovi: „Měl bystě pověděť tym velkým panům, aspoň lajtnantum ostravského vojska, že střilať něsmi ani zabijať a že vy střilať něbudětě!“

Do jeho řeči zalehl rozpustilý a živý smích Frantinin, která hlasitě šeptala Kubovi do ucha: „Počkaj, Kubo, uslysiš ešče divné věci!“

Uslyšel Kuba opravdu divnou věc, kterou nečekal, neboť Šugar odpověděl s klidnou samozřejmostí: „Pověděl jsem to též oficírům!“

„Co stě povidal?“

„Že se nesmí střílet, že se nesmí zabíjet, že je to největší zákaz boží a já že střílet nebudu!“

„A kdy stě to tak slavně pověděl?“

„Před čtvrt rokem, zrovna po asentýrunku, kdy mě vytáhli na staré roky na vojnu.“

441$

„No – a – Kuba kroutí hlavou a nemůže nalézt výrazného slova, „jak … jak to všecko bylo?“

„Řekli tauglich,“ podával zprávu Šugar, ale zcela nevzrušeně, jako by to vypravoval už věc načisto vyřízenou, „a vlastně se na nás ani nedívali. Stáli jsme vedle sebe staří a pokřivení, se zmrzačenýma rukama a jiní zase přisleplí a pomatení… a vojenský doktor chodil od jednoho k druhému, a jak se jméno vyvolalo, křičel tauglich, tauglich a smál se každému do očí – „

„To se to možu dobře představiť,“ rozjařil se Kuba a oči se mu svítily, „tež sem přišel pod pazury takového regimencareta a ten měl nejvěči radosť, jak zařval do oči: ,Frontdiensttauglich’ – a roztáhnul hubu, ež mu bylo žluté zuby vidět, potvoře jedne břuchate – „

„Potom byla přísaha,“ pokračoval klidně Šugar a nedal se vyrušit Kubovou vsuvkou, „a já jsem vystoupil před řadu a pravil jsem, že přísahat nebudu, že ani přísahat nemůžu, že mi v tom brání moje svědomí a moje přesvědčení – „

„Krucinal,“ bezděčně zaklel Kuba, ale byl to spíše projev podivu a neurčitého respektu, „to bylo vesele! My smy raz na frontě tež měli takového člověka, co začal mluviť, že něbudě střilať a něpujdě na angrif … ale vzali ho k raportu, poslali na feldgericht a už se podruhé něukazal – beztak už leži zhuru bradu … či kdo vi, jak se ztratil – „

„To se rozumí,“ zněla zase zpráva uváženým proudem, „že bylo z toho trochu zmatku a pozdvižení. Jakýsi feldvébl hned na mě vpad, do boku mě bil a tahal mě do řady, potom se do mě pustil mladý oficír, ale ten se mě vyptával zpočátku velmi klidně a bez křiku. Jak že se jmenuju? Štěpán Šugar, prosím. A čím jste? Bednář a mám malé políčko, tak z toho žiju. Odkud jste? Tři hodiny mám z Ostravy domů. A proč nechcete přísahat? Čítávám hodně knihy, čítávám Písmo svaté a vím, že vojna je strašný hřích a že příkaz dán: Nezabiješ! Tu se dal lajtnant do strašného nadávání, kopal mě a fackoval a dal mě hned zavřít.“

442$

„Z ostatních se neozval žaden?“

„Ani jeden. Přísahali pokojně.“

„To je jasné – vzepřeť se! No – a dale?“

„Čtyryadvacet hodin mi nedali ani kousek chleba. Na druhý den mě dali předvést, byli tam dva či tři lajtnanti a vojenský doktor. Zas mě jeden lajtnant vyslýchal. Jaký jste to blázen? Myslím, prosím, že v mé řeči není bláznovství. Jakého jste náboženství? Na papíře a podle matriky katolík, ale do kostela nechodím a žádného náboženství neuznávám, aby bylo pro mě závazné. Čtete zbytečně a kolečka se vám v hlavě pomotala, nadává lajtnant. Ale tu vystoupí pan oberlajtnant Wiener –

„Víš, Kubo, to je ten, co je u něho Maryča šeptá Kubovi Frantina hlasité vysvětlení.

„– a ještě jsem v životě nikdy neslyšel, aby tak člověk nadával. Ale to jsem teprv pozdějíc poznal, že on křičí a hromuje a že člověku neublíží. Mluvil… ba co mluvil, křičel a proklínal německy … ale já německy aspoň rozumím, když už špatně německy mluvím. Nadával mi strašných velbloudů a bláznivých Spekulantů, sliboval mi, že mě dá za hodinu zastřelit, zlořečil mi v jednom kuse – a potom se otočil a zavolal na doktora, aby mě nanovo prohlížel. No, zdraví slavného nemám, od záduchy až po žíly je to malá hromádka nemocí – a doktor pořád vysypává jednu za druhou. Najednou vzkřikne pan oberlajtnant: Dost! a mi nadává, že by mě měl oběsit, zastřelit a zaživa pochovat, ale že jsem blázen a že mi bláznovství vyžene. A tak jsem se dostal k němu na posluhu.“

Šugar vypravuje nehonosně, ale přece se znatelným přízvukem kazatelským a poučovatelským, jeho věty padají do dusného vzduchu kuchyňky jako něco cizokrajného, neobyčejného; cizokrajný je ten obstarožní muž, i když jeho domovina jest jenom pár hodin od komínů a vysokých pecí, cizí jest jeho řeč, spisovná, urovnaná a divně neživotná, v níž však přece jako vrozený základ prokmitá nářeční zabarvení, nepostřehnutá krátkost slabiky nebo měkká

443$

výslovnost; je vidět, že i on rostl z toho kraje, vidět, že byl obklopen jeho ovzduším a řečí, ale že postavil kolem sebe zeď z papíru, formulek, z Písma svatého a bůhví z jakých nápadů a fantazií, jež se mu staly věrou a smyslem života. Ale jeho tvář, jeho vojenský mundúr a vlastně ani jeho řeč nebudily největší údiv a pocit odlišnosti: kolik prapodivných lidí se namačkalo do lidských úlů v dělnických koloniích, z jakých konců světa přišli, z jakých úlomků se potom složila kolonijní hantýrka, v níž se slévaly prvky domácího nářečí, polštiny, spisovných výrazů a německých drobtů v podivnou motanici! Ale dívali se na něho, že přinášel duši jiného kraje: vzepřel se, mluvil s mocnými tohoto světa divné a zápalné věci. Byl to snad napolo blázen v jejich očích, ale i napolo světec. Unavený úsměv se položil na širokou, churavou tvář staré Vahalové, Frantině zálibně blýskaly oči, školák měl prodlouženou tvář napjatým očekáváním a oči vytřeštěny, jak dychtivě lapal nezvyklá slova, jež zněla jako divoké dobrodružství. Kuba kouřil, chvílemi kroutil nedůvěřivě hlavou, trhaně vyrážel nesrozumitelné pazvuky, usmíval se posměšně, ale jeho brada se už nevypínala v dřívější urputnosti. Kolébal se na židličce a hladil si poraněnou nohu.

„No a – stryku – ,“ ptal se po chvíli, „jak vam to vaše bláznovství vyhaňa oberlajtnant?“

Šugar se směje dobromyslným, hrdelným smíchem, jako by si odkašlával: „Není lepšího člověka a nejlepší je, když hodně nadává, proklíná, sakruje. Obrátí se a hned by kabát s těla svlíkal a poslední koruny z kapsy vyhazoval. No, pravda – peníze pro něho velké ceny nemají.“

„Propije hodně?“

„Jednak propije, aspoň čtyřikrát za týden bývá opilý, ale i jináč – bůh sám ví jak – peníze utratí. Potom se za uchem škrábe a láme těch několik slov, co se naučil někde v Polsku: ,Milý Šugar, pěněndzy brakně. A honem píše domů kamsi do Tvrol nebo Štajermarku a za tři dni je zase veselý, pije a zpívá, nadává a hromuje. No – tak takový je

444$

život s ním – však slečna Mařenka by vám stejně mohla vykládat, že máme největší radost, jak hodně nadává „

„Ja vim, znal sem tež jedneho takého majora, co křičel, ež byl modry – a za chvilku už o ničim něvěděl.“

„Jak hodně nadává, to víme,“ pokračoval Šugar klidným svým tempem, „že se za chvilku zasměje a na mě spustí, do starých elefantů mi nadá, ale na den mě domů pustí.“

„Vyhral stě, stryku, v lutriji terno,“ kývá Kuba, „takovu vojnu ešče uněsetě.“

„Zato v Ostravě je zle. U feldgerichtu je už lidí, že si s nimi nikdo neví rady. A pořád se soudí a odsuzuje. Za slovo, za jediné slovo – a generál Matuschka nezná milosrdenství – „

Šugar ztišil hlas a Kuba se posměšně zeptal: „Raz dva … prask, prask, že?“

„Kriminál, dlouhé roky … a popravuje se. Já sám ani nevím kdo … ale šušká se … prý novináři a jacísi židi … prý za vyzvědačství a pomáhání Rusům – „

„A viděl stě teho generala?“

„Ne, myslím, že ho málokdo viděl. Je prý malý a tlustý. Chodí prý jenom za večera a hlavu klopí k zemi, jak by pořád na něco myslel – „

„Šak mysli,“ vypiskoval posměšně Kuba, „to su přece užitečne myšlenky. A stryku … něřek bystě mu tež, že něsmi střilať a že na svoju dušu velký hřich uvaluje?“

A tu se nevzhledný, pokrčený muž narovnal na židli a řekl tiše, přesvědčeně:

„Řekl bych mu, kdybych stál před ním tváří v tvář, nezapřel bych pravdy – „

Vahalová kroutí hlavou a tiskne si ruce, školák má oči nepřirozeně rozšířeny a Kuba už skoro shovívavě pokyvuje hlavou:

„Ale němluvtě … přece … takové hlupoty a takové bláznovství.“

Vtom však se hlučně otevřely dveře a hřmotná, vysoká zena stojí na prahu; má nepřirozeně vypjatá prsa a zpupně

445$

zdviženou hlavu: Heinrichova žena. A za ní jest jakoby přikrčen Heinrich, hrbatý a žlutý, s roztěkanýma a nesmělýma očima, žalostný přílepek té pánovité a drzé postavy, jež poroučí pouhým zdvižením obočí.

Sotva otevřela dveře, sychravý a bodavý vzduch pronikl z předsíně. Povýšeně pozdravila německým slovíčkem a na to odpovídal Kuba schválně hlučným a opakovaným: „Dobry večer, dobry večer – vitam vas!“

Heinrichovy oči bloudily kuchyní a nemohly se nikde upřít; žena jeho povýšeně přešla kuchyní a odešla do světnice. Heinrich řekl jakousi nesrozumitelnou větu, na kterou se odpověď nečekala, kývl hlavou na Šugara a všoupl se úzkostně ke své ženě do světnice.

Ale teplé ovzduší bylo už roztrženo; zešedlo a zesychravělo všecko; přestalo zajímat i přímočaré a blouznivé vyznání Šugarovo, které se nyní zazdálo dětinstvím a nesmyslem.

Pochopil to Šugar sám a narovnával se k odchodu.

IV

Mdlé a neduživé předjarní slunko teče po ostravských ulicích. Roztéká se po kašovitých chuchvalcích řídkého sněhu, jenž jest už leda na výsměch, hraje si kmitavými zrcátky na kalužích, rozstřikuje ostré vějíře na výkladní skříně, na tabule, na okenní skla, na umazané svítilny.

Ať je vojna a ať se den dva cesty na východní stranu světy lámou – ulice je plna života a spěchavého víru, ale spíše horečného, neklidného než radostně tvořivého.

Výkladní skříně nezmlkly a nepřestaly hovořit svádivým domlouváním, ba jsou ještě drzejší a neomalenější, mluví křiklavější směsí barev a veselejším skákáním cen, ledaže na své lákání hodily cáry černožlutých pásek a císařské obrázky v strakatých rámcích.

446$

Chvěje se široká hlavní ulice, chvěje se starosvětské náměstí s dávnými domy a šedivou radnicí, kde jako by se navěky rozložil poctivý dech řemeslnických staletí, chvějí se zatuchlé uličky s podloubími, páchnoucími chodbami a černými krámky, chvěje se celé město šumem a spěchavými kroky. Rozhlédni se: černý hřbet uhelných hald bije až do těla města, dusný kouř koksoven a vysokých pecí plíží se ulicemi jako tvrdý a nedobytný jejich sluha; plamínky vyskakují skoro až do samých ulic, vysoké rudé komíny mávají čadivými pochodněmi a vysoká těžní kola nad domy, nad úřadovnami, nad hemžením lidí točí se ve veselém rozletu. A poslyš: mručivě a vítězně, brutálně a výsměšně zarachotí co chvíle železárny od Vítkovic, rozložité a slavné verky, černé a krvavé panství, sestersky spojené s šachtami a dílnami, s komíny a lokomotivami, ale nad ně sebevědomější a pevnější: neboť mají šaty z ocele.

Lidé jdou ulicemi a pospíchají, chvílemi se hodí rychlý pohled na výkladní skříně a rozložené bohatství nebo se ve zlomku minuty přeletí nová vyhláška a zase plyne nový úsek tekoucího a neumdlévajícího obrazu. Ti lidé jako by si byli vzájemně cizí a neznámí, poshánění z nerozmanitějších světa stran, s duší, která je plna záludností a sdílně se bližnímu nerozvírá; byla cizí, zádumčivá a zkřížená už jindy, ale krvavá maškaráda vojny je ještě víc odcizila.

Povozy jedou, těžké automobily rachotí v hlavních třídách, kočár se blýskne ve vyfintěné ozdobnosti, hladový kůň zápasí s naloženým vozem. Tramvajový vůz řinčí vedle chodníku a vztekle cinká: uhněte se, uhněte se! Kalužiny se pošklebují jeho nadutému spěchu.

Jeden člověk úslužně neuhýbá a vůbec ani nepospíchá mezi vířivým proudem lidí v ulici. Jde si vítězně a sebevědomě, ale jeho chůze je divná: opře se o hůl, poskočí si jako dítě ve šprýmovné hře, na okamžik se zastaví a zase si tak poskakuje, skoro by se mohlo říci, že si tak hraje, ale na hračky má už dospělou tvář, zkušené a zbojnické oči a příliš rozbrázděná ústa. Je to zřejmě mladý muž, a ne rozpustilý

447$

synek odněkud z havířské kolonie.

Ale ovšem: Je to Jakub Sršáň z Vítkovic, kdysi výhybkář ve verku a na haldě, potom voják a nakonec císařskokrálovský invalida.

Uhni se, Kubo Sršáni, z jízdní dráhy! Konduktér za tramvajovým sklem div z vozu nevypadne, jak zvoncem dává znamení. Uhni se přece, chachare, což je pro tebe široká třída a koleje? Ale Kuba Sršáň nemá právě chuti, aby poslouchal na povel podrážděného řidiče. Dívá se dokonce na štít protějšího domu: to je přece divné a směšné, jak si jakýsi blázen zastrčil císařský černožlutý praporek až do nejvyššího okénka!

Tramvajový vůz se zastavuje a řidič se vyklání. Má červenou naduřelou tvář a zlobné oči pod huňatou čepicí. Šermuje zlostně rukama a chraptivě křičí: „Maš zabedněne uši? Přišel si jak goral z lesuv a něviš, jak se musi v městě chodiť?“ Kuba sebou netrhne, ale klidně se zastaví. Hůlku si opřel na svítivém pruhu koleje a jeho oči blýskají docela nebojácně. Prohlíží si v nespěchavé pozornosti lidi, kteří sedí ve voze a jejichž tváře se směšně připlácly na zarosena skla. Aha, ta panička s napudrovaným nosem a širokou liškou kolem krku už křiví červenou pusinku a ten bradatý chlap v tvrdém klobouku rukama háže. Má naspěch, tramvaj mu beztak jede pomalu.

„No tak, hněš se, mord element!“ řidič už řve. „Roztahně se na ulici, jak by mu Ostrava patřila! Něchti, ať z voza slezu – polámu ti ešče raz tvoje křivé klepeto.“

To byly urážky, po kterých naskákalo Kubovi do oči plno jisker. Podepřel se plně o hůlku a mluvil k lesklým pákám, zarosenému sklu a naduřelé červené tváři důrazné věty: „Viš ty, čemu ja mam křivé klepeto? Tys sobě hověl v peřinách alebo v putyce – ty a všecko to panstvo, co se včil tak pohodlně rozložilo – a ja sem mrznul a dostal sem granatem do nohy.“

„Měl ti trefiť ešče do hlavy, abys tak němudroval!“ sprostě se zachechtal řidič a zase vztekle zacinkal.

448$

Ale tu již byl strážník, vysoká jeho přilbice s ostrým šišákem napřímila se na chodníku jako ztělesněná důstojnost a jeho věty zněly příkazem zákona, promlouvaného nestvůrnou hantýrkou: „Hybajtě s glajzu! A friš na tretuar, esli něchcetě byť co nejspěš v lochu!“

Kuba zvolna, nespěchavě ustupoval a řekl pevně: „Nono – trošku pomaly bystě měl mluviť s invalidu, co němože skakať jak lude se zdravými nohami!“

„Invalida, něinvalida,“ zarachotil policajt, „něptamy se vas na to a tramvajka kvůli vam se zastavovať něbudě!“ Cinkání tramvajového vozu zaštěkalo posměšným a vzdalujícím se pokřikem. Kuba poskakuje mezi lidmi na chodníku, ale naprosto neklopí hlavu po hádce s řidičem a policajtem. Ba naopak: je mu dobře po takové srážce. Prsa má vypjata a brada se zlobně vysunula. Co chcete, vy břicháči a vy navoněné paničky v kožichu, co chceš, ty rozkročený policajte v piklhaubně! Za vás za všecky ho vlastně bil ruský granát, za vás ležel v mazlavém blátě, za vás mrzl a ryl se do země! Ale před chvilkou si obešel všecky kanceláře, už má svoje zamaštěné a zašpiněné papíry plny razítek, už má tam napsáno a potvrzeno, že se propouští z vojenského svazku. Poctivě si to zaplatil!

A co – nakonec by se měl vyhýbat každému darmošlapovi a nicpotakovi? Panička se batolí, celý oblak protivné vůně dýchne do tváře, heká tloušťkou, ale Kuba poskakuje tak odměřeně, až paničce vrazí do ramene. Jak se zamračila nastrojená babice a jak se jí pudr sesypal s tlustého obličeje! Ale je to veselé a Kubovi se začíná taková hra skoro až líbit. A už tu bude věc ještě šprýmovnější. Tři bradatí a špinaví polští žídci v kaftanech a divných kloboucích, váleční uprchlíci, jak je hodila válečná vichřice ze zachvácených polských dědin sem na západ, rozkračují se Po celé délce chodníku a brebentí vysokými hlasy jeden Pres druhého. Kuba vypne hlavu ještě vzdorněji: jim by měl uhýbat? Nevidí ho, jak jsou zabráni do svých hádek, kšeftů a překotného brebentění, ale Kuba umí se holí otá-

449$

čet: poskočil krok a hůl zatančila uprchlíkovi těsně před nosem, takže úzkostně uskočil z chodníku do rozbředlé kalužiny a dlouhé pruhy vlasů na skráních se mu zatřásly. Židi překotně vykřikují nesrozumitelné hrdelné zvuky, třepou rukama, těsně se srazili, otírají si zablácené kaftany, ale Kuba se jim jenom široce směje do rozčilených vousatých obličejů.

Ale nyní bude kousek nejvážnější, ze kterého bude nejpořádnější šprým. To bude něco takového, jako když před dvanácti třinácti roky ve škole německému učiteli mazal židle a házel špinavé kusy hlíny. Nebezpečný kousek, a přece veselý. Lajtnantek jde, je růžový a kulatý, má ještě dětskou papulku, světlý kníreček jako sklizená sláma si potahuje a šavličkou břinká, a dvě frajlinky jsou u něho, cukrové a načesané, s vytaženým obočím a nakřiveným nosíčkem, cukrované mluví a hlavičku naklánějí. Lajtnantek se otáčí kolem nich – je opravdu k smíchu takový kohoutek, jak se vrtí a nožičkami hází. A tu se Kuba vypjal v plne vážnosti – pořádný člověk a pořádný voják proti lajtnantskemu usoplenci – krok dělá dlouhý a rozběh holí široký, až kruh dosahuje ke stěně domů, a jedna slečinka vypiskuje a velmi škaredě si maže botičky a pan lajtnant cinká šavlickou o dláždění. Kuba jde dále, nevšímavě, krok jeho je odměřený a jistý, krok člověka, kterému na světě nezáleží. Ale slečinky pískají, poplašené myšky, které se dostanou na nebezpečné světlo, a lajtnantek je uražen ve své důstojnosti. Před Kubou poskakuje růžová tvářička s nažloutlým chmýřím, bílá rukavička se zmítá v nesmyslném kolísám a tenký hlásek sípavě přeskakující drtí německé vyhrůžky a polosrozumitelné nadávky. Ale Kubovi neodchází posmevačný úšklebek z širokých úst a odpovídá pevně: „Něrozumim!“

Lajtnantek sbírá drobty českých vět, jedna slečinka mu pomáhá, ale to je ještě směšnější a bezradnější. Nadávky nedráždí a nezraňují: jsou jako cirkusový šprým. Lajtnant křičí o policii, ale piklhaubna není té chvíle nablízku

450$

a Kuba má plno jistoty. Věděl by docela dobře, jak lajtnantkovi odpovědět: ráz dva holí a pan lajtnant by se válel v rozmoklém sněhu na tramvajových kolejích, s cinkající šavličkou po boku. No ovšem – kdyby byl ve vojenském mundúru, to by se musel hodně spěšně ztratit do boční uličky a lajtnantkovi salutovat, až by mu ruka zdřevěněla, ale teď nemá vojenského nic, leda tu ožebračenou nohu!

Zdvihl hlavu a řekl s přepjatou, urážlivou zdvořilostí:

„Němějtě za zle a odpusťte chromému člověkovi, co se tak bidně po ulicach musi belhat!“

A už zase poskakuje pevným krokem, rozběh, přisunutí, opora holí; nevšímá si už lajtnanta ani slečinek a jeho tvář má spokojenou, širokou brázdu. Cítil, že si pohrává s ohněm a trochu ho mrazilo v zádech – ale vlastně je příjemný šprým, při kterém se člověku trochu kůže svírá. Není to ani granát, který vyskakuje nad hlavami.

Ale když přichází na rynek a stará radnice se podívá povýšeně na jeho skákavý krok, smích kolem úst mu nepříjemně tuhne. Dvě slečinky – což kdyby jedna byla jeho sestra Maryča! Dost možná, že i ona s načesanou hlavou a napudrovanými skráněmi poskakuje vedle takového oficirka, aby dostala peníze, cukrovinky, strakaté hadry na tělo.

Odplivuje si docela zbytečně. Lidé přecházejí vedle něho, ale už nemá chuti, aby dělal šprýmy a razil si cestu středem chodců. Nová skupina židovských uprchlíků zaplní chodník překotnou motanicí nesrozumitelné řeči, ale Kuba se raději odvrací. Jdou jakési robotnické ženy se zarudlýma očima pod strakatými šátky. Čtyři vojáci se snaží udržet pevný krok v rozmlácených botách, jimiž se brouzdají v kalužinách. Zase nějaká nastrojená uniforma. Úlomky vět se třesou: krátké a měkké. Domácí nářečí je pohlcováno německým výkřikem a hrdelným židovským švadroněním. Podloubí v ulici pod radnicí je temné a sychravé. Leží tam ztuchlý vzduch za několik staletí. Ale v krčmách je světlo, žluté a protivné, jak je vždy za dopoledne.

451$

Kuba sedí za stolem v hospodě. Lampa mu přímo bije do očí. Odsedává víc do kouta blíže k starému vousatému člověku, který klímá nad skleničkou kořalky.

Utahaná a mrzutá sklepnice neochotně se vleče k němu. Má podlité oči a modré spánky. A co možno pít za sychravého dne a za válečné újmy a všeobecného švindlování? Sklepnice nese ve sklenici vařenku, pronikavě vonící vařený líh s cukrem a kořením.

Bůh sám ví, z čeho se vyrobil ten ohavný alkohol, ale má dobrou vlastnost: zatřese vnitřnostmi a ostře zahřeje. Oči mají zase světlo a hlava se pozdvihne. Usrkneš, horká a vonná pára ti zalije tvář a potom cítíš, jak ti roztavené horko plyne do těla a rozlévá se žilami.

To je pocit příjemný. Kuba opřel hlavu o vlhkou zeď a přivřel oči. Chacha, jak prskali ti galicijští žídci! A jak se nadýmal lajtnantský syneček! A přece … a přece … není to vlastně šprým nadočista hloupý, zrovna tak, jak když za školáckých let okno kamenem rozbil? Byly by kousky a byly by šprýmy … Pravda, vysokou pec nerozbije ani červený komín k zemi nestrhne … Ale kdyby tak v uličce … hehe … za večera a v mrkavé tmě … potkal. … no … třebas toho generála, co rozsudky podpisuje ..: šugar o něm vykládal, je prý malý a tlustý, hlava se mu k zemi naklání a ruce má na zádech složené … Bodnout ho, až by bez hlesu duši vypustil… Pěknou kuličku mu pustit mezi žebra, že by ani nestačil zakřičet na patrol, na piklhaubny… To by nebylo: hřích a nespravedlivost, na duši nepravost uvalit… Ale věc nesmírně dobrá, spravedlivá, poctivá … až by ležel ve tmě v uličce … Zub za zub a oko za oko … Hehe … a nesmí se prý střílet ani zabíjet –

I v očích už je teplá vláha; vařenka naplnila hlavu. Kubovi je dobře a příjemně. Usmívá se sám sobě: Kubo … , generálům chceš kuličky do žeber posílat a před několika týdny ses uhýbal před každým špinavým kaprálem. Generál … ale za tím jistě i v nejtemnější a nejodlehlejší uličce

452$

někde u Fifejd, přijde-li tam kdy, krade se detektiv s revolverem v kapse … a to by byl rozsudek nadmíru krátký, až by tobě kulička letěla týlem …

Nesmyslné myšlenky, ale je dobře při nich. Nejnádhernější je to, co se nikdy k člověku nepřiblíží.

Uhýbá se ještě víc do temného kouta, ale tím probudí souseda: ten zdvíhá těžká víčka a oči jeho zmateně těkají. Má hubený obličej a převislé kníry, temné rýhy plné uhelného prachu prorývají čelo. Vypil kloktavě zbytek kořalky a pohodlně se rozložil.

„Zda se mi, že tež tak rad uhýbatě do ťmy jak ja,“ řekl těžce Kubovi; řeč jeho nebyla lopotná z kořalky, ale z přirozeného návyku lidí, kteří málo mluví.

„Ja mam světlo rad,“ směje se kamarádsky Kuba, „před vojnu sem robil na haldach a měl sem nejvěči potěšeni, jak se struska vylila. Ale takovu lampu měť nad hlavu, co do oči bije – „

„No – ja sem už navykly ťmě – kývá hlavou soused, „dyž člověk kope v šachtě pětatřicet rokuv, děň ze dňa, potem už je mu jedno, esli je teho světla věc či meně. Beztak … spěš lebo něskorši… Člověka klepně kameň do hlavy lebo gaz ho zadusi – no … a budě ležeť v černe zemi, nadycky ve ťmě a nadycky bez světla. Može sobě zavčas zvykať,“ – a chrčivě se zasmál.

Tu Kuba pocítil nesmyslnou a honosnou touhu, aby vyzdvihl své vojenské utrpení. „No ja sem te věčné ťmě byl hodně nablízku,“ řekl až s chlapeckou nadneseností, „jak litaly ruské granaty, v každým byla nějedna smrť a voják mel o věčny kvartyr postarané.”

„Vy stě z vojny přišel?“ řekl havíř nevzrušeně a skoro bez zájmu.

„Aspoň noha to musela odnisť, dyž hlava zůstala zdrava“ odpověděl Kuba zvýšeně.

„No – ,“ a havířova řeč byla bezbarvá, jak sobě převislý knír utíral. „No – tež sem už všelijake kusky v životě zažil. Pětkrať sem byl ve špitále a třikrať mi nohu řezali. Raz mě

453$

zasypalo, ale tenraz sem už poručenstvi robil. To je tak všecko dočasu … pětrazy ve špitále a pošeste na krchov … A či ja vim kdy? Dnes na večerni šichtě lebo za tyděň?“

Slova jeho se kladla jako těžké kameny, neohlazené, neozdobné. Kubu bodlo: nevysmívá se to havíř jeho vojenskému zranění a místo toho klade život svůj?

„To stě tak jako voják,“ řekl neobratně, jen aby něco pověděl.

„Voják – kdo dněs neni vojak?“ mluvil havíř do své sklínky.

„Kdo neni? No, podivajtě se baj na mě – ja už něsem a na věčné časy něbudu.“

„No, na dva dni, na tyděň. A potem – šak uviditě … hledajtě sobě kus chleba … a budětě zase voják – pod vojensku poslušnosťu.“

„Ja budu dostavať přece vojensku penziju – dyť sem invalida.“

Havíř chrčel do svého huňatého kníru: „No – nězda se mi a něvypadatě ani na to, že bystě chtěl za měsic umřeť. Ale bylo by to lepši: truhlu sobě obstarať, měko sobě pod hlavu postelať … a potem … sbohem, světe, a sbohem, šachty a verky.“

Kuba neví, co by měl havíři odpovědět, a ten mudruje těžkopádně nad politým stolem: „Voják – a dy ja sem byl věc vojákem a sem věc pod vojensku komendu, ež stě vy byl … Kaj s vami smykali … v Galiciji, v Rusku či v Srbsku? No … a podivajtě se – šachty a všecky verky a všecky fabriky … to dněs je kus vojny … Po placu chodí voják s bajonetem a v kancelařu sedí jakysi oficir – co, pěrun tam vi, jaku ma šaržu, nikdy sem se v tych hvězdičkách pořadně něvyznal. Řekně a jeho slovo je jak zákon. Co je včil inžinir? Zavodni klobukem div zem nězameta, dyž oficira potka. K smichu je to, že se přece našel věči pan. A každý haviř-vojak. Posluchať a robiť – bo je zle. Do ďury tě strča, ale to ež po šichtě, jak už maš kosti pořadně

454$

pokřivene. A měj hlad a mrzni, dyž nětahněš věc ež ten kuň, co na dole vuzky s uhlim tahně. Všeci posluchať – a všeci vojáci. Voják – no, to je haviř, co třiska kylofem do uhla … no, to je i ten poslední synek, co vuzky potlača … ale baj i ta děvucha, co se na haldach ohýba … Všecko, všecko, dozorci, inžiniři – „

Bručivá sklepnice, všecka jakási umouněná a zpřelámaná, stojí před stolem a bere sklínky.

„Ja platim,“ vzkřikne Kuba se vzpupným pohozením hlavy, „nam obum ešče raz – „

„Viděť, že ešče něplatitě z vojenske penzije hučí havíř nijak nezměněn, že se dal Kuba do placení. Ze sklenice vařenky se kouří, kořalka hraje namodralým leskem.

V druhém koutě hospody pět lidí se hádá o jakousi hloupost a mluví těžkými jazyky.

„Co je člověk za vojny?“ bručí havíř spíš pro sebe než pro Kubu a pro hospodu. „Byl otrok před vojnu, včil je otrokem dvakrat věčim. No ticho, aby v kutě špicel něseděl … Inžinir prve a dozorci a beamtři – to pohaňali pro kapital, aby se měli pani ve Vidňu dobře … a včil pohaňaju i pro ně i pro vojnu … No … už nic jiného nězbyva ež napiť se. A povidaju, že ani teho něbudě, piva něbudě a kořalky něbudě. A chleba něbudě a masa něbudě.“

„A jak budě tak zle, budu lude pořad otročit?“ šepce rozpálený Kuba havířovi do uší.

„Co by jiného robili?“ hučí havíř nesrozumitelně a hlavy nezdvíhá.

„Všeci chudobní … všeci se vzepřeť a biť proti něspravedlivosti světa „ zmateně a přerývaně vyráží Kuba šeptavá slova

Havíř si odkašlává, jak by se dusil. „Kdo neni vařence zvykly, vleze mu brzo do hlavy – chraptivě mluví. „Plevy smy všeci, plevy. Meně ež to uhli, co se v šachtě roztřiska – „

„Němuseli bysme byť jak plevy,“ mluví Kuba, kterému oči hoří opilostí.

455$

„Esli mate hodně peněz … lebo ešče lepši: šachty, fabriky, verky … esli možetě prodavať šaty a plátno … no … aspoň esli matě poradny selsky grunt … něpravim – ale Kubovi přetékají ústa sdílností a rád by starému havíři, kterého viděl poprvé v životě, vypověděl co nejnaléhavěji své životní osudy, aby se vyzdvihl v jeho očích.

„A to do zlořečene země!“ vykřikuje, zatíná dlaně v pěst a bije na stůl. „S člověkem divně život zatoči! A vy se myslitě, že ja sem se narodil pod lávku a že sem měl byť od narozeňa otrokem ?“

„V Ročildovym zámku stě se narodil?“ posměšně končí havíř, ne opilý, jen o poznání těžkopádnější.

„Ni u Ročilda. Ale muj tatik byl Oberva … Jakub Oberva … šak po nim mam to hlupe dědinské meno … bohaty sedlák a burmister z Lipiny … patřilo mu poli daleko široko.“

„Něznam,“ řekl havíř úsečně a díval se bez nejmenší zvědavosti na rozrytou plochu stolu.

„Jak bystě znal … pětadvacet rokuv už leži na krchově … Hehe … pně chtěl ze země lamať a střeva sobě potrhal či co takového … přec enem byla zem silnější ež un – „

„Tuž co má byť s tym?“ hučel havíř.

„Ten Oberva … bohatý chlop … to byl muj tatik. Němanželsky, nevzal se potem moju mamu – „

„Ja vam možu dale dopověděť,“ kýval havíř hlavou. „Vašu mamu se ten bohatý sedlák něvzal … no, to neni možné, to by se svět naruby obrátil, beztak něměla peněz ani poli … vzal sobě jinu, lepši, s penězami či tak jaksi … a vaša mama se potem vydala, to se vi: robotnika se našla, s nim měla zase tři či štyry děti … všeci stě byli natlačeni v male ďuře – no, bylo to takové?“

„Vy znatě moju mamu?“ diví se Kuba.

„Jak by tež tam!“ pohodí havíř netečně hlavou. „Nikdy sem ešče v tych vašich kutach něbyl – člověk pomaly zna enem cestu z kolonyje na šachtu a někdy do Ostravy k ži—

456$

dovi do putyky … Ale vitě, takových paduv se staně … že by se ani něsčitaly. Ja znam děvuchu, co pry měla cosi s panem betribslajtrem z šachty – no, paru rýnských dostala, včil je z ni ohrabovačka, a to jeji děcko je nejšpinavějši z cele kolonyje – „

Ale Kuba nechce doznat, že jeho osud je zcela bezvýznamný, obyčejný, jako desítky osudů jiných. Vypíná se, je překotný, věty mu neklidně vyskakují: „Dyž sobě rozvážím … dybysem byl u teho taty … byl bysem bohatý byl bysem jisto študyroval … panem byl bysem … a to by člověk hlavu o zeď bil, jak takové myšlenky do hlavy naskakuju … Potem grunt přišel do cizich ruk, synek.jeho se zabil a vdova blázni či je na hlavu němocna – „

„Viditě – možete v tym vidět trest boži, že vas odhodili,“ hučí zase havíř.

Ale Kuba se rozčiluje víc a více: „A co ja mam z teho, z božich trestuv a z němoci? Byl sem tam … ešče před vojnu … a že tež rai cosi patři … ale oni mě chytili a že pry sem chtěl zapaliť … no – na co bysem zapiral … byla by to moja nejvěči radosť, dyby byla zhořela stodola, grunt a všecko … chytili mě, četnik mě odkludil, do kreminala mě strčili, před sud mě postavili … A že pry sem palič … Poseděl sem se enem paru tydni, šak to byla dobra škola a nic mi dokazať němohli – „

„Někdy něškodi ai kreminal poznať… včil za vojny to neni ani nic nového,“ mluví havíř nad stolem.

„Něškodi, něškodi, ale ztěknuť se možu, dyž na to myslím – „

„To něpomože. A tak se ta písnička skončila?“ „Načisto ni… Považtě se, na vojně sem se zešel ze synkem teho včilejšiho sedlaka, co drží obervovsky grunt. Bernat se menuje. Tuž teho mladého Bernata sem na vojně natrefil, jak smy ustupovali, u lesa ležel, hlavu měl potlučenu, nikdo se o raněné tenkráť nestaral – „

„Jisto stě mu pomahal – „

„Pomahal … ale, na mu dušu, v prvni chvili sem měl sto

457$

chuti: ešče jednu mu dať do hlavy – „

„To by bylo chlopske a odvažlive,“ vysmívá se havíř zcela nepokrytě.

Kuba je zchlazen a zaražen: „To se vi, že sem se ho ujal. Do lazareta sem mu pomahal. Ai pismo mi dal pro svojiho tatika.“

„To sobě možetě dať za rámek nad lože,“ mluví těžce havíř a bručí na sklepnici, že bude platit. A dříve než se zamračená sklepnice vybrala z druhého kouta, ťuká na rozbitý stůl prstem starý muž, který velkou část života prožil v uhelném prachu a mezi lesklými balvany, a opakuje jednotvárně: „Plevy, plevy … před vojnu smy byli plevy, k robotě a k zdychaňu … a včil … a včil … enem se napit …“

Kuba neví, pokud se havíř vysmívá a pokud mluví vážně. Jsou už ven z krčmy, denní světlo kalně proráží zatuchlé kouty uličky, lidé se hemží, z krámku vykřikuje prodavačka vysokým hlasem … havířské ženy, jacísi lidé z okolních dědin, z moravské i slezské strany … vojáci, bradatí židi … potom je rynek chytil zase širokou plochou a štíty staroměšťanských domů …

Havíř našlapuje těžce, jako by šel v té chvíli o několik set metrů dole, pod zemí v uličce šachty, a nesrozumitelně bručí. Kuba poskakuje vedle něho, holí se ohání a snaží se zachytit smysl jeho hučivých, drcených slov. Rozumí mu napolo: havíř opakuje své jméno, udává byt v kolonii a pozývá ho, aby k němu přišel. „Marynčak, rozumitě, Marynčak – „ Rozloučení bez velkých řečí. Havíř se ani neobrací.

Kuba, unavený silným alkoholem, zmalátněly závanem ostrého vzduchu, stojí chvíli na náměstí a dívá se za havířem: ten se pohybuje těžkopádně jak otupený a sedřený kůň před vysokým nákladem; jde se sklopenou hlavou Mostní ulicí k Ostravici, k Polské Ostravě. Lidé proudí, hovor, utlumený pískot, hlomoz, rachocení vozů. Ale Kuba slyší jasně i v té změti hlasů a šumů dopady havířských nohou a jednotvárné opakování: Plevy, plevy, otrok, otrok –

458$

V

Přijde sobotní odpoledne, stará Vahalová podle vryté zvyklosti, jak se naučila kdysi za mladých let, rovná otlučené hrníčky a otírá je hadrem, omývá stůl a s těžkým vzdycháním vyklepává proleželou pokrývku. Kuba sedí v koutě, je mrzutý, překáží; obloha se dívá namodralým pruhem.

Jen hlavu lehce zdvíhá, když vrzají dveře a do kuchyňky vstupuje Šugar, spěšnější a udýchanější než jindy; už si příliš zvykl jeho dobromyslné a dětské tváři, tak divné pod huňatými vousy, jeho pomalé spisovné řeči, která si po svém upravovala nářečí, jeho průpovídkám a přímočarým životním radám. Poseděli spolu několikrát, pohovořili, Kuba byl vydražďován jeho pomalými a kazatelskými větami, vybuchoval, vysmíval se, stavěl jeho životní moudrost na hlavu, ale nakonec se rozcházeli jako kamarádi, kteří se nedohodnou a kteří k sobě podruhé sednou zas.

„Slava – stryk Šugar něsě pakliček!“ vykřikl hlučně a lhostejně.

Ale zarostlý voják ani si sednout nechce, ani čapky neodkládá.

„Dnes nemůžu, nemůžu – ,“ vykrucuje se ke dveřím, „pan obrlajtnant dal mi dovolenou na zítřek, až v pondělí mám být zpátky.“

A vytahuje žlutý lístek z kapsy, pečlivě složený jako nejposvátnější doklad.

„To užijetě něděle – ,“ směje se Kuba, „doma se posaditě k mise koláči – „

„Není jich u nás, není,“ kývá Šugar hlavou, „těžko se začíná žít i po dědinách.“

A pak najednou rychleji pohnul: „Moh byste třeba zabrat se mnou a podívat se k nám na neděli – „

Kuba sebou ostře škubl: „Vy stě dobry, stryku, ja s takovu nohu možu dělat tři hodiny marš – „

„Ale, ale,“ zasměje se Šugar jakoby dobrému vtipu a nachýlená hlava se mu třese, „ani já dnes nemám poutnické

459$

nohy. Ale pojedem na robotnickém voze.“

„Aha, to je co jiného … zapoměl sem, že je dnes sobota a že hameraci odjižďajů do dědin.“

Nedává se dlouho pobízet. Odhazuje kabát, převléká se, na matku ostrými otázkami křičí. A už je hotov: ještě si černé, nepoddajné vlasy, které se vždycky tak divoce na oči hrnou, prudkým trháním přečesává a hodí pohled do zamlženého zrcátka v koutě.

Před špinavou a roztlučenou hospodou stojí tvrdé selské vozy s těžkými deskami místo sedadel. Kupa lidí už je na některých natlačena; to jsou hnědé včely, které se přilepily k sobě a temně bručí. Z hospody se trousí opozdilci, házejí propocené rance do vozu a namáhavě se tlačí na kousek volného místa. Ostré pokřiky a drsné vtipkování, když je noha příliš neobratná. Výkřiky směrem k hospodskému vchodu, z něhož se kouří teplá a šedavá pára. Kdo ještě chybí? Koníčky – vjo – zapotíte se pořádně, potáhnete dvacet robotníků z šachet i z hamer, co si chtějí vydechnout jeden den v týdnu doma v roztroušených dědinách mezi dětským křikem a první vyrážející trávou.

„Kamarádi, neodjíždějte!“ volá Šugar a směšně zdvíhá ruku nad hlavu. „Ještě dvě místa mi nechte, dvě místa!“

Z natlačeného houfu vytryskne hlučný, veselý smích; tak se vítá povedený šprýmař, tak se vítá hýčkaný chlapec nebo dobrácký člověk, smíchem trochu zlomyslným, ale neurážlivým.

„Misto, misto – zrobtě misto pro pana generala Šugara,“ křičí posměvačný hlas. Nová vlna smíchu, hluboké hlasy, šprýmy, tlačenice se uvolňuje.

„No – já jsem voják z poslední řady, ale vedu vojáka opravdového, invalidu, pusťte ho, prosím vás!“ dobromyslně žadoní Šugar.

„Enem kusek mista,“ Kubův hlas zní pevně, „ja se umim pořadně skrčiť – člověk se naučil ve vojně a na frontě všelijakým věcam!“

Už sedí oba, Šugar vpředu a Kuba u hranatého havíře,

460$

umouněného, jen jakoby zlehka umytého, se zažranou uhelnou špínou do vyhublých tváří; ten podstrkuje veliký ranec Kubovi pod nohy s drsnou starostlivostí, aby si pochroumanou nohu neotlačil.

„Pohni se už, saloni voze,“ vykřikuje jakýsi šprýmař, „ani minister, ani generál tak slavně něvandruje. Ešče chybi, aby nam kapela zahrala – „

Zpředu se ozývá vtipkování se Šugarem: „Že je pasiršajn pěknější papir ež svate pisma a všecky knižky na světě?“

Šugar neodpovídá, hlavou dobromyslně pokyvuje a ústupně se usmívá.

Ale kopyta hubených koní už bijí do dlažby, vůz vrzá a skřípá, těžký lidský chumel se otřásá v rytmické pravidelnosti jako jedno tělo. Řeči vykřikované v hlučné nebojácnosti – vtip i zaklení – obžaloba vojny i verků – střízlivé počítání vydělaných korun … Aby pěrun bil do života! Ale hned zase neotesaný vtip šlehne temným natlačeným houfem.

Dlouhá a táhlá ulice se rozvírá, domky vyskakují do cesty, strom žalobně se rozpíná holými, černými haluzemi. Poslední šachta se dívá tvrdým nakupením červených cihel a vysokou těžní věží. To je všechno Kubova domovina a jeho oči nepokojně těkají, takže jenom nepozorně odpovídá na řeči a vtipy. Zde se toulával v dětských letech a rval se s kluky, tam za červenými, natlačenými havířskými domky vkrádal se do polí, aby užil několika hodin divokých zápasů, na druhou stranu chodíval na haldy, na dlouhé kopcovité pruhy u Ostravice, kam se vyváží žhavá struska z verků a odpadky. Tam běhal po kolejích před verkovní vztekající se lokomotivou, odraný a okřikovaný feršiber, tam mu prsty mrzly za krutých zim, ale tam za letních nocí vysoké hvězdy svítily do rudých záplav, když se k vozíkům kradly nebojácné děvuchy a staří ztroskotaní chachaři. Kdo tam jezdí po kolejích, kdo háže výhybky, kdo je trochu víc než otloukávaný psík? Podívá se tam jednou, podívá … všecko musí znovu vidět, každou nepatrnost… A už potrhl

461$

hlavou, zasmál se, odpovídal svému hranatému havířskému sousedu a v nahozených větách naznačoval, kde byl na vojně, jak se žilo a jak přišel k zranění.

Ale brzy se jeho věty neurčitě lámaly: několik selských gruntů stálo u cesty mezi robotnickými a řemeslnickými domky, poslední ostrovy staré selské minulosti, než všecko k sobě přitáhly a na všecko znatelnou pečeť vtiskly kovové ruce verků … to je Lipina, dědina jeho minulosti, zde rostl v bídě, zde chodil první roky do školy … v letu se kmitl štít Obervová gruntu … to je kout světa, který ho bude zraňovat a bolet do nejdelší smrti … hola, jeďte co nejrychleji, aby se přejelo prokletým pásem cesty, který by měl býti spálen nejpalčivějším ohněm z hald na prach a popel – – A teprve když se ukázala stranou Dubová s přikrčeným dřevěným kostelíkem, zasmál se podruhé a rukou zašermoval do sychravého vzduchu. Co ještě … aby si tak staré chrobáky vytahoval z hlavy … na to všecko je kdy, na to musí být kdy –

Šugarova chalupa byla potopena v šedivém oblaku předčasného stmívání, když k ní od silnice klopýtali po rozbředlé mezi, plné hnědých a zelenavých skvrn. Byl to ubohý baráček, starý a těsný, přikrčený k drobné zahrádce mezi dvěma mocnými lipami, jež stály přísně na stráži, ztracená chalupa stranou ostatních domků a selských gruntů, jako stvořená buď pro vyhnance nebo pro zarputilé samotáře.

Ale už na prahu stála vysoká, kostnatá žena, zatočená v jakémsi starém šátku, zastínila si oči a vyšla několik kroků před chalupu. „Tato – tos ty?“ zavolala hlasitě a živě.

„No, vidíš,“ Šugarův hlas se dětsky zabarvil a jeho zdůrazňovaná spisovná řeč zazněla v té chvíli jako školské nesmělé odříkávání „a dnes jdem dva … povídal jsem kamarádovi Sršáňovi, dobrému známému, aby si vyjel podívat k nám … na oplátku, když já často vysedám u nich – „ Šugarová jenom lehce hlavou trhla, přehlédla si Kubu rázem a její pevný, velitelský hlas měl srdečné teplo: „Ale to je dobře … vitam vas k nam … i dyž u nas něuviditě

462$

leda trochu bidy – „

„Pani Šugarova … něhněvajtě se na mě,“ omlouval se Kuba a chtěl se ukázat co nejzdvořilejším, „přišlo to tak zněnadaňa, že vam idu na krk a že sem na chvilku utik z vitkovskeho pekla – „

„Matě pravdu, peklo … ale dněs je cely svět jedno velke peklo – „

Všimla si, jak těžce jde ke dveřím, a Šugar už rychle poučoval, že kamarád přišel z vojny, že je invalida, že byl postižen na frontě ruským granátem.

Světnice byla nevelká, nevysoká, ještě o dřevěných mocných trámech, po nichž petrolejová lampa házela kmitavé zážehy, ale Kubovi se zazdála v té chvíli nezvykle čistá a teplá – – něco docela jiného než jejich kuchyňka, věčně zavlhlá a natlačená … jako by ten kout byl na sta mil od Ostravy, od šachet a verků, od špíny a hřmotu …

Kuba sedí za stolem, pohodlně se rozložil, oči jeho klouzají z předmětu na předmět… Šugar se převléká, hovoří, řeč jeho se nese k nízkému a začernalému stropu kazatelským poučováním, ale v té chvíli divně příjemným … Šugarová přechází, zřejmě cosi chystá, utrousí lehkou větu, zasměje se … Kuba se jenom podíval do její tváře, ustarané, ale neznavené, ostře rýsované, vrásčité, a rozumí v několika minutách, o čem ho nemusí už poučovat nikdo: všecko drobné, těsné a srdečné živobytí v tomto přikrčeném baráčku je v pevných kostnatých rukou ženských.

„A Lida, kde je Lida?“ ptá se Šugar ženy.

„Zašla do kupca … bylo třa ešče na nědělu paru hlupot nakupiť.“

Kuba zdvihl zvědavě černé oči na Šugara a ptal se tím pohledem.

„Ale to je dcera … byla na službě a je na nějaký čas doma – „

„Viditě,“ se smíchem zavyčítal Kuba, „o všeckym smy už mluvili, divné i jinači věci smy sobě pověděli, a přece stě se esce něpřiznal, že matě ceru – „

463$

Rozpačitý smích se ztrácel v huňatých vousech Šugarových.

„Pani Šugarova,“ řeč Kubova chtěla být zdvořilostní, „ani o vas něvykladal … a to neni pěkné od něho – „

„Němějtě mu to za zle,“ smála se kostnatá žena, „naš tata na ledaco zapomeně – „

Šugar vstává, otvírá dveře do vedlejší místnosti: to je drobná dílna, ještě menší než světnice, s narovnanými kusy dřeva, nedokončenou prací a uklizeným nářadím, dílnička ubohá, která jistě svému řemeslníčkovi vydělávala jenom řídké korunky.

„Vidíte,“ mluví si Šugar do zarostlé brady, „to není fabrika, to je jenom vařtatík. Já jsem byl dycky jenom bednářík, bednáříček!“

A dobromyslně, plaše se usmívá, jako by byl nesmírně šprýmovnou věcí jeho těsný vařtatík.

Ale na zdi byla skřínka se zelenou záclonkou a oči Šugarovy úsměvně hladily ten kousek hnědého dřeva. Otevřel dvířka: ve dvou řadách stály knížky a brožurky, většinou v primitivních vazbách; jen několik svazků svítilo do šera zlatými jiskrami nápisů.

„Aha, tata su u svojich knižek, u svojich pokladuv,“ vesele se zatřepetal mladý hlas na zápraží, „vitam vas, tatinku!“ Kubu nadočista nic nezajímaly takové věci jako knížky a papíry; otočil se a stál proti vysoké a silné děvuše zamotané do šátků, začervenalé sychravým vzduchem.

„No, vidíš, hosta mám!“ protáhle seznamoval Šugar dceru s Kubou; ten stiskl podávanou ruku a černýma očima zachytil zarudlou plochu podlouhlého obličeje.

Byl trochu zmaten; děvucha se ani trochu nelekla jeho zbojnických očí s živými jiskrami, shodila šátek a stála před ním plavovlasá, mladá, veselá.

Kuba cítil, že musí říci na uvítanou něco lichotného, ale jeho věta neměla lehkosti: „Včil sem na stryka Šugara zly nadoopravdy, že něpověděl o takové šumne ceře!“

Ale sám cítil, jak to bylo řečeno neobratně: jako když si

464$

synek poprvé namlouvá děvuchu. Bylo to neobratné proto, že Kuba mluvil bezděčně pravdu.

„Řekla bysem, že stě velký šmajchliř – smála se děvucha, „šmajchliři dostavaju za pěkné slova po kolaču, ale my dněs němamy napečene – „

Kuba chtěl jí odpovědět, ale v tom okamžiku se zarazil: děvucha se znenadání otočila, a tu Kuba uviděl, že má na levé tváři velkou temně rudou skvrnu, jež se táhla od očí až k bradě a třepila se v ostré výběžky. Divná věc: dokud se díval na ni ze strany a ona byla obrácena k němu zdravou tváří, cítil se pokořen před jejím svěžím mládím a zdravím, ale nyní, když viděl, že je také zohyzděna, hlava se mu napřímila a skoro se až rozveselil.

„Tata vam něukazali knižek,“ hledala děvucha hovor, „to ešče před válku poslední grejcar sobě utrhli, nepili, někuřili, enem aby měli o jednu knižku věc. Tatinku, ukažtě,“ a sama vytahuje jakýsi naučný foliant s obrázky a v pevné vazbě, „s tym se tata pochvala každému.“

Přelistovala pár obrázků a už hned živě, vzrušeně vypravovala: „Je ternu paru rokuv, co přišel k tatikovi jakýsi pan na besedu, pry to byl profesor z Ostravy či redachtor, něvim sama. A mudrovali spolem dluho do noci a ten profesor se divil, jak su naš tata mudři, jak všeckemu rozumja, jak tak pěkně mluvja, tak jak ve škole a panaček v kostele, a potem tátovi poslal tu knihu na pamatku. Na te sobě tata hrubě zakladaju, že – ?“

Šugar se směje do rozcuchaných vousů, směje se děvucha i Kuba, aniž sám dobře ví proč. Ale je mu volno a příjemno, jak už mu dávno nebylo.

Z mis se kouří, všichni sedí za stolem, lampa pod dřevěným stropem se lehce kolébá a zavinuje do světelných kotoučů. Lžíce cinkají a slova padají mezi srkáním polévky; je to přece jen dobře: být v teple a mluvit s lidmi, kteří tě očima neprobodávají.

Šugarova děvucha sedí vedle Kuby, sedí stranou, takže nevidět její poraněné tváře. Všecko se na ní Kubovi líbí:

465$

její oči, její postava, její řeč, její smích. Zadíval se na ni až nápadně, když vstávala a když k němu obrátila zarudlou skvrnu obličeje. Postřehla to, bylo jí to podle všeho nepříjemné, ale řekla lehce hlavou pohazujíc a s bezstarostným přízvukem:

„To se divatě, jaku mam okrasu, co? Umitě zpivať písničku: Co to maš za lico, jak se jen podivám, zaboli mě srdco? … Vidítě, to mam z předešle služby … oheň se chytil v kuchyni, šaty na mě zhořely a trochu mi vystříklo i na moje ličko červene – „

Poslední slova přednášela, jako by při chudobné večeři zpívala písničku.

„Divám se – ,“ odpověděl Kuba neobratně, „bo každy poněščastěny člověk je mi – podobny – „

Potom mu zase staré jeho odbojnictví blýskalo jasnými plamínky v očích:

„To stě jisto za to dostala dobru nahradu, i za bolest … něněchala stě to přece enem tak beze všeckeho … bez vyrovnaňa, lebo bez sudu – „

Všichni ostatní se hlučně zasmáli jeho řeči jako podařenému šprýmu. Smála se i stará Šugarová:

„Naš tata a sudy! To stě trefil na pravého! Zaloby psať a ke staňu chodiť!“

„Víte,“ utrousil Šugar rozvážně, „paragrafy, advokáti, soudy – největší nepravost, největší mámení smyslů! Vždycky je lepší křivdu snášet než se honit po světských úřadech!“

„Tak smy tež křivdu sněsli,“ zatřepetala Šugarova děvucha plavou hlavou, „pani mi davala deset korun bolestného, ale tata mi zakazali a ja sem něsměla penize vzať – A dobře to bylo, že sem něvzala, tato!“

Náhlý výtrysk jejího smíchu pokropil zarostlou Šugarovu tvář.

„Dobře to bylo, žes nevzala! Byla bys zaplacena za bolest. a tak zůstane ta paní, co zavinila neštěstí, dycky dlužníkem tobě!“

466$

Kuba lehce vrtěl hlavou a nedůvěřivě nakřivil rty: takové rozřešení nijak se nelíbilo jeho přímočarému smyslu pro spravedlnost. Oko za oko, zub za zub! … Dělat milosti paničce! Ale ani žena, ani dcera neodporovaly starému Šugarovi, i když jejich úsměv byl shovívavě ústupný. Nepálilo jich, že panička, něznahaňba, chtěla zaplatit bolest chudobné děvuchy desetikorunou. A Kuba bloudil rozehranýma očima po obličejích těchto tří lidí jako po krajině, ve které se dobře nemohl vyznat a která vypadala jinačí než všecky ostatní končiny, které znal: nebylo křiku, zlobných pohledů, ostrého vyčítání. Všecko šlo pravidelnou cestou: matčina starostlivost a pevná ruka byla tak samozřejmou věcí jako veselý smích a pohození světlou hlavou dcery, všecko to patřilo tak k celku jako nezvyklé kazatelství a spisovatelská zdobnost starého Šugara, kterému nikdo nevyčítá jeho dětinského podivínství, jeho divných nápadů, jeho papírů, ale rozestírají kolem něho měkké teplo jako kolem velkého chlapce, trochu nemocného, trochu směšného. To bylo všecko jiné, než jak žil pětadvacet roků … bylo to tiché, nevysmívavé, pomocné … že ani sám nevěděl, jak by se na to měl dívat…

Ale zároveň pocítil nutnost, aby se sám vyzdvihl v jejich očích, aby ukázal, že i on zažil ledaco divného, co by stálo za zmínku. Bez velkého přechodu dal se do vykládání o vojně, sám se rozehříval proudem své řeči a znovu vyvolávanými představami … chtěl zaujmout i udivit … neobratnými a pospíchavými větami podával výjevy z haličských dědin, nocování po chalupách, v lesích i zákopech, ledaco přibarvoval a kladl rys trochu hrdinský na události průměrné. Ožil, jeho brada se bojovně vysunula, jeho oči se rozzářily tančícími jiskrami … a hle, vždyť Jakub Sršáň, kdysi vyhybkář a nyní invalida, není jen tak ledakdo … a ještě nechce odejít z chodníku do černého kouta, aby tam jenom naříkal o almužnu … Čas se valil mimo ten baráček mezi dvěma lipami a dřevěné hodiny sousedsky, uspávavě tikaly. Stary Šugar už byl zabrán do jakési knížečky, kterou

467$

tiskl k očím, ale matka Šugarová, byť trochu udřímaná, poslouchala s vybízivým úsměvem v kostnaté tváři a dcera měla stále veliké, jasné oči. A Kuba cítil víc a víc, jak ho ty oči přitahují … jak by jí chtěl hrábnout do světlých vlasů … pro koho jiného vykládá, před kým jiným chce se postavit na vysoký podstavec, aby nebylo vidět jeho chromé nohy?…

Tak se dal i do historie svého života … znovu prošly proměny obervovského gruntu a roky v červené robotnické kolonii ve Vítkovicích … znovu utíkal po kolejích a poslouchal, jak ve verku všecko rachotí, skřípá, hřmotí, stříká … ale vlastně, vždyť by chtěl ten život vysypat na podlahu pro ni, pro ni … aby i ona si řekla, že ten život stojí za zdvihnutí –

Když už ležel v dílničce na starém slamníku ve shlavcích a přikryt peřinou, byl divně rozlomen a nespokojen. Je to přece všecko tak divné, tak divné! Věty a smích procházely jeho hlavou v nesouvislých útržcích. Měl skoro až radost, že má Lida Šugarová popálenou tvář, která jí zůstane nadosmrti – přece nestojí nad ním příliš vysoko! A jak by stála: táta bednářík, bednáříček, jak se sám smál, s chalupou jak perníkovou, na službu musela chodit, má jenom robotné ruce, udřené, popraskané, ne panské. Ale on, co je on – invalida, žebrák! Posměšný hlas havířův z ostravské hospody mu zatančil jako bodavá jehla mozkem: Pleva, pleva, otrok, otrok!

Je přece jiná než děvuchy, které poznal. Než Fanka Pěluchová, do které se zbláznil před sedmi roky a kterou si domů vzal, úlisnou ještěrku, pohrávající si posměšnými slovíčky. Než druhá a třetí, s kterými chodil před vojnou po dva či tři měsíce. Jiná, jiná – ale nebyl by mohl říci, proč je jiná. A proč na ni musí myslet, když se nekonečná noc vtlačila na celý svět.

Zasmál se sám do shlavce pohrdavě: nemůže spát! Kuba Sršáň nespí – a pro děvuchu, kterou vidí dnes poprvé! Potom vrzly dveře – starý Šugar se ještě přišel přesvědčit,

468$

jak se Kubovi leží, ale Kuba zhluboka oddychoval, aby Šugara zmátl. Ticho, ticho … trámy chalupy zticha praskají a starosvětsky voní – voní zvláštním pachem i narovnané dřevo – ticho, ticho … lípy před chalupou se z mocného spánku hluboce protahují …

Druhého dne, za nedělního odpoledne, chytal Kuba nesmělé, neduživé slunce před chalupou.

Pár set kroků před ním je široká silnice, od níž vede mez k Šugarovi. Po silnici se kmitají barevné skvrny lidí … těžce se loudá povoz … přehrčel automobil … všecko jako obrázky, které se rozvíjejí na dalekém plátně – – a zde před lipami jest usmířené ticho, třesou se roztříštěné sluneční dukáty, zelené trsy trávy se tlačí z hnědých ploch. – Ne pár set kroků, ale tisíce a tisíce mil je vzdálena silnice, světlý řemínek, který šněruje a poutá svět, tisíce a tisíce mil daleko jsou lidé, kteří kupují a prodávají, vydělávají a ztrácejí, bijí se a umírají, v nedohlednu je vojna, generáli, vojenské komando nad robotníky, zde je vykoupený ostrov, kde lidé neproklínají život. Ještě kdyby tak Šugar nenosil pokrčený vojenský mundúr, který z něho dělá strašáka … kdyby tak si oblékl usmolenou modrou zástěru, postavil se ke svým dřevům, do stlačeného vařtatíku – nadoopravdy: každému by bylo možno říci: blázne, není vojny, není zabíjení, není ohňů, není hovadského života – –

Ale když přešla Lida Šugarová, nastrojená a načesaná, jeho myšlenky se zneklidnily.

„Čeka vas?“ zeptal se s úsměvem co nejlhostejnějším.

„Kdo?“ otočila se na podpatku.

„Či ja vim, jak se menuje? Něřekla stě mi – no ten vaš.“

„Ten muj?“ zpěvavě se nadnesla. „Zda se mi, že bystě se dobře hodil hledať poklady, najdětě podle teho i věci, kerych neni.“

„Kera děvucha se přizná, jak sobě odskoči na slovičko?“

„Včil, dyž je o synky takova bida? Dyž všeckych mladých a silných a švarných odvedli na vojnu?“ zavtipkovala.

„A řeknitě ešče: dyž zůstali doma chromi a staři?“ drsně

469$

se zasmál vtipem na sebe.

„Tak viditě a uznatě sam: neni v čim vybirať.“

Kuba se trochu rozmrzel: „Možná že ten vaš je na vojně. Piše vam

„Co dostanu za zpověď? Dyby sem řekla, že je na turecke hranici a že mi posila turecke psaníčka, kerych žáden přečitať němože?“

Roztáhla ruce nad hlavou, zatočila se a hlasně se rozesmála.

Kuba pochopil vtip: „Pomožu vam turecke psaníčka čitať.“

„S nejvěču radosťu, ež mi najdětě teho tureckeho vojaka.“

„Viděl sem na vojně, že je takový přistroj, kery člověka prosviti. Raz dva – a už viditě ve tmě všecky vnitřnosti, srce, pluca. To by bylo dobře měť včil takový přistroj a na vaše myšlenky se podivať, abystě zapirať němohla.“

„Něškodil by, esli opravdu je takovy čarovný a esli i vas by prosvítil.“

„Eh. co na mě! Ja sa přiznám dycky ke všeckemu. Včera sem vam vykladal ež skorém do půlnoci cely svůj život. Bylo to horši ež jeneralni zpověď lebo výslech před sudem. (Trhl sebou bezděčně: připomněl si v mžikovém přeletu, že i on stál už před soudem a že o tom včera nemluvil)

„Pěkně se to posluchalo – ,“ řekla prostě a srdečně.

Kubovi oči zasvítily. Utřel si v rozpacích vlasy; bylo mu, jako by ho někdo pohladil.

„Ale něpovidajtě, něpovidajtě – ,“ odporoval, „dobře sem viděl, jak se vam oči zaviraly, jak bystě měla na nich vahy.

Zatím si mocně v duchu opakoval: Řekni, řekni, že se to pěkně posluchalo.

Ale Lida se jenom úkosem usmála: „Ja někdy vidim i zavřenymi očami.“

… A pondělí časně ráno, vlastně ještě za tuhé tmy a za přísného chladu, tlačil se zase Kuba s Šugarem do hromo—

470$

tluckého vozu, aby odjeli zpátky do černého města, mezi šachty a železárny, do Ostravy, do Vítkovic. Lidský roj byl natlačenější a mrzutější než za sobotního večera: když se vyhrnutý límec, v němž ještě bylo zadýchané teplo jizby, drápal na tvrdou desku, nesl s sebou nevrlé hučení a temné proklínání života. Jíní padalo na svět a tížilo oči. Mlžná tma pohlcovala chalupy, z nichž jenom na okamžik vyskočilo rudé světýlko. Sbohem, meze, stromy, pokřivené chajdy, rozespalé děti a rozcuchané roby, sbohem čtyřiauvacet hodin hlubokého vydechnutí!

Ve tmě splývaly hlavy a ramena; na voze seděl jediný černý stín. To bylo natlačených patnáct či dvacet lidí. Stín se ani nehýbal; ustrnul v zimomřivém schoulení. Jenom když se opozdilec dral do temné skvrny, vyskočila mrzutá otázka, na kterou se odpovídalo ještě mrzutěji. Nač se vyptávat a nač odpovídat, když natlačený lidský houf žije stejnou bolestí: opouštějí bídu, které vojna odměřuje už tenké krajíčky a bídný omastek, ale přece bídu proteplenou a sdruženou … už zase přitahují jícny šachet a vrata mostárny, kotlárny, slévárny či jak se všecky ty jednotlivé verky jmenují… už zase čeká dozorce, mistr, inžinýr a rozeřvaný lajtnant nade vším.

Nechce se udřeným koníkům … ale šlehni bičem, aby se vůz rozejel! Před šestou musí být každý robotník na svém místě – jeden u své mašiny, druhý u těžní klece, třetí u koksárenských pecí. Mašina nečeká, a až sirény zařvou z plných plic, rozdýchá se a rozhýbe nanovo veliké tělo, které nezná smilování ani odpočinku. Začne se nanovo týden roboty.

Rachocení těžkých kol padá do tmy. Natlačený lidský stín na voze mlčí, ledaže si někdo zakleje, ale to už jako ze zvyku. Hlavy se klátí, podřimují – lze spát i v tom neklidném kolébání.

Jenom Kuba nedřímá, hlavu nekloní, neproklíná. Nemá jíní na očích, ale vidí jasně i ve tmě a jeho hlava je čistá. Zdá se mu, že je nezvykle silný, i když jsou na noze rány

471$

a musí se opírat o hůl. Smál by se po celou cestu, kdyby jeho smích příliš hlučně nebil do rozespalé mrzutosti ostatních.

I Šugar vedle něho podřimuje a hlavou kývá. A vlastně i ten pomalý rachotící vůz podřimuje.

Když dojeli za nevlídného rozednívání a Kuba se těžce dostával z vozu, vtipkařsky za ním hodil jakýsi havíř otázku:

„Šugare … to stě ze sebu vez ženicha pro ceru?“

Ale Kuba se nerozhněval ani trochu posměšným výkřikem. Rozesmál se hlučně a hůlkou opsal polokruh ve vzduchu.

„Čemu by ni, čemu by ni?“ křičel dravě a stál s vypjatou hlavou kousek u vozu, „či by to něbylo možne?“

A Šugarovi mluvil do ucha po několika krocích s hlučnou veselostí:

„Stryku Šugare … ež mě zase raz pozvetě k vam … na mu hřišnu dušu … něřeknu nikdy: ni!“

Smál se a holí tloukl do kamenité dlažby, jako by si dodával důrazu.

Dal se do kroku, ale zastavil se rázem, jako by si na něco vzpomněl:

„Bo ja – pravil pevně, „budu za vašu ceru chodiť!“

Šugar jenom hlavou zavrtěl a řekl protáhle, neurčitě: „No – no – „

VI

V noci kvetou rudé květiny, jež jsou za dne šedivé a zvadlé; noc svítí hvězdami a střízlivý den sype na ně hnědý popel; v noci dostáváš křídla, jež tě vynesou do výšin, a za dne vidíš, že to byly mydlinové bubliny, z nichž zbývá špinavá kaluž vody.

Kuba sedí v koutě neoblečený, neučesán, špinavý; okusuje

472$

si prsty a jeho pohled je zvrácen do prázdna. Potom vyskakuje vztekle a nerozumně, hopkuje po podlaze, rámusí holí, taktak že hrníčky z lávky neshodí, a zase těžce padá na rozvrzanou židli.

Stará máma stojí u kamen, vodnatelnýma rukama postrkuje hrnce, šedivá hlava se jí bezmyšlenkovitě klátí. Vzdychá hluboce, a když se otočí, její zoufalý výraz padá na podlahu jako kámen.

Měla ta máma kdy jiný pohled než tak unavený, naříkavý, vyčítavý?

To vyhání z kuchyně, z celého bytu, i když je jinak prázdno, Heinrich v kanceláři, jeho žena kdesi na neurčitých toulkách, Frantina ve fabrice. Z chodby slyšel vrzání, šplouchání vody, nezřetelné úlomky hovoru: to vylézají zeny ostatních nájemníků ze svých bytů, pozdraví se a šeptavě si vyměňují poslední klep.

Kuba se češe, uvazuje si kravatku, čistí si klobouk a mračí se, že má roztržen rukáv.

Křičel by do širého světa, nadával by, bil by. Ale koho, koho? Sám sebe, ubohou hlavu?

Chacha – to je opravdu veselé – císařskokrálovský invalida! Za starých časů stávali takoví slavní lidé, co jim kulka či granát ožebračil nohu, na rohu ulic a vyhrávali – Pánbůh nebeský tisíckrát zaplať za almužnu! Krejcar sletěl do nastavené zamaštěné čapky a navoněná panička přeplula vedle skrčeného lajermona. Aby do vás jasné hromy bily!

Na papírku už má vypočítáno, kolik dostane za svou nohu. Tenké krajíčky budeš hrýzt ze své penze, Jakube Sršáni! A od pětadvaceti let se život natahuje do nedozírné dálky – kolika krajíčky se má vystlat ta propast mezi pětadvaceti dychtivými, hladovými roky a mezi takovým plesnivým pokřivením, jako stojí máma u kamen a zhluboka oddychuje?

A co verky a co Rotšild s Gutmanem – ti nemají narovnat jeho chromou nohu? Nedřel se jim též, nepraskaly mu prsty v jejich robotě mrazem, netekly z jeho otročiny též

473$

groše do velikych kas do Vídně? A není to všecko jedno – židi, co mají pece a komíny, a generáli a ministři, co posílají lidi na vojnu? To jsou přece kamarádi – a jací kamarádi!

Chacha, Kubo Sršáni, blázne, macku pošastaný – a tys mluvil starému Šugarovi tak vesele, jako by to bylo do hospody jít a půlku režné vypít: ,Ja budu za vašu ceru chodiť!’ Chodit – invalida, žebrák, s kouskem papíru místo zdravé nohy! Pro tebe se vrátka zavírají i za vojny, i když je o chlopy taková bída!

Ale počkejte, počkejte – ještě se písnička nadobro nedohrála!

Lida, Liduša – Lida, Liduša – je to divné jméno – skoro panské, a přece se to tak kamarádsky poví! Li-da.

Máma zdvíhá znaveny obličej a bez příčiny třese šedou hlavou: „A co ty, Kubo, kaj maš naměřene?“

„Či se myslitě, že budu věčně seděť v zapařene kuchyni?“ vzdorně zdvihl Kuba bradu a potom posměšně pohodil hlavou ke dveřím do světnice: „To se vi – jizba je enem pro panstvo!”

Stará žena nemluví, zbytečně přestavuje hrnek a cinká lžicí.

„No, mamo – ,“ táhle praví Kuba a velmi pozorně si čistí kabát, „mam dvě velke cesty před sebu. Ani jedna neni hrubě daleko – a přece: su to velke cesty – „

„Mluviš jak maly synek, co sobě rad baje vymyšla – „

„Zadně baje – ale idě to do živého. Prvni cesta je: Idu sobě hledat robotu.“

„Robotu? S takovu nohu?“

„S takovu nohu! Idu do kancelařa na dyrekci!“

„Blázne – poletiš! Dybys aspoň uměl pěkně psať… lebo nad desku seděť jak Heinrich – „

Kuba už neposlouchá. Kabát je očištěn, kravatka uvázána, klobouk sedí na nepoddajných vlasech. A už schody vrzají a ulice pozdravuje kmitavými prškami světelnými, jako by se mouchy ve vzduchu honily.

474$

Kancelář přitlačí člověka k zemi a ohýbá mu hřbet. Snad je to z rozvěšených tabulek a nakloněných hlav nad velikými knihami.

„Co chcete?”

Oči jsou za velikými brýlemi, ale přece probodávají člověka, černé a našedivělé vousy se zlobně naježí a dlouhé prsty nervózně vykřikují: Jen rychle, rychle, není kdy!

„Robotu … prosim pěkně – „

To se ovšem mělo vyslovit jinak, ozdobněji a měkčeji, mělo se při tom zdvořile uklonit, ale co dělat, když v hrdle divně vyschlo a slova jsou těžká jak olovo?

„Jste od vojny osvobozen?“

„Přišel sem pravě z vojny.“

„Máte svoje papíry v pořádku?“

Listiny a knížka se opatrně vytahují a odevzdávají; je v nich zaklet lidský život.

Teprve nyní klouže pohled na nohu a na silnou hůl.

„Nezmýlil jste se? Zde se přijímají dělníci do závodů, zde není přece Invalidenhaus.“

Hlas je posměšný a řezavý, vysmívají se skla v brýlích, vysmívají se naježené vousy.

„Ni, nězmylil sem se … prosim pěkně …,“ s největším napětím ze sebe vyráží Kuba, ale cítí přitom, jak mu nepříjemně vlhnou vlasy, „ja sem před vojnu už robil ve verku … robil pořadně … a čekal sem, že včil … že včil se pro mě místečko najdě.“

„Jméno?“

Jméno sklouzne tak divně, jak by patřilo někomu nadobro jinému; připojí se oddělení, které ho živilo: cinknutí, mrzuté Halo, úsečný a polohlasitý německý povel; slova Padají do telefonu a letí bůhvíkam do kterého kouta bludiště, které straší dveřmi, nevlídnými tabulkami, přebíhajícími lidmi.

„Poslouchejte, člověče, co s vámi?“ Hlas je méně drsný a meně výsměšný. „Kdybyste měl zdravé nohy… ein. zwei. zítra byste moh s baňkou jít o šesté do verku. Deset, padesát,

470$

sto … každý by moh přijít, pro každého by bylo místo, každý by dostal práci. Ale … musel byste mít zdravé hnáty – „

„Prosím … robil sem … dyž sem měl zdravé hnáty – vyráží těžce Kuba.

„Zdravé hnáty… das ist Hauptsach – neposlouchá obrýlená hlava. „Verky … mein Lieber … to není Versorgungsanstalt … robit, robit potřebujem – „

Nyní poznává Kuba, že se přibližuje chvíle rozhodná, luk se napíná a je všecko v sázce. Teď je třeba udeřit na váhu největším majetkem.

Vypíná se, brada se mu vysune, oči zasvítí: „leh kampfte … für Kaiser und Vaterland – „

Tvrdá jeho němčina zní jako zaklinací formulka, které se naučil pro chvíli nejzoufalejší, aniž možno uvažovat o jejím smyslu; za nic na světě by se to neřeklo moravsky s takovou silou!

Oči za brýlemi se divně vykulují a kolem zarostlých vousů prohloubí se posměšná rýha. Potom úředník vstává, pronikavě bodá zkoumavýma očima do Kubovy tváře. Co ty oči zvídají? Jsi blázen, člověče, že věříš doopravdy, co tak slavnostně prohlašuješ? Ale slovo dlouho nepadne, ani posměšné, ani souhlasné, jenom nakonec ruka zamávne nevrlým posunkem.

„Ach, Jas ist eine andere Sache,“ praví jakoby lhostejne a opět si sedá ke tlusté knize.

Cosi listuje, tužkou ťuká do papíru a zase mluví tvrdou, knižní, těžce vyslovovanou češtinou:

„Potřebujeme lidí… do každého betrýbu je třeba lidí … ale zdravých, hlavně zdravých. O invalidy se starají jine úřady, ale my hledáme jenom silné …“

„To přece neni moja vina, že do mě udeřil ruský granat, mluví Kuba zarputile a tvrdě.

„Ani naše … my přece vojnu nevedem … a na frontu žádného robotníka neposíláme!“

Kubovi se ruce třesou. Ještě okamžik … a cítí to zcela

476$

zřejmě, nezdrží se a vyskočí, ať se stane věc nejstrašnější: udeří do blýskavých brýlí, zařve, až se kancelář zatřese a tabulky spadnou ze stěn! Ať ho hned odvedou do kriminálu, ať mu hned želízka dávají na ruku!

Ale úředník se rozvažuje a hledí do prázdna. Za Kubou se tlačí dva či tři noví lidé.

„Jak dlouho jste robil ve verku?“ padne úsečná otázka jako při výslechu.

„Od štrnasti rokuv … prosim … hned jak sem školu vychodil.“

„Do jake školy jste chodil?“

„Do německe – „

„Sprechen Sie also deutsch?“

„Jawohl, bitte.“

„Jste střízlivý, nepijete?“

„Něpiju, ani na vojně sem něpil.“ (V duchu se Kuba ušklíbá: Povím a přiznám se a oprátku sobě na krk hodím!)

„Ale přece – co s vámi? Leda za portýra, za hlídače se hodíte! A o ty bída není!“

„Za vachtařa … dybystě mi tu milosť udělal, pane … za vachtařa bysem se hodil … na mě je dobré spolehnuti – ,“ vydechl Kuba a oči mu jasně zazářily.

Telefon cinká, haló, haló, hlas šimravě vyskakuje ze sluchátek, německé dotazy.

Úředník odkládá sluchátko a jeho naježené vousy se obracejí přímo ke Kubovi: „Poslouchejte, člověče … vy jste kabrňák … vždyť vy jste už před vojnou seděl v kriminále!“

„Něbyl sem odsuzeny … enem podezřeni bylo, ale něspravedlive … a pani u sudu tež to uznať museli a nakoněc mě pustili, že sem něviny … bo ja sem šel enem na svoje, co mi patřilo po něvlastnim tátovi – „

Kubovi je víc horko, než mu bylo kdykoliv na vojně. Mluví – ale jsou to jeho slova, která se zmateně hrnou odkudsi z krku? Za ním jsou lidé, cítí jejich dech a jejich Přešlapování – a je mu stydno, až by zuby zatínal.

Ale úředník není zvědav na jeho osudy; příliš mnoho lidí

477$

se zastavuje u jeho okna, než aby se mohl vyrušovat jejich soužením. Váhá, váhá … vteřiny rostou v nekonečné hodiny … Kuba hoří pod palčivými plameny … až konečně úředník bere formulář a na lístek črtá několik řádků podle Kubových papírů.

„Půjdete k doktorovi k přehlídce … potom se vrátíte zase ke mně.“

Kubovi se ruka třese, když bere lístek. Takový kousek papíru, taková mizerná hadra – a ruka se pod ní prohýbá! A on přece zvykl nosit pořádnou váhu!

Ale den je jasný a slunný, kus oblohy, rozpjatý nad fabrikami a vysokými pecemi, slavně modrý. A vlastně i mocný cihlový komín, jenž udeřil Kubu do očí, a šedé klenby pecí, od nichž právě ostře syčelo chlazené železo zvláštním pronikavým svistem, jsou věci nadobro veselé.

Jak by nebyly veselé? Jsou příjemné, jsou kamarádské.

VII

Kuba už ví, že bude hlídačem v jedné z bran, jež vedou do závodů, a to mu napřimuje tělo. I když skáče a holí se ohání, chce zachovat přímé držení těla; vybral si zrovna prostřed ulice a dívá se pevně lidem do očí. Zasmál se na děvuchu s dlouhým žlutým copem, který se házel po silných zádech, a hodil za ní ostré, dráždivé slovo. Přeběhla, hlavou pohodila, ani se za Kubou neohlédla, ale Kubovi bylo veselo, když viděl žlutavý pruh vlasů, jak se hadovitě třepetá.

Nesmí si hlavu zdvihnout a na děvuchu pokřiknout? Před chvilkou, před necelou hodinou se musel pokorně ohýbat, když ho obrýlená hlava k zemi přitlačovala. Div hřbet nepraskal, jak padaly otázky: Co s vámi? Máte zdravé hnáty? Jste střízlivý? Nepijete? Pár čmáranců na papíru, jakési mazaniny mrzutého doktora – a nachýlený hřbet se

478$

může narovnat.

Není třeba, aby pospíchal, už má kdy. Dílny se natahují po celé šířce ulice a z nich tryskají světelné pochodně. Začazená okna, pokrytá sazovými vrstvami, se chvílemi proměňují ve vypoulené krvavé oči. Těžké údery a rámusení železných plátů. Kola sviští a házejí jasné vějíře. Ulicí přejíždí závodní lokomotiva; vztekle píská a táhne pár vozíků. Právě vyskočil umazaný synek z lokomotivy, přeběhl koleje, přehodil výhybku a zase vyskakuje navyklým opičím pohybem. Kubovi oči svítí: není to on sám, není on ten feršiber, co musí vyskakovat a dávat pozor, aby nespadl pod mašinu? Ale ne … tomu je pěkných pár měsíců … a na mašině je jiný strojvůdce, kterého nezná, jakýsi rozkročený, nakrčený stařík … A kde je jeho mašinfíra, ten, který Kubu pohlavkoval a s kterým se přece žilo v dobrém kamarádství? Kde by byl jinde – jistě ve vojenském mundúru! A Kuba chtěl křiknout na skrčeného mužíka, ale lokomotiva hlomozila a vydechovala černé oblaky dýmu.

Na to se může dívat pokojně – je přece vachtař – a ten se hlavně dívá!

Nepůjde k mámě, hned k ní nepůjde – má si přec vyřídit druhou cestu.

Kam jinam by tato cesta vedla: do Lipiny, do obervovského gruntu, kde sloužila kdysi jeho máma a kde byl před pětadvaceti roky pánem silný sedlák Jakub Oberva, ten, co pařezy lámal a co ho pařezy zabily. Jakub Oberva, ten, co byl jeho táta. Beztak má on, Kuba Sršáň, hlavu tátovu, jeho bradu, jeho oči, jeho vlasy, jeho křik – stokrát mu to mama povídala a stokrát mu to nevlastní táta vyčítal, když na něho zlé oči házel. Do obervovského gruntu půjde, kde je zavřena Obervova vdova, co se o ní vykládá, že se jí hlava pomotala, když se jí synek zabil, kde majetek tvrdou rukou drží sedlák Bernát, její bratr, co nic dobrovolně z ruky nepustí… co ho dal před vojnou šandárovi zavřít a do kriminálu odvést –

Zašel si k zájezdní hospodě. Sláva, před vraty je několik

479$

vozů s uhlím. Dědinský forman vyšel právě z hospody, starý už a nahrbený, širokou rukou si vlhké kníry utírá a vyhublé, vyřazené koníky laskavě po hřbetě poplácává. To jsou už ubohá zvířata, co se k ničemu jinému nehodí, než aby pomalu zajela do Ostravy a do Vítkovic pro uhlí – na ty už jistě ani vojenská ruka nesáhne.

„Hej, stryku,“ křičí Kuba hřmotně, „němatě velku furu … sednu se k vam na vuz a zvezu se do Lipiny – „

Vozka pomalu otáčí hlavu a jeho vypoulené oči směšně mžikají.

„Sam idu vedle voza, abysem ubohým zviřatum ulehčil – na co jim mam novy naklad přidavať?“ hučí neochotně.

„Vidim, že se přetrhnuť něchcetě,“ praví Kuba neuražen.

„Ani invalidu na vuz něberetě?“

„Eh, co, invalidu něinvalidu – počkajtě na druhy vuz – možné, jini maju silnější koně.“

Ale Kuba umí udeřit na citlivou stránku. „Takový kusek cestysměje se, „ani za řeč něstoji. Počkajtě, vraťte se, vypijemy po pulce na zahřati.“ Forman hučí, oči vykuluje, ale vrací se s Kubou do hospodské jizby, do dusného puchu a hlomozného křiku, k rozcuchané kelnerce u politého a špinavého zábradlí.

Alkohol uhlazuje jeho bručivé věty. „Jednu pulku davate za zvezeni, něstyditě se?“ A Kuba pohotově odpovídá: „A něstyditě se z invalidy kožu dřeť?“ Ale to je všecko jenom zdvořilý šprým – kelnerka, která mrzutě na lidi pokřikuje, už nalévá podruhé.

Vůz už jede, jede, pomalu rachotí po dlouhé silnici, vozka se vyptává Kuby, kam má zamířeno, lichotně na zmořené koníky volá, bičem jenom ve vzduchu pošlehává.

Třeba vysednout: široký dům u cesty s širokým štítem jest už obervovský grunt.

Kuba vypíná hlavu a jeho oči jsou jasné, svítivé. Pravda, belhá se, ale skákavé kroky jsou odměřené, jako podle předpisu.

Nikdo nesmí vidět, že by aspoň na chvilku zakolísal; jde

480$

zpříma, jde jako spravedlivý.

Měl pocit, že vypadá na rozložitém dvoře divně malý. Poskakuje po ušlapané půdě a hlavu zdvíhá odbojněji. Snad se na něho někdo dívá z oken nebo od stodoly … vysoké zdi obytného domu i stodolní štít i zahradní zeď jsou vojenské řady, které stojí v pozoru, a on se prochází jejich napjatým a ustrnulým čtvercem.

Ale nikdo se nedívá: jenom černý vyceněný pes zlostně se rozštěkal v boudě.

Hola – kolik že je to roků, kdy zde byl naposledy? To bylo tenkrát, v ten nešťastný, v ten zlořečený den … Šel jako do svého, neboť vdova Obervová mu připomínala: „Přijďte, Jakube, často přijďte!“ A jindy mu dokonce mluvila, co její oči popleteně mžikaly: „Do Ostravy půjdem, k notáři půjdem!“ Jisto byla nemocná a myšlenky se jí v hlavě popletly. Tam to okno, to zastřené bílými záclonkami, to bylo její, tam byl u ní jedenkrát na návštěvě. Hola – ale tenkrát stál na prahu její bratr, ten sedlák Bernát, co nadává a do hlavy bije. Žebráků mu nadával a zlodějů a cigánů, psa chtěl pustit… potom ho po hlavě mlátil i se svým synem, s tím zchacharovaným študentem, s tím, co na vojně ležel v blátě a v krvi … Vyhodili ho, na cestu ho vyhodili jak cigána zlodějského … A potom … to bylo tenkrát, kdy už nevěděl nic, co robí… kdy mu plameny skákaly a zapalovaly celé tělo, kdy ho zchvacovala strašná a neukrotitelná žízeň, aby se pomstil … pomstil, pomstil, ničil.

Kuba přitiskl zuby … ale ne, dnes už skřípat nebude a v trávě se svíjet nebude – roky přešly a jiné věci, ještě strašnější se převalily nad jeho hlavou –

Pes štěká stále zlostným a chrčivým štěkotem a bezmocné vyskakuje z boudy.

Ráz dva – ráz dva – krok a přisunutí – oblouk Kubovy hole – veliká plocha obervovského dvora se rozkrajuje –

Všecko si Kuba pozorně a nespěchavě přehlíží. Vzadu

481$

u hnojiště vedle chlévů stojí těžký vůz – kola jsou ještě umazána čerstvou hlínou – stromy v zahradě se naklánějí ještě černými haluzemi, jen lehce postříknutými zelení jako drobnými skvrnkami – pod kůlnou jsou pohozeny motyky – na zahradní zídce je veliká trhlina, jako by rozpustilý synek načmáral klikatou čáru.

Konečně od stodoly vyšla kravarka, malá a přikrčená děvucha, s nepřičesanými vlasy, v rozbitých křápech, jež se sesouvaly s jejích hubených nohou.

„Co chcetě?“ zeptala se tenkým a směšným hlasem, jenž chtěl být důležitý.

„Od tebe nic … od tebe tak leda za pět rokuv – ,“ směje se jí Kuba drze do očí. „Potem ti zkažu … Ale dněs bysem rad mluvil s panem Bernatem – „

„S panem Bernatem němožetě mluviť,“ uštěpačně mu splácí kravarka.

„Ale di, něšpasuj,“ ukazuje Kuba pevné a široké zuby, „či už umřel?“

„Něumřeli, ale ja vam něsmim pověděť, kaj su hospodař.“

„Poviš mi, uvidiš … ale aspoň mě včil zatym potěš a řekni mi, jak je s pani Obervovu – je zdrava … už ma hlavu jasnu … už ju nězaviratě?“

Děvucha vytřeštěně otvírá oči: „Vy vitě … vy tu všecko znatě?“

„Na to se možeš spolehnuť, švarna princezno, že všecko znam – a oblouk Kubovy holy se pyšně rozmáchne. „Ja sem tu do gruntu chodíval a byl sem tu známy, ešče spěš, ež se tvoja krasa na hřišnym světě ukazala. A s něbožčikem mladým Obervu … viš s tym, co se zabil tu na tym dvoře … možné že tež si to slyšela … sem byl hrubě dobry kamarad, hráli smy se pod haldami u Ostravice … byli smy v ten čas mali synci… a všelijake kusky bysem uměl vykladať – „

V šedě zelených očích kravarčiných světélkuje údiv. Přiklání se ke Kubově hlavě a šeptá mu úryvkovitě a zadýchaně jak velké tajemství, které se smí povědět jenom za

482$

úzkostného šeptání:

„Málokdy vyjdu prvni hospodyň z jizby na dvůr lebo do pola … hospodař Bernat nědaju a idu dycky s ňu, lebo posilaju svoju panimamu, bo na panimamu Obervovu třa dobry pozur davať …

„Dobry pozur … a čemu?“

„Jasnu hlavu němaju … cele noci spať němožu a baj o půlnoci stanu, po jizbě choďa a divné řeči sobě povidaju … žáden jim něrozumi, keho volaju a s kym tak v noci mluvja …“

„Ty něviš, keho volaju? … možné že teho syna, co se zabil ?“

„Něvim, něvim … bo hospodař zakazali, že žáden k nim chodiť něsmi ani jich posluchať… hned by letěl ze služby, kdo by ho něposlech – „

„Vidiš, děvucho – ,“ nakřivil Kuba tvář, „a jak je to i u bohatých zle: peněz hodně, pole na všecky strany, grunty jak zámky, stodoly namlacene … a pani, kere to všecko patři, ta je zavirana a v noci stava a poblázněné řeči mluvi… No – a hospodař Bernat hospodáři sam – „

„Panimama jeho hospodáři už s nim, i pacholka maju, ale starého nicpotaka – „

„No dobře,“ povýšeným kývnutím končí Kuba vyptávání a potom žádá určitě, tak jak by měl právo na obervovském gruntě poroučet: „A včil honem zavolaj hospodařa!“

Kravarka se kroutí a křiví ramenem: „Ja něvim… ja nesmim … hospodař mi zakazali, že jich volať něsmim a žádného do gruntu že pustiť němožu – „

Kuba se pohrdavě směje: „Něbuj se, princezno … kvůli ně ti ten tvůj ludsky hospodař hlavu něukruti… a dyby, možné by ani škody něbylo … Enem pospěš a vyřiď, že je tu voják, co s jeho synem na vojně byl a od něho mu pismo něse.“

„Tak?“ vyhrkla kravarka zvědavě a prozrazovala překotné: „Hospodař su za kolnu – „

Rozbité boty pleskaly po ušlapaném dvoře a nahá lýtka

483$

se světle zakmitala.

Nyní, když je Kuba Sršáň, invalida a vachtař v železárnách, na dvoře obervovského gruntu na několik okamžiků sám, znovu se napřimuje, o hůl se opírá a dívá se jasným, vyrovnaným pohledem; opravdu jsou před ním i po stranách vojenské řady a on si je prohlíží klidnýma a velitelskýma očima. Probodává okno, kde za hustými záclonkami asi sedí žena, která prý za noci vstává a běduje … ale okno zůstává němé, nerozvlněné.

V průrvě mezi zdí a plotem vystoupí mocný stín, který se pohybuje ke Kubovi. Je to sedlák Bernát, správce a hospodář na obervovském gruntě. Kuba necouvá a dívá se pořád pevně: Bernát je rozložitý, silný, prošedivělé vlasy se mu rozcuchaly na nepokrvté hlavě, z očí pod zamračeným čelem vyskakují nevlídné jehličky. Jde zrvchleně, a přece v jeho kroku není nic překotného.

„Vy ste byl s mým synem na vojně?“ volá zřetelně ze vzdálenosti pěti šesti kroků. Ale v tom okamžiku poznává vypjatou bradu, úšklebný obličej a jeho věta skřípne tvrdým přízvukem:

„Vás dobře znám … našel ste sobě záminku, abyste se dostal zase na náš dvůr?“

„Zadnu záminku, pane Bernat – ,“ odpovídá Kuba zvolna a článkuje každou slabiku, jako když se děti učí z čítanky číst. „Žadnu záminku, ale co sem zkazal po vaši kravarce, je všecko čista pravda … Něbyl bysem přišel na ten vaš dvůr jinač … něstal by tu před vami Kuba Sršaň, co stě ho kdysi pobil a do kreminala zavřeť dal, dyby od vašiho syna pismo něměl – „

„A to psaní?“

„Mam, mam … a dam vam ho pořadně … opatruju ho beztak lepši, ež sem svoju nohu opatroval … v lazaretě to pismo šlo se mnu i do špitala a včil i na cestu domu – „ „Kde ste se potkal s mým synem?“

„Dybysem byl pobožný a na panaboha věřil a na všecky ty svate řeči – „ (rýha ve tváři Kubově se výsměšně prohlubuje),

484$

„ale ja myslím, že ani vy, pane Bernat, na všecky takové starosvětske baje hrubě nědržitě … tak bysem se myslel, že je to jakasi boži odplata a že naše ludske živobyti pambu tak pěkně spravuje …

Smích Kubovi tančí jenom v koutcích úst, ale je to smích zlobný, těžký, krutý, až Bernát urputně trhne hlavou a praví tvrdě:

„Nechte toho, to je stará věc … šak víte, že ste v právu nebyl … Tak co: mluvil ste s mým synem?“

„Něbudu vas trápit, pane Bernat, a povim vam to všecko zkratka.“ dává Kuba cítit svou povýšenou převahu. „Byl sem s vašim synem, mluvil sem s nim a hodně sem s nim mluvil. To raz do nas strašně bily ruské kanony … byli smy rozmláceni, tak jak dyž cep do obila bije … už se žáden ani něstaral o svůj regement lebo o kompaniju a každý enem drhnul, co mu nohy postačovaly, aby zachranil kusek holého života … V ten čas sem měl ešče zdravu nohu a utikal sem jak laufer o ceny … Pět či šest nas tak v jedne kupě utikalo. Poláci a Moravci, či ja vim kdo – „ Kuba se odmlčel a díval se s nejklidnější tváří do napjatých rysů Bernátových. Bylo zřejmo: řekl sice, že bude vypravovat krátce, ale zdržuje se schválně u podrobností, jen aby sedláka týral.

„To sobě ani žáden představit němože,“ začíná znovu vypravovatelský proud, „každý měl enem jednu.myšlenku, utikať, utikať, bo smrt byla za hřbetem. Dostali smy se k jakémusi lesku … stromy byly rozmlacene, ožebračene, pokaličene, tak jako lude … no a tam, pane Bernat – „

Dělá přestávku, nemilosrdnou a dráždivou, a jeho černé oči se tvrdě smějí.

„Tak co?“ vyhrkl Bernát netrpělivě a na čele se mu prohloubila jasná rýha. „Tam u toho lesa … tam ležel můj syn, můj Mira … zabitý – ?“

..Ale, pane Bernat…,“ s posměvačným klidem a velmi zvolna mluví Kuba, „zabity … jak to zabity? Rek sem přece, ze něsu pismo od něho … a či zabiti možu pisma posilať?“

485$

Bernát už mlčí, rty zarputile tiskne a jenom zbytečně si šedivé vlasy utírá.

„Povim vam to, povim, pane Bernat … Pravil sem, že smy došli k lesku a byli smy dobiti jak psi. Na krajů lesa v brázdě, nadobře v kořeňach stromu, leži člověk. Do oči mu viděť něbylo, bo ležel čelem do země, ale to sem viděl hned: měl hlavu celu od krvje. Dvě hvězdičky měl, kapral

Starý Bernát začal prudčeji oddychovat, ale nevyrušil Kubu ani hláskou.

„Mysleli smy se: mrtvy. Eh, co tam, jeden mrtvy! Pane Bernat, co smy viděli mrtvých … bez hlavy, bez noh, vnitřnosti vytrhané … nězapomenu na to, dybysem sto rokuv žil … ale v ten čas smy sobě mrtvých už ani něvšimali.

O jedneho věc či meně! Ale jak sem přišel k brázdě a ke kořenům, cosi jak dyby mi do hlavy šeptalo: podivaj se, kdo to leži v krvi, kdo to byl pokřtěny ruským granatem!“

Nyní Kuba ovládá svou řeč. Mluví jasně, vypravuje pevně a v jeho slovech se chvěje až kazatelský přízvuk, takový, jako starý Šugar zabarvuje svou řeč.

„Zdvihnu hlavu … stavajtě, pane kapral, dychatě ešče, či vas dobil Rus nadočista? Ale … to se vi, tu hlavu znam … dy to je pan Mira Bernat, bohatý synek z Lipiny, co ma silnu ruku a co umi biť … šak sem to poznal … ai křičeť umi a smjať se … Ale včil se nesměje ani něnadava … A co sem udělal, odběh sem od něho, do brázdy sem ho odhodil nanovo? … Ja se menuju Kuba Sršaň … Dal sem mu piť, ve feldflašce sem měl ešče trochu rumu, co nam dali před angrifem. Oči zdvih a poznal mě. Nebojtě se, pane kapral, to neni Lipina a obervovský grunt, to je jakasi prokleta polská ďura – „

Dále už Bernát vydržet nemůže. Rýha roztíná čelo příliš hluboce a ostře. Pokročí těžkým dopadnutím a praví Kubovi trhaně, chrčivě:

„Pojďte … půjdem dovnitř, do jizby. Zavolám ženu, povíte všecko též jí – „

486$

„Ale ni, ni, to je zbytečne,“ pohazuje Kuba rukou, „možu to všecko pověděť tež na dvoře: dy je to kratke povidani. Viděl sem dobře: ešče přidě jedno takové požehnaní a pan kapral se nikdy z kořeňuv něvyhrabe. Co s nim? Vzal sem ho za hlavu a křičim na kamarady, co utíkali se mnu: Pomožtě, vemtě za nohy, odněsemy ho! Ale Poláci, duše překlente, ani hyb. Tuž co – pšakrev, zatracene hovada – – něhněvajtě se, pane Bernat, ale na vojně člověk něvybiral pocukrovanych slovíček – pomožetě lebo ni? … A tak smyčimy pana kaprala, ruské kanóny bily, stromy se lamaly a byla to muzika k zblázněnu. Za lesem byl hilfsplac, tam bylo marodův a raněných jak much … leželi na zemi, křičeli, prosili, umírali … Našli smy tam známého, mladého dochtora tu z Lipiny, Klega se menuje – „

„Znám,“ pravil suše Bernát ze sevřených rtů.

„Ten ho prohlida, krev mu stira, ovazuje a pravi, že měl ščesti, že rana neni něbezpečna, že panu kapralovi zbudě enem mala pamatka na čele a na hlavě. A jak potem seděl pan kapral v trávě … pane Bernat, ja nic něchcu přidavať a vykládám po sprostu, jak se všecko stalo … chytil mě za ruku a měl sluze v očach … a povídal mi, abysem mu odpustil a naňho se nehněval … Ale to ja němam rad, dyž někdo nařika a sluzami zem kropi – Potem vytáhnul notes, psal cosi, udělal pismo a dal mi papir, ať to zaněsu k vam do Lipiny – „

Bernát mlčí, obočí má svraštěno, rty pevně stlačeny. Najednou se vzpamatuje, hlavou pohodí, šedavé vlasy zase tak bez příčiny utírá a vyrazí:

„A co se s ním dále stalo?“

„Už je kratky koněc. Zůstal na hilfsplacu a večer ho měli sanyteti odvesť, bo se spamatoval a už ai chodiť začinal. My smy se sbirali kusek od hilfsplacu v špinavé a napolo vypalene dědině. Hrom do ni tisicrazy! Ale jak se začalo stmivať, Rus začal nanovo biť … hilfsplac zabral i s dochtorami i tymi němocnymi, co chodiť mohli, u ostatních jedneho sanyteta něchal, že za takovu výslužku pěkně děkuje …

487$

A tenkráť sem tež do nohy male pozdraveni dostal. Vašimu synovi je včil hej – je v Rusku zajaty a jisto už ma i hlavu, i čelo zdravé – „

Kuba skončil a dívá se vzpurné, povýšeně; už ani nehledí na Bernáta a pomalu si prohlíží dvůr, ulpívá na podrobnostech a ušklíbne se na rozcuchanou kravarku, která se krčila u zahradní zdi a zvědavě chytala úlomky řeči. Potom, jako by si vzpomněl na něco vedlejšího, malicherného, nač se může lehce zapomenout v přívalu jiných starostí, sahá pomalu, promyšleně do kapsy kabátu, vytahuje pomačkaný a pošpiněný kus papíru, o rukáv jej otírá, jako by jej chtěl narovnat a očistit, až Bernát mu jej nedočkavě a beze slova vytrhne z ruky.

Bernát skáče rozšířeným pohledem po papíru … a je to přece jen směšné, jak se mohou oči tak divně rozvírat a tak se roztancovat… a co, ten starý a rvavy sedlák, co sám pravil, že nic ze svých rukou nepustí, má ruku tak slabou, že nemůže udržet ani kus papíru, a ta se mu třese jak list na podzim?… Kuba se dívá, v koutcích rtů má zase zlý a ukrutný úsměv: kolikrát už Bernát přečetl několik řádků, které raněný syn tužkou načmáral na obvazišti, kolikrát začíná znovu? Kubovi je skoro do smíchu; ještě několik minut a vyrazí posměšným, hlasitým úšklebkem, až se okna gruntu polekají a možná i rozhrne bílá hustá záclonka u jednoho okna …

Ale vtom už sklouzly Bernátovy oči z papíru a roztěkaly se neurčitě po ušlapané zemi dvora. List se třese ve skleslé ruce. Oči jsou zamžené – a vlastně je to někdo druhý, kdo stojí proti Kubovi, někdo změněný a přetvořený, už ne panovačný a neústupný sedlák, ale jakýsi zmatený člověk, který marně hledá osvobozující slovo. Pokouší se o úsměv, ale nedaří se mu to: vidět, že ta tvář odvykla si v posledních letech úsměvům. Mluví, opakuje se, ale slova ztrácejí určitý smysl a velitelskou pádnost:

„Nepsal tak dlouho … byli sme ve strachu … člověk hned myslí na nejhorší věci, když nepřijde ani jeden červený

488$

lísteček za měsíc … zajatý, zajatý … to je dobře … „ Kuba chytá slova s povýšenou nevšímavostí; zdá se mu. že stojí nad Bernátem na vysokém kopci, že vlastně vidí jen jeho rozměklé oči a pohybující se rty, které cosi mluví popleteného a dětského, co by nikdo nečekal od bohatého sedláka, který umí lidi posílat do kriminálu.

Ale ta chvíle pokleslosti netrvá dlouho: Bernát třese hlavou, vlasy si utírá a potom mluví pevněji, i když pořád ještě nepřirozeně zastřeným hlasem:

„Děkuju vám, moc vám děkuju, že ste mi to psaní přines a dal vědomost o synovi, pane … pane Sršáň – „ (Kubovi lačně a vítězně zasvítily oči: už ho pěkně bohatý sedlák nazývá pánem!) „Ale přece – pojďte k nám, počastuju vás aspoň, prošel ste se pěkný kus cesty.“

Kuba jenom nevšímavě mává rukou, jako by to všecko za řeč nestálo.

Tu Bernát dělá zvláštní posunek: sahá do náprsní kapsy, vytahuje tašku, zakmitnou se dva pestře pruhované papírky – ahá, dvacetikoruny – potom na okamžik zaváhá, přidává ještě dvě a nakonec pátý papírek. Stočí všecko a podává Kubovi:

„Možná že se vám hodí pár korun – „

Kuba couvá a jeho hůl v rozběhu opisuje obvyklý oblouk. Rudne, z očí mu vytrysknou svítivé plamínky, ale snaží se mluvit klidně, pomalu, článkovaně.

„Ani grejcar, ani grejcar! Němyslitě sobě, pane Bernat, že sem přišel pro penize! I dyž sem invalida, mam už zase misto ve verku a uživim se! Vyřidil sem svoju věc a už tu němam co dělať!“

Obrátil se a odcházel ke vratům … rozběh, krok, přisunutí, hůl se rozpřahuje, noha buší do země … A v přelétavém zlomku vteřiny vidí se u Šugara, slyší vypravování Lidy Šugarové: milostpaní dávala deset korun bolestného za popálenou tvář, za líčko červené, jak si Lida zpívala … Ale vrata jsou otevřena, široký otvor se vyceňuje na silnici – ještě dva kroky a už je na cestě, kde vozy jedou a lidé přecházejí –

489$

Přece jenom není Kuba jistý, vítězný a spokojen. Jak to udělal směšně, nač se připravoval tolik dní a nač myslil v noci před usínáním! Ani grejcar, ani grejcar! Němyslitě sobě, pane Bernat, že sem přišel pro penize! Jaký je přece jenom macek hloupý bez kuráže a bez síly! Tak načisto jináč to mělo být; peníze vzít, rozložit je, uhladit a zase stočit – a potom všecky jediným ostrým mávnutím hodit sedlákovi do očí: nech si je, zloději, co hospodaříš na cizím! Zdi by se zatřásly, kdyby zavolal tak, jak se řvalo na frontě: „Naťpi sobě penize do hrtaňa, baj zadusiť se možeš!“ Jeho hlas bylo by slyšet až na cestu – – možná, že by uslyšela i vdova Obervová a vzpamatovala se ze svého pomatení! Možná, že by ho zase poznala a promluvila tak, jak pozývala kdysi: „Přijďte, Jakube, a přicházejte hodně často!“

Byl rozmrzelý sám na sebe. Ze dvora slyšel zase už ostrý, . pánovitý hlas, jenž malátně nekolísal; to se jistě vadil Bernát s rozcuchanou, špinavou kravarkou, která poslouchala celou řeč a zapomněla na svoji práci. Jistě ji sedlák pořádně prožene!

Teď si Bernát asi zastrkuje dvacetikoruny zpátky do tašky, pohvizduje si vesele a mluví si: „Blázen pomotaný, peníze zahazuje, žebrák s chromou nohou!“ A volá ženu, aby jí dal psaní synovo, toho pana kaprála, co ležel mezi kořeny s krvavou hlavou.

A přece, přece – neřekl to dobře sedlákovi, který si myslí, že se zapomene, co bylo před pár roky, že se z myšlenek vymaže četník, řetízky, kriminál, vyšetřující soudce? Oho, pane Bernáte! Jsem invalida, ale budu v bráně stát, verkovní vachtař, též robotník, co si krajíček chleba sám vydělá! „Už tu němam co dělat!“ A žádné poklony, žádné maúctování, žádné pokorné děkování – ráz, dva, ráz, dva, krok a krok, tak jak to jenom chromá noha dovede.

A Jakub Sršáň se ohlíží po silnici, nepřijíždí-li nějaký vůz od Místku k Ostravě, aby poprosil za svezení. Přece jenom se neodvažuje dělat takový dlouhý marš po tvrdé a rozryté cestě.

490$

VIII

Jakube Sršáni, Kubo s chromou nohou, ty nyní hlídáš hranice velkého, mocného království.

Ach ano, to bylo tenkrát, to byl jsi ještě synkem a rozvaloval se mezi dědinskými kamarády, co pásli na vyprahlých březích Ostravice krávy a kozy, to bylo tenkrát, kdy omrzely hry a divoké rvačky a začaly se vypravovat podivné příhody … O zbojnících, co se skrývali po lesích, přepadali zámky a bránili se proti vojákům, co chránili chudobné lidi na slezské i moravské straně … Ale vypravovaly se i povídačky, o kterých jsi dobře věděl ty i ostatní synci, že se nikdy nestaly, ani stát nemohly, a přece dychtivě po nich každý zabažil. O rytířích a bílých princeznách. O obrech, proti kterým se vypravil Honza hlupáček z rozbité chajdy.

O slavném a bohatém králi, který dal hlídat své velké království, dal nastavět věže a strážnice, rozložil všude vojáky a hlídače, aby žádného cizince nepustili do jeho země, do jeho zahrad a síní, mezi jeho dvořany a pokorné služebníky, k jeho pokladům.

Pamatuješ se, Kubo Sršáni, na takové povídačky, po kterých jsi vždycky pohrdavě křivil rty a které jsi poslouchal i podruhé!

Nejsi též takovým vojákem, jeden z mnohých, kteří jsou rozestaveni po hranicích?

Hlídáš slavné království – království železa a ohně, svět verků. To království žije podle svých zákonů a podle svých řádů: kalená ocel syčí, řetězy rachotí a stroje hlomozí. Žije samostatně podle příkazu síly a tvrdosti; žilo tak za míru, žije tak i nyní za velké vojny.

Nestřežíš vstupu do čarovných zahrad – a přece k mocným pokladům, nepropouštíš dvořany – a přece jsou to velcí pánové, kteří vykonávají vůli největšího pána na světě, nepropouštíš nahrbené otroky (a sám jsi jeden z nich, z jejich krve a z jejich rodu) – a přece musí projít otrocký zástup okruhem tvých očí. Máš čepici a ta je odznakem

491$

černého a červeného panstva.

Zdi a ploty je oddělují od ulic a domů, od jiných továren a dílen, od kanceláří a úřadoven. Pravda, pravda – i to je království, ale nevolný a poddaný stát: všecko je jejich, všecko je verků! Jejich jsou červené cihly, z nichž jsou vystavěny stejně jednotvárné řady dělnických kolonií jako vzepjatá kostelní věž, jejich je zámek centrálního ředitele a úřednické domky tak jako rozbité, šedivé haldy na okraji, jejich je vlastně i kámen i tvrdá radnice, neboť ony dávají chléb a ony jsou pánem. I tvym jsou pánem, Kubo Sršáni – a ty jsi jako jejich hlídací pes. Ten má plechovou známku na krku a má hodně štěkat.

Chacha, to jsou divné a bláznivé myšlenky, které tě napadají, Kubo Sršáni. Napadají tě nejvíce v noci, když máš noční šichtu,tak po půlnoci mezi druhou a třetí hodinou, ještě dřív, než roztažená plachta noci praská nad Ostravicí a švy povolují. To jsou divné a bláznivé myšlenky a neměl bys jich mít; už bys moh zmoudřet, potrhlý zbojníku! Naštěstí přepadají tě takové myšlenky zřídka, nemáš na ně kdy.

Noc, noc, ale to musíš aspoň na chvilku vylézt ze své budky, kde se můžeš jenom trochu otočit. Nad tebou vysoké modré nebe posypané hvězdami – eh, co po nich, větší hvězdy jsou v dálce před tebou … to se železné kusy vyvalují, poddajné, měkce zarudlé … dveře dílen jsou otevřeny, lidé se hemží jako mravenci v krvavé výhni … nesmírná a nestvůrná kladiva bijí do železných desek … jiskry vyletují jak nejkrásnější ohňostroj, je to stříkající červená hra … oho, netoč se a nehýbej, měkký kuse železa, do tebe třeba bít, lámat tebe, kleštěmi tě chytat a kroutit, abys byl poslušen mravenčí vůle.

Noc, noc, Mléčná dráha teče oblohou, stříbrně roztrhaná na modrém podkladě, ale slavnější a krásnější je jiná Mléčná dráha, pár set metrů od Kubovy stráže. Jasně červený pás stéká k zemi do koryt, růžový a nevinný proud, jenom stužka, kterou by bylo možno ukradnout hluboké noci. Pro

492$

koho by byla, do jakých vlasů? Ale to není stužka ani nevinný růžový pramen, roztavené železo se to valí z vysokých pecí, potměšilé a záludné, které číhá na poskakující lidské mravence. Robotníku červených očí, cos před několika hodinami prošel vedle Kuby, modrou baňkou klátil a zahučel mrzutý pozdrav, dej pozor, aby tě neolízla červená pentle! Nedávals pozor, nesou tě na nosítkách, zas musíš projít brankou Kuby Sršáně a na něho hodit nalomený pohled … pospíchejte, chlapi, honem k špitálním vratům, robotník vyráží duté a stále protáhlejší: Hý, hý – a pach spáleného masa šlehne do prochladlé ulice.

Ale teď pozor, vachtaři Kubo Sršáni, z verku jde pan inžinýr. Byl na inspekci, prohlížet stroje i lidi a našel všecko v pořádku. Je zavalitý, vysoký, má dlouhou bradu. Zapíná si kabát a narovnává se. To třeba se postavit pěkně zpříma, aby ani nebylo vidět, že se o hůl opíráš, čepici smeknout až k zemi, pěkně pozdravit: Gute Nacht, wünsch ich, a přijmout milostivě zabručené – Nacht, jež se ztrácí ve tmě.

Ale nadobro je člověk chycen a nejvíce plyne s proudem, když ráno před šestou se rozeřvou všecky sirény … každá má jinačí hlas a Kuba je rozeznává … a potom se trousí lidé. Za pár dní je zná všecky, kteří chodí do jeho oddělení. Ten nese hlavu pyšně, jak by mu půl verku patřilo, a to je pan majster, poháněč, co nikdy ani slova moravsky nepromluví a očima Kubu probodává, jenom aby smekl čepici a poníženě pozdravil … jdou sedření robotníci, kteří robotují u mašin a ohně dvacet třicet roků, mají popraskanou kůži a zakalené oči … ten jeden je trochu větší pán, to je přední dělník, vorarbeiter, ti ostatní nádeníci … teď jdou samostatní řemeslníci … část veliké armády, jež složila přísahu plamenům a oceli … Minuty poskakují, ještě pět zbývá a houf lidí je stále natlačenější a zrvchlenější… modré baňky cinkají a balíčky s chlebem v ruce šustí… Nedopověděné věty zmlkají, jak závodní brána přetíná každé mudrování a naříkání, tu a tam se někdo trhaně zasměje, Kuba

493$

smeká čepici, tu jenom zasalutuje … a dobry děň, dobry děň … nazdar, stará vojno … Konečně se udýchaně přiškobrtá druhý hlídač, který má Kubu vystřídat, starý holohlavý strýc, jenž se provinile směje bezzubými ústy. „Zas stě se dluho lučil se svoju robu a těžko se vam stavalo – šprýmem zaútočí Kuba, ale do odpovědi už zařve podruhé a doopravdy vzteklá, panovačná píseň sirén, hlaholně provolávající neměnné rozkazy do všech světa stran, že jest šest, šest, a že se začíná na rozkaz nejmocnějšího pána robit, denní šichta robit …

V každou hodinu mají lidé jinou tvářnost. V noci se ti zdá, že nejméně bída volá – ta se nejnaléhavěji přitlačí ve dne, kdy věci i lidé jsou postaveni před soudnou stolici sluneční. Je k poledni, za čtvrt hodiny budou zase sirény bít do zakouřených obrovských oken, a tu jdou ženy s obědem. Vytáhlé děvuchy, co ještě chodí do školy, načesané parádnice, utahané roby po dvaceti letech manželství – pospíchají k tatíkům, mužům, kvartýrníkům. Kuba má plno jisker v očích a v jeho hlavě se střádá pestrá kronika klepů, jak si je z útržkovitých řečí naskládal. Aha, to je zrzavá Tonka, co si už dvakrát pomohla a ve špitále už čekala poslední hodinku … ta žena tam zase má krvavý šrám na čele, prý se udeřila od zdi a zlomyslná sousedka se zrovna vyptávala na to v bráně před Kubou, jako by si domyslit nedovedl, že ji muž udeřil … vtom už přeběhne mladý, rozesmátý obličej (ještě jsi málo poznala bídu robotnického života?)… šátky a šály se splétají v barevný chumel, tam se třese na zádech černý cop: „A ty, falešna ciganko, pokolikáté už sobě hledáš galana?“ A odpověď se kmitne v pohotovém šlehnutí: „Ni vas, ni vas, černý zbujníků!“

Třeba mít pořád jasné, poslušné oči. Oči musejí vnikat i do tašek, které nesou ženy, dcery, milenky při zpátečním východu. Nenese některá kus dřeva nebo kus železa? Neokrádá takto některá pana Rotšilda a pana Gutmana? Dávej dobrý pozor, Kubo Sršáni, jsi vachtař, máš čapku na

494$

hlavě a krádež se přísně zakazuje. Zavolej na děvuchu, která po tobě kroutí posměvačné oči, dej pozdravení, ale nepusť žádnou, která nese v tašce něco víc než prázdné hrníčky a lžičky.

Aha, tu je nová věc, která nebyla v míru, kterou teprv vojna vymyslila: těžce a nevšímavě jde v řadě deset zajatců, Srbáků, chlapů vysokých, kostnatých, žilnatých. Starý landšturmák jde s nimi, s puškou a nasazeným bajonetem. Hýbejte se, myslíte, že budete zadarmo v baráku hrýzt zelí a rozvařené kvaky? Musíte si vydělat svůj žvanec jídla, kterého už je beztak málo: i vy se hodíte k mašinám a k ohni, je potřeba hojně lidí, hojně rukou, hojně životů. Landšturmák křičí hrdelní a nesrozumitelnou haťmatilkou, která se ani nedotýká netečných a kostnatých obličejů. Brázdy v tváři jsou příliš hluboké: tak jenom hlad umí vykousávat rýhy v mase. A jak zajatci přecházejí vedle Kuby, jeden, poslední, zoufale zdvíhá zakalené oči a sahá si k ústům. Jed bys, člověče? Nohy se ti hladem podlamují? Kuba sahá do kapsy: má tam kousek chleba. Zajatec chňapne lačnýma rukama a žvýká, žvýká rychle, křečovitě. Landšturmák se otočí a zlostně křičí. Nemusíš volat: Verboten, verboten – komu pomáháš, když vyrveš kus chleba, vzteklý otroku?

Ale ten kousek chleba, jenž zbyl od snídaně, mohl by se Kubovi špatně vyplatit. Nevíš, blázne, že je chleba stále méně a že se na něj vymyslila pěkná věc: lístky na krajíček okoralého a rozpraskaného chleba? Můžeš tak chlebem plýtvat? Počkej jenom pár okamžiků; slyš: o kamení zacinká šavle. Pan obrlajtnant jde, vojenský komandant tohoto závodního oddělení. Trochu se klátí a netečně zívá; má nevyspalé, přimhouřené oči. Toho oficíra už Kuba zná: to je pan obrlajtnant Wiener, ten, co má u sebe jeho nevlastní sestru Maryču. To je opravdu pěkná náhoda, že do „jeho“ oddělení je zrovna Wiener přidělen. Musí projít jeho brankou, půl metru od jeho těla. Stryk Šugar ho jednou Kubovi plaše ukázal a nyní už na něho Kuba nikdy nezapomene.

495$

To je velký pán i pro Kubu; třeba se narovnat, poskočit, paty k sobě přirazit, čapku nejuctivěji ke kolenům přitlačit. Ale přece je také možno pevně se do očí podívat: kde jste v noci pil, pane obrlajtnante, co jste dělal, že se vám tak oči zapálily? A Maryča, Maryča … má bílé a měkké maso? Umíte házet desítkami? Stůj potichu, Kubo … pan obrlajtnant přechází, bez zájmu přimhouřené oči zvedne, unaveně rukou máchne, ani se štítku čepice nedotkne a jenom zavrčí: „Servus!“ A vlastně to lze slyšet jenom dvojí zasyčení.

Pan obrlajtnant přešel, šavle ještě dvakrát třikrát zazvonila. Bylo by to přece veselejší vykřikovat na jeho dvě hvězdičky: Dobrý den, pane obrlajtnant! Poslušně melduju … já jsem bratr – pravda jenom nevlastní – vaší Maryče. Vaší – hehe – Ale vy jí povídáte jináč: Mici nebo Mariechen?

Lidé přecházejí pořád, celých dvanáct hodin. Každého musíš znát … zeptej se, co chce ve verku. Nezaměstnaným vstup přísně zakázán. A hle, jednou odpoledne se belhá též Heinrich s velikvmi deskami. K rameni má přikrčenou mocnou hlavu s neduživým, nažloutlým obličejem. Krade se pomalu a těžce, borak hrbatý, otrok v kanceláři a ještě větší u své napjaté a našněrované ženy. I na něho by se vesele křičelo: Dobrý den, pane bratře, jak ses vyspal? Dopřála ti milostpaní místečka vedle sebe? Povídá se o ní, že každý je pro ni přednější než ty – a tys přece její muž, v kostele u rozžatých svíček sezdaný! Prý – ale to je škaredá řeč – za desítku lze s ní pěkně pošpásovat! Nevšímáš si, že už párkrát přišla po půlnoci? Ale ty se vyptávat nemůžeš a nesmíš, ty máš právo jenom mlčet –

Takové řeči nesmí Kuba vykřikovat a ani nevykřikuje. Jenom se směje, rty nakřivuje a jeho hlas je kamarádský: „Nazdar, Heinrich! Jak se ty tu bereš v našim betrybě? Něměli stě v kancelařu te vaši malované kancelajdynerky a to poslali s deskami tebe?“

Heinrich je divný člověk. Nezasměje se, ale uhne se ještě víc a přitlačí se ke zdi, jako by se ráně vyhýbal. Jeho žluta—

496$

vá tvář se červeně pokropí – a co se stydí? Dvacet kroků přechází pan inžinýr, tam na tenkých nožičkách poskakuje jakýsi škrabák, kterého ani na vojně nechtěli. A když se Heinrich za hodinu vrací a opět prochází vedle Kuby, není tu v blízkosti nikoho. Je to vhodná chvíle, aby se Heinrich přitočil ke Kubovi a zašeptal mu úzkostně, prosebně: „Du, Kuba … bitť dich … rede mit mir nicht mahrisch … mir ist es so unangenehm – „

Kuba otvírá oči a vykřikuje jasně: „Blázne … čemu bysem něsměl mluviť moravsky?“

„No – v kancelařu každý enem německy mluvi … ja tež s Němcami držim – „

„S Němcami? No ja – chceš byť panem? A tvoja milostpaní ti to něporučila?“

Heinrich neodpovídá, vychází na ulici otrocký a přikrčený, s nakloněnou hlavou a vypouklým hřbetem. Kuba stojí na zápraží své budky, dívá se za ním, jak se šourá u zdi a ostrému slunku vyhýbá, a má sto chutí si odplivnout. Němec, Němec – to se rozumí! Možná, že mu to některý skrabák naporučil! Panská řeč je pro pány – panská řeč je i pro Jindru Vahalu. Rede mit mir nicht mahrisch! Otroku, otroku!

Ale když člověka chytí vztek, jak na zavolanou se ukáže dlouhá brada Šugarova.

Ach, ty vojáku, nejsměšnější ze všech! Kdyby tě dali na frontu, polekal by se tebe nepřítel. Té čepice, uniformy, bajonetu, tvého kroku.

„Dobrý děň, stryku. S kym idětě valčiť mezi naše mašiny?“

Šugar směšně salutuje: jeho prsty se zatřepetají u nakřivené, pomačkané čepice. Ukazuje dopis v ruce a kývá směrem k závodnímu oddělení.

„Přešel, přešel – něvyspaly ešče a šablička mu břinkala,“ ukazuje Kuba zuby, ale neodepře si veselého pokřikovaní, když už Šugar zachází:

„A Lida, stryku, co robi Lida? Piše vam? A kdy se zase

497$

k vam podivamy? Lida – pozdravte ju ode mě na tisicrazy – to je moja děvucha a od ni ja už něupustim!“

IX

Stará Vahalová sedí na malé židličce v kuchyni a tře si nemocné nohy. Kuba přišel z noční šichty trochu opožděně, když už všichni odešli, a nyní hltavě jí. Má hlad a chce se mu spát.

Lžička jednotvárně cinká o misku. Je to tak všední a nevzrušující zvuk jako táhlé, bolestné bručení staré mámy. Už by bez něho nebylo možno být.

Kuba se protahuje, zívá, svléká si kabát a najednou praví bez přechodu lhostejně:

„Mamo, co bystě na to povídali, dyby sem se vam oženil?“

Vahalová ani hlavy nezdvihne, jenom mrzutě hučí: „Blázne hlupy … di račí spať.“

„To se vi, že pujdu … ale blažen to včil němluvi. Rozmyslel sem sobě všecko dobře.“

Teď se teprve matka rozhněvala: „Maš svoji bidy malo … ešče chceš přibrať věči?“

Kuba už je jenom v košili, usedá si na pelest lůžka, mne si ruce a lhostejně odpovídá:

„Bidy dosť – a to se myslíte, mamo, že se bidy střepu, dyž budu sedět pořaď s vami a – s ostatními?“

„První vyplaty si přinis, paru grejcaruv zůstalo v domě, nejhorši dluhy se poplatily – no, a to se vi, už ti otrnulo, už bys skakal a rady ti neni – „

„Eh, co tam! To su řeči, že z nich neni žádného užitku! Ze mě škody němatě a něměli stě ani, jak sem byl na vojně! A že bysem měl chuť, abysem robil i na druhé, to vam, mamo, povědět něchcu!“

„Robiť na druhé! Ešče miliony domu něnosiš! A draho je

498$

co raz věc – už ani něvim, kaj mi hlava stoji! Papirkuv už mam plnu hrsť… na muku, na sádlo … motám se před kvelbem, stať nělza, ach bože, těžký je život, těžký – „

„Viditě, mamo, odpočinuť bystě sobě mohli – to přece neni už pro vas robota: stať v řadě a čekať na trochu muky! Či ja myslim na vaše zle?“

„Ni, ni – němluv, o ničim slyšeť něchcu!“ podrážděně vztahuje stará žena prsty a odhání představy. „Ešče je nas malo, ešče smy malo natlačeni?“

„A vy se myslitě, mamo, že ja sobě vyberu robu jak Heinrich, ten blažen, ten vaš miláček?“ S největší dávkou drsné úlisnosti, jaké jest jenom schopen, doráží Kuba. „Aby sobě v ložu vylihovala, potem cizi chlopy chytala, nad nami hlavu vypínala? Mamo – „

„Němluv, něchcu nic slyšeť,“ zarputile opakuje matka, těžce vstává, z přihrádky lístky na mouku a na sádlo vybírá. Staré neduživé nohy, těžce oteklé, se jí podlamují a sténavé její naříkání vystupuje z dunivých hloubek chrčivým, nalomeným pásmem.

„Lepši by bylo, lepši by bylo – ,“ táhle zanaříká a mluví to do šerého kouta, jako by všecko ostatní bylo odplaveno do nesmírných dálek a jenom ona zde byla s neukojitelným hořem, „dybysem už ležela, oči nadycky zavřete. Nic bysem už něviděla, dělajtě sobě, jak chcetě: tlučte se životem, hryztě se s bidu! Něviděla bysem, jak se každý krajíček chleba odděluje, jak se jedni naťpavaju ež do puknuťa a druzi hladem umiraju, něviděla bysem te hrůzy a te zlosti! Ani vas bysem něviděla – jak jeden robě otroči a druha s oficirem se povaluje, jak jina užuž ruky natahuje, dyby se tež pro ňu takové živobytí našlo – – ani tebe, ani tebe, co už zas hlavu chceš zdi rozbijať! Nic bysem něviděla, cely svět by pro mě přestal – a beztak i ten svět musi zahynuť a něbudě nic, nic!“

Znělo to jako trhaný výkřik člověka, jenž se dusí pod úmornou tíhou a nemůže ji setřást, znělo to jako rozhovor s niternými zmatky a úzkostmi, které člověka mámí, ne pro

499$

výčitky, ne pro radu jiným, ale pro vlastní vydechnutí a zalomení rukama. Ale stará žena při tom neplakala ani se v hrůze nelámala; jen její nadulý a rozbrázděný obličej se ještě více rozryl a oči se vytřeštily. V kuchyni bylo plno radostného a dotěrného slunce, jež se dralo ze zaprášené ulice a vesele bilo do lesklých ploch; svítivé skvrnky se roztančily na podlaze.

Kuba neodpovídal, jen nechápavě vyzdvihl ramena. Potom, jako by se celá věc týkala někoho zcela cizího, přimhouřenýma očima sledoval matku, jak si omotává šátek kolem krku, jak vzdychá a papírky do tašky zastrkuje, jak těžce chodí po podlaze šouravými kroky, jak vychází ze dveří, zamyká, klíč vytahuje. Slyšel ještě dunivý ohlas kroků po schodech, ale potom jenom ostře vysykl, natáhl se na postel, přikryl se pokrývkou, aby se ubránil slunečnímu kmitání.

Eh co, den nebo noc, usneš, člověče, když tě robota zmorduje! Ještě se třesou přetržené úlomky slov … máma naříká, jak by nad hrobem stála … potom zase náhlá vlna vzteku dusí hrdlo … a počkejte, jde pan obrlajtnant, pěkně do haptáku a zdvořile pozdravit… a „dobry děň, stryku Šugare, něvitě nic, co děla Lida?“

Sen omotává hlavu hedvábnými závoji, jež se splétají v kličkách stále pevnějších. Růžové propasti se rozvírají a člověk se do nich propadá. Co je po tom, že venku burácejí verky nebo že dotěrný vrabec drze pokřikuje z ulice, že si utahané ženy hlasitě vykládají své bolesti a odkudsi hladové dítě usedavě křičí?

Sen se trhá, těžce a zvolna. Jeho provazce ještě omotávají oči. Kuba sebou trhne, rozvírá štěrbinu očí, ale jeho myšlenky pořád se nemohou uhostit v šedivém světě kuchyňkyVedle něho na pelesti sedí hřmotná, napřímená žena s širokým účesem. Má tvrdé rysy a divně se usmívá pootevřenými ústy, ostře rozříznutými. Nemluví, jen tak v úsměvu odkrývá pevné a velké zuby.

Kubovi nepříjemný pocit proskočil hlavou. Co tu

500$

chce … ta milostpaní? Eh co, roby pro něho už dávno nejsou tajemstvím … jak by mohl být synek, co rostl v koloniích a na haldách, nezkušený a nedotčený školák? … ale ta, ta …

Bezděčně sebou škubl a tlačí se ke zdi.

Zbojnické, černé oči už pevně rozevřel a dívá se beze slov. Myšlenky se už poslušně skládají: aha, přišla, má svůj klíč od dveří, ví, že máma se nevrátí ani za hodinu. Dívá se na ni skoro posměšně: i tak, jak sedí na pelesti, zdá se nadměrně vysoká a kostnatá. Je napolo odstrojená, oblekla si ošumělou blůzku, nedopjatou, na prsou rozevřenou. Červené a drsné hrdlo svítí nad Kubovým obličejem.

Kuba má sto chutí vyskočit, udeřit ji do ramene a vhodit do pokoje, do jejího panského pokoje. Ať je tam – pro něho stačí kuchyň! A ještě dobře, že může spát ve dne a v posteli: v noci ji beztak musí popustit Frantině a nejmladšímu synkovi, školákovi. Ale místo toho posměvačná jistota mu rozšíří obličej a nakřiví rty. Nebojí se, jeho milostpaní nezotročí.

„Co chcetě, švagrova?“ ptá se klidně a nevzrušen, jakby ani neudiven, že ji má u sebe na dosah ruky.

Ona neodpovídá, široké zuby se lesknou úsměvem a rukama si pohrává v klíně.

„Stalo se vam co? Přišlo strašidlo na vas do jizby?“ ptá se Kuba posměšně.

„Přišlo, a já se bojím strašidel – ,“ řekla mazlivě, s nepřirozenou nasládlostí, která neodbarvila její drsný hlas, a hlavu nakroutila na stranu.

„Chm,“ odkašlává si Kuba, podrážděn její rozměklou řečí a nepřirozeným zdůrazňováním délek, „myslim, že stě se, švagrova, trochu zmýlila: ja se nevyznám v tym, jak se strašidla vyhaňaju. Pry su na to takové čarodenicke knihy … a svěcenu vodu se musi vykropovať – „

„A vy nemáte čarodějnických knih?“

„Němam … vitě dobře, že u nas knižek neni … leda někdy Heinrich německy kronencajtung pohodi.“

501$

„Heinrich – ušklíbla se posměšně.

Zde se odmlčela, rukou si bubnovala na koleně a potom vyrazila zlostně:

„A co já mám … z toho Heinricha?“

„To ja něvim – neni to ani moja starosť – vitě dobře, že ja na cizim pecu něrad vařim.“

„Heinrich, Heinrich – ,“ zlobně opakovala, „takový… takový k ničemu člověk!“

Kuba pokrčil rameny, ale jeho oči se vysmívaly.

„Přece nikdo nemůže ho mužem pojmenovat! Mužem, jeho! Stydím se, když někdy spolu vyjdem! Cupká vedle mne, pořád cosi brebentí, co nemá hlavy ani paty – utíkala bych od něho v prostředku ulice!“

Kuba znovu pokrčuje rameny, ale už příliš zřejmě, než aby to bylo rozpaky: „Vitě, švagrova, každý sobě postele, jak se mu leži nejpohodlnějši – „

Tu se najednou žena prudce otočí, nachýlí se těsně nad ležícím Kubou, až se rozepjatou blůzkou dotýká jeho tváře, a promlouvá zpěvavým hlasem, jako když se mazlí nedospělé děvčátko:

„Blázne … či vy nerozumíte … nerozumíš, Kubo?“

Ale Kuba je pevný. Cítí stále nepříjemný pocit z její blízkosti a ten se stupňuje k nesnesení, když slyší její ocukrovaný, rozplizlý hlas, jak se mu třese nad obličejem. Všecko je mu protivné: její hlasové zabarvení, dotěrná přístupnost, neostýchavé obnažení, jak se jí košile sesunula s ramen.

K čemu má být on, Kuba, než druhým otrokem, když už jeden pobíhá vedle ní jak ostříhaný psík? Zachtělo se jí muže a dnes nenašla jiného – má tedy být Kuba k tomu dobrý?

Úlomky jizlivých hovorů se mu zatřepaly v hlavě. Vhoď desítku a bude tobě patřit celou noc! Roztahuje se v jizbě, poroučí, všecky utiskuje, mámu okrádá.

A nyní žhavá jiskra proletěla hlavou strašlivou rychlostí: kdyby sem někdy přivedl Lidu Šugarovou, nemusil by dřív

502$

z domu vyhodit ji, tu gnadige Frau? Bylo by to možné i v nejbláznivějším snu, aby vedle sebe chodily obě ženy, Heinrichova načesaná panička a jeho Lida? Aby někdy … Lida spala na zemi a na rozbitém slamníku, ale panička pěkně v posteli?

Ta představa ho bodla a zranila. Pomračil se a řekl úsečně: „Nerozumím, co chcetě – „

„Nedělej se jak neviňátko, Kubo – mluvila mu s kamarádskou vlídností, „z vojny přišel a nakonec řekne, že ani neví, jak žena vypadá – „

Chytila ho kolem krku a hlavu mu prudce přirazila k obnaženým prsům.

Ale Kuba v témže okamžiku se napřímil se vzteklou urputností; oběma rukama se zabořil do jejího masa, měkkého a nevzrušujícího, jako by to bylo špinavé bláto, a nešetrně ji odstrčil od sebe.

„Dajtě mi pokoj!“ zahučel neurvale.

Vyskočila na podlahu, ani si neupravila sesunutou košili, jen si do rukou tleskla a zasmála se hrubým a nestoudným smíchem:

„Kubo, Kubíku … ještě bys někdy rád … ještě bys zaprosil… ale já ti udělám tak – „

A posměšně mu zatřepala prsty před nosem.

Tu se Kuba rozvzteklil, jako by byl bičem šlehnut. Zaskřípal zuby a posadil se na posteli.

„Už ani slova věc,“ zuřivě zasípal, „bo něodejdětě v dobrým! A povidam vam, abystě mi něpovidala ty – ja něchcu byť vašim miláčkem lebo kamaradem. Pro mě je už dosť velká haňba, že s vami musim byť pod jednu střechu, ale jinač sem pro vas cizi! Ať je Heinrich vašim šklabem, ať za vami poskakuje, ať z milosti zbira odrobinky po vas – „ „Hlehle,“ posměšně se kroutila v bocích, „jak pan vachtař umí pěkné kázání dělat!“

„Zadusím se, esli budu museť dluho s vami žiť! Okradatě nas, stáru mamu do hrobu přivedětě! A ja od vas něchcu nikdy nic, ani slova pěkného, ani zadarmo, ani za penize,

503$

jak vam jiny chlop platiť musi. Ni jeden, deset je jich, dvacet !“

„Je ti líto, ty hloupý, mizerný žebráku?“ zasyčela mu drze do obličeje.

Kuba se nedovedl ovládnout. „Žebrák – ale poctivy,“ vyrazil ze sebe a napřáhl ruku.

„Tak jak tvoje sestra, co se s oficirem povaluje – ,“ úšklebně prskla, ale tu už Kuba vyskočil, jedním trhnutím smýkl ji za blůzku, až se rukáv roztrhl a prsy obnažily, vhodil ji na postel tváří do peřin a vztekle ji bil po nahých zádech zaťatou pěstí.

„Zabiju tě, zastřelím tě, esli tě spěš Heinrich ze světa nesprovodi,“ křičel chroptivě, „pomstím se ti i za něho, vykopnu tě z jizby! Jak se do tydňa něvytratiš z naši rodiny, zadusim tě, ať to stoji co stoji, ať přidu před sud, ať sem hned zastřeleny! Němožu tě ani viděť, ani citiť, potvoro špinava, zabiju tě, zabiju tě!“

Nevěděl, co mluví, jen vyrážel vzteklá slova jako doprovod divokých ran, jimiž surově bil po nahém hřbetě, až se kůže růžově zabarvila, a cítil zlostnou, úlevnou rozkoš, když chroptěla do peřin a kroutila sebou pod přívalem nemilosrdných úderů.

Ruka mu mdlela a hranatá, kostnatá žena se sesunula na podlahu. Vlasy se jí rozcuchaly po zádech, na nichž vyskákalo plno zarudlých skvrn. Těžce lapala dech a vyrážela ze sebe táhlé, skřípavé zvuky, jako by její hrdlo tvrdá ruka rdousila, pak těžce se rozložila na podlahu, s roztaženýma rukama, vysílená, rozedraná, pokořená.

Ale najednou vyskočila, rozehnala se a naklonila, jak by chtěla hlavou do postele udeřit. Rukama zahrozila, všecka se bezmocným vztekem zalykala, vypiskovala nezřetelné a trhavé zvuky.

Kuba už zase seděl na posteli, ve tváři zrudlý, s rozcuchanými vlasy, hořícíma očima, ale s posunkem vítězné a urážlivé nedbalosti urovnával si peřinu na nohou a rozdrtil mezi zuby posměšná a pohrdavá slova, jež vhodil ně-

504$

kam do kouta:

„Oblikaj se a ztrať se, něznahaňbo němravna! Dnes výdělku měť něbudeš, bo ja se na tvoje kosti nězlakomim a desítku tež ani něvyhodim!“

Žena zaskučela, udeřena výšklebnou větou, přitiskla roztrženou blůzku k tělu a vskočila do světnice.

Vtom už bylo slyšet, jak se venku schody třesou pod těžkou, bolestnou chůzí. Stará máma Vahalová se vracela. Na každém schodě bylo tvrdé zastavení a Kuba zachycoval její přerývané vzdychání a táhlé hořekování. Klíč zaskřípal ve dveřích.

Příliš zkušené oči staré ženy, kterou život bil a učil, viděly už na prahu, že Kuba nespal. Podezíravě hodila po něm zlý a vyčítavý pohled, jak ležel na posteli natažen, s peřinou pravidelně narovnanou, s rukama skříženýma nad hlavou.

Zastavila se s naplněnou taškou u jeho postele, sténala a oddychovala, až Kuba volně rozevřel oči a díval se na ni mlčky.

Oči staré ženy, vybledlé hořem, dlouhým životem a nemocí, těkaly z kouta do kouta.

„Co je vam, mamo?“ ptal se Kuba úplně klidně a lhostejně.

Máma nezřetelně zahučela jakousi tvrdou slabiku a zadívala se umdleně na odstrčenou židli.

Vtom z vedlejší světnice se ozvaly vzteklé, pobíhavé kroky, miska či umyvadlo zařinčelo, jakoby v zlostném řádění pohozeno, a tvrdý, hlučný ženský hlas se zasmál. Ale byl to smích dutý, vysoký, nepřirozený.

„Co tu bylo?“ řekla stará žena mezi zuby.

„Ale nic, mamo, zhola nic,“ odpovídal Kuba jasným a schválně zřetelným hlasem.

Potom se zasmál, skoro až chlapecky a rozpustile: „Větral sem trochu, mamo – „

„Větral,“ hučela Vahalová, „divné větráni, dy zůstalo okno zavřene – „

505$

„Možetě věřiť, mamo,“ zvýšil Kuba ještě více hJas, „na slovo mi možetě věřiť. A moje pani švagrova, lebo vaša něvěsta, mi přišla zrovna oznámiť, že s nami němože vydržeť a že sobě budě hledať jine byvani. Ani něvitě, mamo, jak sobě to k srcu beru.“

Zatočil si hlavu do peřin a smál se přidušeně.

„Blázni, blázni – ,“ házela stará žena unavená slova k zemi, „a tak je těžko žiť, tak je těžko žiť.“

X

„Hoho – chudobných ludi su kratke námluvy a hodně řeči se něnaděla!“

Kuba se směje před lipami přikrčené Šugarovy chalupy, ale směje se příliš hlučně a sebevědomě, jenom aby odehnal moudré a zpytavé výklady.

Je večer, obloha kvete hvězdami. V korunách lip je plno měsíční příze, listy jsou jí hebce otočeny, kmen svítí jak obrovský, lesklý, pohádkový had.

Zarosená tma je měkká a kamarádská. Kde jsi, světe, vzteklý, divoký, řvavý? Nic z tebe nezbylo, jenom pruh silnice, v dálce pohlcený modrou tmou, kterým se kmitne chvílemi jiskra jedoucího selského vozu nebo panský kotouč divočícího automobilu.

Starý Šugar neodpovídá, přikrčil se na lavičce, opřel se o těžký kmen lípy a pomalu, rozvážně pokuřuje. Snad ani nechce rozbíjet hodinku svého klidu trýznivými starostmi.

Kuba začíná být neklidný. Lida je ve světnici, pomáhá staré Šugarové při poklizeni po večeři. Ale Kuba se domýšlí, že slyší přitlumené, schválně šeptané věty, jenom aby z nich nic neproniklo otevřeným oknem. Jistě se radí, jistě se domlouvají, stará Šugarka s dcerou. O něm? Není slyšet stupňovaný a zrychlený spád slov? Nepřetrhla řeč dlouhá přestávka, která je horší než vzteklý křik?

506$

Ale možná, že je to jenom mámení. Ze světnice zacinkaly mísy a talíře, slyšel šoupání, jako když se stůl posunuje. Potom se ozve hlas, jasný, nelomený, nijak přitlumený, veselý hlas Lidin.

Kuba hlavu zdvíhá a poslouchá, ale nerozumí ani slabiky.

„Jak stě, stryku, splašil tabak?“ táže se po chvilce s nejlhostejnějším přízvukem. Musí mluvit o něčem nadobro vedlejším, aby zůstal pevný a přímý.

„Jak by člověk dostal jináč dnes tabák leda od velkých pánův?“ hučí Šugar dobromyslně do vousů. „To je jasné, že nemám nic na výměnu, ani cukr, ani špiritus. Pan obrlajtnant přišel včera, nes paklíček a hned zhurta na mě, co kouřím. Nic, poslušně hlásím, pane obrlajtnant, mám půst. A on hned na mě, že jsem velbloud, elefant – to je vždycky znamení, že chce člověku udělat cosi dobrého. Hodil mi paklíček, ať si zafajčím, ale až doma, ne v jeho kvartýře.“

„Un někuři?“ ptal se Kuba nepřítomným hlasem: měl docela jiné otázky na mysli.

„Ale kouří, kouří – ráno je vždycky několik rozlámaných a nedokouřených cigaret v umyvadle. Mařenka se hněvá, hubuje a pan obrlajtnant jenom komanduje: Still sein! Ruhig!“

Kubu přestal zajímat obrlajtnant, obrací se hlavou směrem k chalupě a osvětlenému oknu.

„Ale mám trochu starost…,“ mluví dále Šugar rozvážným, kazatelským přednesem, „pan obrlajtnant vykládal, že má nad hlavou mračna. Dlouho se prý neudrží ve verku – „

„Aha, je ešče mladý, silný a zdravy – ,“ ušklíbl se Kuba, „fronta mu myslim pošle pěknu pozvánku – a jemu se dvakrat něchce – to věřim, ani velci pani němaju chuti ztratiť hlavu.“

„Povídal, povídal – dělal šprýmy, ale já už mu vidím dobře do duše.“

„No – a čemu bystě sobě robil těžku hlavu? Odejdě

507$

Wiener, přidě druhy.“

„Pravda, přijde druhý. Ale vím kdo? Panu obrlajtnantovi jsem zvykl, znám jeho nápady, záliby, křiky, nadávání. A je to jisté, že zůstanu tak, jak jsem?“

„Stryku,“ hlučně se Kuba rozesmál, „vy se nakoněc bojíte, že pujdětě za pana cisařa bojovať? Pravda – včil je potřeba hodně vojákův na Talijana, tam to budě tež hromsky smrděť, ale v ten čas už pujdu ai roby bojovať a vaši panimamě daju gver do ruky, ež sobě na vas zpomenu – „ „Nebudu nikdy střílet! Nesmí se střílet, nesmí se zabíjet! Neudělám to!“ zdvihl se Šugar z lavičky a mluvil přísně, zaníceně, ale jeho hlas zněl dětsky umíněně.

„Stryku, něchtě teho – vy stě v pěkným zavětřu – za vas budu bojovať druzi, baj takový pan obrlajtnant a inši a inši! Enem sobě zajditě do Ostravy, na ulicach potkatě oficiruv na každým kroku! A podivajtě se do hoteluv a do kavarni – místečka pražného neni, u každého stolečka jeden pan oficir, vymydleny, ulizany, jedna frajlinka namalovana po leve, druha po pravé straně, aby panu oficirovi byla vojna co nejměkči! Stryku, ež se všeci zeberu, ež z každého těpleho kůtka vymecu i posledního povalovača, to potem i vas zavolaju – ale to se něbojtě, to budě spěš koněc války, alebo koněc starého světa!“

„Konec starého světa?“ hučel Šugar do vousů a vybafl oblak kouře.

„Kdo vi, kdo vi?“ pohodil Kuba vzpurně rukama.

A pak najednou povstal z lavičky, chytil se rukama za kmen stromu a vyrazil ze sebe zastřeně:

„A či sobě myslitě, stryku, že chudobný člověk budě věčně trpěť a věčně mlčeť? Že se mu može na řbet břemen nakladať, ež bradu budě do země ryť? Že to jeden raz nězavola v srcu každého – hlad je, s člověkem se naklada horši než s otrokem za starých časuv … a potem, stryku, něbudě platiť: Střilať se něsmi! Myslitě, že něbudě včil horši každým dněm?“

„Kubo, dobře o vás povídala vaše máma, že máte

508$

zbojnickou krev!“

„Zbujnicku … a čemu ni? Šak je to dobra krev!“ řekl už se smíchem.

A hned zase poslouchal, není-li slyšet ze světnice hovor, ale zvuky byly nezřetelné.

„Stryku,“ změnil Kuba přízvuk hlasový, „něbudětě mi už povidať: vy, Kubo – buděte přece muj tata a vezmete mě pod ochranu! To budě už třeti muj tata: prvni mě odbyl hrsťu peněz, druhy se na mě dival enem tym okem co na psa – a třeti – ja myslim, stryku, že ten třeti tata budě nejlepši!“

Zasmál se chlapecky, rozpustile a tleskal si na kolena jako při nejlepším vtipu.

Šugar neodpovídal, kouřil, na lavičce přesedával a potom rozvážně ukrajoval větu, jako by ji pomaličku četl ve slavném shromáždění z rozvinutého kusu papíru:

„Kubo – život se nedá ošidit, když se člověk jenom vesele směje a rukama do dlaní bije! A jsou veselé šprýmy, po kterých zůstává neštěstí po celý život!“

Kuba se jenom na několik vteřin zarazil, ale potom se rozesmál znovu a ještě prudčeji – už ne voják, který prošel peklem, ale uličnický synek, který z rozpustilosti háže kamením do oken:

„Stryku – ale co by: tato – to už zase vykladatě, jak bysmy byli na kazaňu! Matě knižky a papiry, čitatě z nich a potem vybiratě takové mudrosti, co se hoďa zrovna pro knižky! Posluchajtě a něhněvajtě se: raz sem byl před vojnu na slavné puti ve Frýdku – to vitě, že ni z velke pobožnosti ani že by mě Panenka Marija přitahovala – ale tak, že mi rady něbylo … A tam byl panaček, farař, už starý a cely bily, a ten vam mluvil – no, na mu hřišnu dušu, jak vy! Měl tež takovu hedbavnu řeč, tež tak mluvil pansky, čisto, zřetelně a stejně křičel: Hřešitě na chvilku, budětě trpět na veky, za okamžik rozkoše miliony rokuv se budětě sužovať! Ale ja – ja se nikdy nerobím lepšim: ja račí skočim do vody, něrozmyšlam se, a dyž peklo, tuž pekla vrchovatu miru!“

509$

A zatím v jizbě, za cinkání hrníčků a několika mis, za hlučného rozestavování židlí a stolu, jehož plocha se drhla, házela i Šugarová ostré, úsečné věty, přitlumeně vyrážené: „Mysliš, že poputuješ do nebeskeho kralovstvja?“

Ale Lida z koutu jenom potřásala hlavou, jako by volala: Ať, ať, ať! a smála se.

„Bože, nebeske království!“ škubla sebou, až se plavý cop vesele otočil. „Mamo, kdo by mluvil o takových věcach! či sem byla hyčkana jak princezna a muzikanti mi při narozenu hrali?“

„Ale něuvažuješ – z jedne bidy do druhé lezeš, do Vítkovic, do robotnickych kvartyruv – a němysli se, chlebíček něbudě namazaný a měky!“

„Eh, mamo, enem dyž budě!“

Ale smích, ostře tryskající a hravý, pokrýval se ledovým jíním, uvadal a padal umdleně na podlahu:

„Podivajtě se, mamo, co mě čeka! Dobře, dybysem včil řekla: Sbohem, vrať se domu, něchoď k nam podruhé, něchcu tě u nas viděť, je to všecko zbytečná řeč – co mi to všecko pomože? Odejdě a přídě druhy? Možu vam seděť na krku a ukradať i ten vaš ubohý krajíček? Zas na službu k jakési tlusté beamterce lebo k židovce do Ostravy? ,Milosťpani, co ešče poručatě, co mam ešče zrobiť?’ Poloviční chlebíček budu hryzť, ale budě přece muj!“

Pevný hlas Šugarové však ostře zaútočil a podlouhlá její tvář se proměnila v příkaz:

„Nězapomeň, že ten tvůj ženich ma enem jednu zdravu nohu, je to chromý člověk!“

„Enem dyby něbylo horšich věci!“ řeč živěji zazvonila. „A něvitě, mamo, že i ja mam nadosmrti znamení? A vitě, co se mi stalo! Dva roky chodil za mnu ženich, ten prvši ženich, mluvil, hlavu zavracal, do nejvyšich oblakuv mě vyzdvihnuť chtěl – a jak byl na orlabu a viděl mě popálenu, vitě, co mi skazal? Že sobě chtěl vzať děvuchu, co byla trochu pěkná, dyž peněz něma – ale co ma s ňu robiť, dyž ai krasu ztratila?“

510$

Řeč chtěla být jasná, střízlivá jako kupecký součet, který bije do očí nezakrývanou věcností. Ale v přízvuku vět se třepetalo tenké chvění, vyčítavé i lítostné; bylo to úzkostné zalomení rukama nad barevným snem, který se kdysi roztancoval před dřímajícíma očima a který prudce odvanul, když se oči rozevřely. Ale pak slova opět ztuhla a pozdvihla se umíněným výpadem:

„Ale jake dluhe rozvažovaní! Jake vybirani! Z dědiny chudoba pujdě do města!“

A pak už vtipkovala: „Bednářová chudoba poda ruku chudobě robotnicke!“

Stará Šugarová už nic nemluvila, její tvář byla tuhá, neproniknutelná. Lampa, jež se třásla pod začernalým dřevěným stropem, tvrdě jí rýsovala stíny vystouplých kostí a rýhy pod očima. Beze vzrušení, bez hněvu i odmítání, ale i bez nadšení se zadívala oknem, pod lípu, kde s modrou tmou splývaly dvě černé skvrny, znatelné podle ohníčku šugarovy fajfky.

Pak Šugar odešel, na lávce zůstal Kuba sám. Natáhl se pohodlněji, churavou nohu volně opřel, hlavu zvrátil dozadu, až výsek ohvězdených nebes padl mu do tváře. To neměl Kuba příliš rád: srdce měkne, člověk není nic víc než unaříkaná roba a řeč hvězd se nehodí pro robotnickou hlavu. A přece cítil divný zmatek, neklidnou podrážděnost i sametné pohlazení; mluví to listí, stoupá to vůně ze země, rozhazuje to nebe jiskry? Vždyť přece není opilý, nepil, nepil!

Nemůže být přece opilý: chytá život! Vrhnout se střemhlav do propasti! Nebude chodit jako poblázněný synek dlouhé měsíce! Byl třikrát u Šugara, třikrát spal v jeho vartatíku, třikrát proseděl večery s Lidou. Ale když měl Počtvrté jet, řekl Šugarovi s jiskrami ve zbojnických očích: „Dněs už k vam nějedu.enem na besedy, dněs k vam jedu na jisté slovo!“ Na jisté slovo, aby mohl o Lidě říci: moje. Den vstává za dnem, trudnější než uplynulý – zachyť trochu světla do dlaně!

511$

Pravda, máma už nemluví, jenom ztěžka naříká, za noci bolestně mluví ze spaní. Jak by tomu Kuba nerozuměl: stará žena nemůže už unést těžkosti života. Bránila se, rukama bezmocně házela, když uslyšela o nevěstě. Směrem ke dveřím vztahovala těžkou a neohybnou ruku, jako by zaháněla neviditelnou vetřelkyni hned od prahu. A potom přišlo rozloučení s Heinrichem. Milostpaní, vysoká, ušněrovaná, s vyzývavě vypjatými ňadry (a Kuba se při vzpomínce jizlivě ušklebuje) s nikým v domě nemluví. Jen staré mámě vhodí posměšné, odseknuté slovíčko. Nemluví s Frantinou, nemluví se školákem. Schválně se dívá do druhého koutu, když cítí posměvačné a zlé Kubovy oči, jak se nenávistně vzněcují. A Kuba se směje, když slyší z vedlejší světnice podrážděný křik, zlobné drmolení němčiny, pokorné odpovědi Heinrichovy. Otroku, babský zaprodanče! Potom jednoho večera odešla a už se nevrátila. Heinrich šel ji hledat v noci, bez cíle, nazdařbůh. Vrátil se k půlnoci a Kuba schválně světlo rozsvítil. Jak byl ten verkovní kreslíř nalomený, uštvaný, ubohý! Ústa otvíral, dechu popadal jako ryba na suchu, nemluvil, jenom tak směšně oddychoval. Pro robu, a pro takovou budeš naříkat – už jsi nadočista omámený, poblázněný? A ten hrbatý, žlutavý člověk jen se udeřeně dívá poplašnýma očima a nerozumí. Otvírá dveře, odstrojuje se, léhá – ale spí, spí? Kuba by vsadil poslední korunu, která mu zbyla, že se přikryl až na oči peřinou a že mu slzy padají jak děcku, co ztratilo peníze na ulici. Ráno ho viděl, byl už ne žlutý, ale popelavý. Mluvil cosi nesmyslného, brebentil tři slova německy a dvě moravsky, ale tak mluví blázen. Dva dni ji hledal a třetího ji zastihl. Co bylo mezi. nimi, jak ho vyháněla, jak se Heinrich před ní plazil, jak prosil? Kdo to vyzradí? Ale Heinrich se vrátil, už měl v očích horečná, rozsvícená světla, šel jako náměsíčný, skládal své věci a vůz je kvečeru odvezl. Máma nepláče, nesrozumitelně hučí a Kuba rozumí jedinému slovu: Něchoď! Heinrich neodpovídá, pomateně se usmívá, oči má široké, chodí zbytečně od věci k věci. Už to Kuba vydržet nemůže

512$

a křičí škaredá slova o ní. Ale Heinrich poplašeně rukou třese, hlavu mezi ramena naklání, aby slyšel co nejméně, a prosebně koktá: ,Nein, nein! Rede nicht so! Něnadavaj, něubližuj!… Do hromské země, do pěrunův jasných! Kuba by byl nejradši otevřel dveře a shodil poplašeného hrbáčka ze schodů. Ať jde k ní, honem, bez oddechu!

– A vůz odejel, skřípání kol se ztratilo mezi rachotem mašin a divokým řevem dětí v černých ulicích kolonie … a máma sedí na pelesti, ruce se jí zlomily, sepjala je na klíně a vodnatelné tělo se jí hází. Huhu – huhuhu – kdo by poslouchal naříkání staré mámy! Vždyť to není pláč, to je hučení větru v zimní noci. Huhu – huhuhu … A Kuba rychle na sebe háže šaty a vychází na ulici.

černé představy se někde trhají. Kuba slyší, ale vlastně ani ne sluchem, nýbrž jakýmsi neurčitým chvěním v hlavě, jak Lida vychází ze dveří na zápraží. Střevíce lehce šoupají po utlačené, ušlapané zemi, ale snadno by sis mohl vykládat, že se to jenom trochu prudčeji pohnuly haluze v korunách. Cítí ji u sebe, měkký a teplý oblak těla tiše zašuměl.

A Kuba nemůže jinak: ruku vztáhne k té teplé a měkké vlně, jež vychází z mladého ženského těla.

„Nakoněc stě se dal mezi hvězdáře,“ slyší veselý, jasný hlas, „hlavu zdvihatě k nebi, hvězdy počitatě! Nic už něchybi, ledaže bystě řek, co hvězdy vykladaju, jaky osud čeká „

Jak by Kuba v té chvíli řekl rád vroucí a silné slovo! Jak by se rád vzepjal, promluvil vítězně a pevně, aby bylo jasno, ze necouvne! Aby přitáhl k sobě mladou děvuchu tak, ze by žádné čarování na světě nic nezmohlo proti j;ho slovu!

Ale cítil, že mu v hrdle divně vysychá a rty jsou tvrdé. Nikdy ještě neměl v hlavě takové prázdnoty jak v té chvíli. Slova utíkají a ruka nemá dost pevnosti, aby je zachytila.

„Jaky osud čeka – keho?“ řekl neobratně, přiškrceně a nucené se zasmál.

„Keho? Mě lebo vas. Každého.“

513$

„A či hvězdy pověďa, co ma člověka potkať?“

„Pry pověďa. Ja něvim, něsem tak mudra. Pry je v hvězdách všecko napsané, něščesti, bida, chudoba, hodně peněz, velke požehnáni, zdrávi – no, všecko. A ja sem myslela, že stě se dal do hadaňa a prorokujetě, co je v hvězdách napsané pro vas.“

Kuba otočil hlavu a řekl podrážděně: „Ale, Lido, němluvtě tak! Jak bysmy byli cizi!“

„Pověděly hvězdy, že smy sobě blizci a že patřimy do rodiny?“ zasmála se.

„Pověděly, pověděly – ,“ mluví Kuba táhle, ale pak se jeho řeč zrychluje ostrým přizvukováním, „pověděly o mně, pověděly o vas – o tobě, Lido! Vi, že stě se radili o nas obuch dvuch a že – „

„Ale ty hvězdy su vševěduci! Už ai věďa, jak smy sobě všecko spravili a vyřidili?“

„A či bys, Lido, mohla mi řeknuť: Ni? Mohla, mohla?“

A pak vyrážel ze sebe prudká, nesouvislá slova udýchaným hlasem:

„Dybysem byl panským synkem … do škol chodil.. mluvil bysem jinač … jakési sladké a malované slovíčka vybiral! Pansky bysem mluvil, hlavu mámil… a ja něvim, jak to mam pověděť! To enem knižky a romány … cele dni spolem choďa, un před ňu na zem pada … o milovaňu mluvi, o lásce … Ale ja, Lido, sem enem robotnicky člověk … ešče včil umim ai kladivo zdvihnuť do ruky a dybysem měl nohy zdravé, deseti chlopuv se nězleknu, nikdo me nězradi, nikdo mě něpřemože … Něvim to pověděť lepši, moja ruka je tvrdá a moja řeč je tež takova divná … ale Lido, ja, ja … ja něumim člověka ošidiť, ja bysem nikdy něchtěl byť Jidášem … co možu dať … enem svoju žebrotu, svoju chudobu … dušu možu dať – „

Zmateně oddychoval a neobratně přitáhl děvuchu k sobě, až se sesunula na lavičku. Tiskl ji křečovitým a chlapeckým objetím, po němž víc tělo bolí, než je rozkoše, a teplo jejího těla ho bolestně vydražďovalo, že hlavu zaryl

514$

do jejího ramene. Lida se vykrucovala, ruce mu odtrhovala, ale Kubovy prsty, drsné, nešetrné, vrývaly se do mladého tepla.

„Boli, boli – ,“ řekla tiše a tu Kuba teprve povolil, ale z ostrého sevření přece ji nepouštěl.

„Řekni, řekni,“ vyrážel překotně, „co bys chtěla ode mě, co mam pro tebe udělať, jakých věci se mam pro tebe odvažiť?“

Rozesmála se a zavolala rozpustile do uší: „Ty zbujniku zbujnicky … abys mě pustil!“

I Kuba se zasmál a mluvil: „A to ni! Už ni! Něpustim, něpustim, ani dněs, ani nikdy, nadosmrti něpustim! Prsty se mi proměnily v železo, sem přikovaný k tobě, odtrhnuť se němožu!“

A silně se tiskl k ní, neboť pociťoval rozkošnicky a dravě neurvalé právo vítěze.

Pomalu se mu vykroutila, ale neodsedla od něho, i když ji znovu chytil za ruce; hlavu naklonila k němu a řekla ztišeně, pomalu:

„Kubo … slib mi … nebudeš piť?“

V té chvíli byl by Kuba slíbil, že poputuje do propastí pekelných a že půjde do Ostravy krvavého generála Matušku zamordovat. Zasmál se rozpustile, zpupně:

„Něbudu, něbudu! A dybysem ai chtěl, pani se brzo postaraju, aby chudobný člověk nědostal ani kapky … dosť možné, že to dopadně jak v Rusku a zavřu všecky hospody!“

Ale Lida řekla ještě jednou, polo prosebně a polo naléhavě:

„A Kubo … slib mi ešče … něbudeš mě nikdy biť?“

„Tebe biť? Lido – a Kuba se bojovně vypjal, „ať mi ruka v ten děň hned zchromně, jak bysem se čeho takového odvážil! Jak se ti mam zadušovať, jak ti mam přisahať? Lido – či při tych hvězdách, co nas viďa a co nas slyša?“

Řeč jeho se vzníceně rozhořela a byla až chlapecky překotná, dobrodružná, horká. ,Lida ho přitáhla k lavičce

515$

a pravila jenom zvolna: „Ticho, ticho – „

V poloozářeném obdélníku dveří se ukázala vysoká, pevná postava Šugarové. Kmitavé světlo ohraničilo její stín. Postavila se a zavolala klidným hlasem do temna, vonného a prosvětleného:

„A lude – či vy dněska nadobro nemyslíte ani na spani?“

XI

Na svatbě Kuby Sršáně, svatbě chudobné a tiché opil se jenom jediný host – Kubova nevlastní sestra Maryča, ta, co žila s panem obrlajtnantem.

Stalo se to nečekaně a nikomu nenapadlo ani ve snách, že se opije a bude vyvádět právě ten jediný host, který byl panský a který měl hladké, bílé ruce.

Eh co, opít se! Křičet a rámusit a zpívat nestydaté písničky! To je staré právo každé svatby a na svatbu nemají chodit klášterníci a lidé zamračení! Nevěsta by se rděla do krve a ženich by posílal zlostné kletby do všech koutů, kdyby hosté seděli jak o prosebné pobožnosti a vycházeli jak z postního procesí. To by byla, u všech pěrunův jasných, třikrát větší hanba, než kdyby se prohryzlo, že nevěstin věneček je starou pohádkou a že cesta ženichova je vystlána všelijakými hříchy. Na svatbě ať teče pivo bohatým proudem, ať se otevře nejlepší slivovice, která se propašuje z valašských hor, ať zní hlas jako rozehrané polnice, ať děvčata zpívají tenkými hlasy, rozesmáté, ulechtané, s očima, které svítí po sladkých kořalkách.

Ať, ať…! Ale to byl tenkrát pokoj a mladí synci byli doma za pluhem a jiní, chudobnější, v dílnách, u mašin ve Vítkovicích či Ostravě, z komínů chalup se pokojně kouřilo a po mezích si vykračoval najedený občan s červenými lícemi … Ale teď sedláci zavírají vrata a posílají hafany na

516$

dvůr, děti chodí žluté a vyzáblé, roby se plahočí po polích, udřené, ustarané, žilnaté, staří dědci vrávoravě obcházejí chalupy a hladové štěkání psů je jako zlostné, zoufalé proklínání strašlivé vojny, kterou hoří svět: zhyň, zhyň, zhyň!

Ale vojna nehyne, oheň roste a svět se propadá, železná ruka bere poslední muže, kteří ještě zázrakem zůstali, sahá po tatících, vytahuje chlopy s prošedivělými vlasy a nahrbené, kterým už pláče vnouče v kolébce. Jenom zůstali ti, které chytila šachta a verky, nebo kteří se dobrovolně poddali černým tmám a krvavým plamenům, robotují v šachtách či ve verku, ale nad nimi visí jako znamení jejich otročení bajonet a oficírská čepice.

A proto musila být svatba Kubova tichá, nehlučná. Starý Šugar nařizoval to kazatelským tónem, který přecházel do chlapeckého horlení, ale jeho prorocký příkaz byl by se přestoupil se shovívavým úsměvem, kdyby jeho slova nepřijímali všichni jako něco samozřejmého. Nač se veselit, výskat, zpívat, když se svět morduje a hlad jde vítězným pochodem, když skýva chleba je denně tvrdší a tenčí? Tak s rozvážným kývnutím usoudila matka Šugarka, tak chtěla Lida, tak musil uznat i Kuba. A tak se sešli o svatbě víc jako na přátelské besedě než jako na hlučné divočení a rozpustilé šprýmy, utvořily se hloučky a vykládalo se nejinak, než jako by se trochu víc lidí sešlo za sobotního odpoledne. Pobaví se, pojedí, ruce si podají a odejdou zase v dobrém. A vždyť to se nebere panská pýcha, tvrdá ruka chudoby stiská ruku ještě tvrdší, nebude to směšné a bláznivé milování, které se dívá k měsíčku, ale bude třeba tvrdo robotovat a počítat halíř za halířem.

Nebylo zpívání ani rozpustilých řečí, při kterých děvčata vypískují a utíkají do koutů; v každém slově, i když vypravovalo o nejvšednějších událostech z domácnosti, ležel mrazivý stín, že se chvílemi prsty sevřely samy sebou a v kloubech zapraskalo. Tolik starostí leželo na každém člověku a nebylo možno je hodit prostě za hlavu a utéci od nich daleko. Tam si kdosi naříkal, že kupec už nemá docela

517$

nic v kvelbíku, ani svíček, ani mýdla, ani kávy, leda jakési protivné kostky a smrduté marmelády, tam jiný ženský hlas bědoval na lístky, na které se dostane troška bídné mouky a ždibec omastku, jiný se zahořkle vysmíval šatům, které se budou dělat z kopřiv, a potom se dva mužské hlasy nápadně ztišily, úzkostné pohledy zamířily ke dveřím a k oknům a už zněly uštěpačné příhody o starém císaři, za které by šandár chytal a vedl do Ostravy k vojenskému soudu. Ale což – když není možno zpívat a vesele si popít, ať se aspoň vykládají zlomyslné romány o staříkovi ve vídeňském burku!

Frantina seděla v koutě se Šugarkou a vykládala o své robotě, o mámě, která na svatbu nemohla přijet; už je stará, nohy už má tak těžké jak dřevěné sloupy, už se tak jenom motá od stolu k posteli, od okna ke dveřím a na bolesti naříká. Nadřela se v životě hodně máma, těžký život měla. Zmínka o Heinrichovi bleskla v hovoru – ten také, to se ví, nemohl přijet, nemůže odejít z kanceláře, takový beamter je uvázán často víc než poslední robotník, co na táčkách kusy železa odváží.

Ale tu se náhle dveře otvírají a na prahu stojí Maryča – ale ne, to se jí tak posprostu povídalo, když byla doma a pobíhala ve špinavé sukni a rozedrané košili po kuchyni; frajlinka bílá, s vysokým červeným kloboukem, s jasnýma a rozšířenýma očima, v šatičkách, co jistě stály pár desítek, s rukavičkami, se slunečníkem, jak malá grófka nebo inžinýrská dcerka, to už je kdosi jiný, to je aspoň Mařenka, jak jí lichotně povídá starý Šugar, nebo Mici, jak ji přezval pan obrlajtnant Wiener.

Kroužky se trhají, růžový oblak vpadl do šedivých starostí. První vyskočila Frantina a žíznivým zrakem, poraněným závistivou touhou, klouže po tolika panských divech, po klobouku, růžových šatech, rukavičkách, po tolika pěkných věcech, které rázem dávají zapomínat na bídu, na verky, na tenký výdělek. Nemůže se ovládnout, pohladí ji pomalu, slastně a přece lítostně, dotýká se stuhy na klobouku

518$

a nakonec vyrazí:

„Maryčo … jaka ty si šumna … jaka ty si nastrojena … takova – „

Nedopoví, hlučně se zasměje trhaným smíchem a tleská po sestřiných rukavičkách.

A ta bílá, zarůžovělá slečinka s červeným panským kloboukem stojí u dveří, usmívá se a vyzdvihuje nevelký balíček, jako by jej chtěla uchránit před poškozením.

Starý Šugar už ji za ruku chytá a cosi povídá; dnes nemá na sobě pokrčené landšturmácké hadry, ale starosvětský šosák s velikými knoflíky a ohlazenými rukávy. Snad byl ráno úzkostně přičesán a přistřižen, ale zas vypadá huňatý, zarostlý, dobrácky zdivočený, nemotorný v těžkopádných pohybech, trochu se nutící do laskavého úsměvu. Jak jinak by mohl vypadat stryk Šugar? A Maryčiny oči už házejí rozdováděné jiskry.

Objímání nevěsty, prudké, překotné; rozbalování balíčku … bože, takový šumný budíček, porculánový, že se až člověk jej bojí vzít do ruky … Lida se směje a za ruku ji drží… máma Šugarka hned vede ke stolu … má-li hlad, ale to se ví, hlad se najde … a Maryčka jisto nezná hosty, samá nejbližší rodina, to je sestřenice a to je strýc … a už je před ní talířek, vidlička zazvonila … třeba přece především připít nevěstě a ženichovi na zdraví a brzo na křtiny…

Z kouta zní smích a Lida se směje i bílá slečinka se směje … do toho zní hřmotná otázka Kubova, jak že se dostala na svatbu.

A Maryča s naučenou a přivyknutou koketností přimhuřuje oko a hlavu klade na stranu jako děvčátko, které se chce pochlubit něčím vzácným; to se ví, že je to vzácná věc, přijet v automobilu jak velká panička, hnát se zaprášenou silnicí, zatímco polekaní chodci utíkají do příkopu a polykají oblaka prachu … a pak mít ujištění, že pozdě kvečeru přijede na silnici zase automobil, aby se vraceli modrou nocí, vonící hvězdami a žněmi.

519$

To všecko vypravuje s prostoduchou žvatlavostí, která se přímo s dětskou radostí potápí do lesku, třpytu, vonné povýšenosti; i její nářeČní zabarvení jest už panské, vybroušené, očištěné. Nikdo by nedokázal, že ta nastrojená, vymytá, navoněná slečinka honila se kdysi po špinavých cestách kolonie a že do roztrhaných košů sbírala na haldě trochu odhozených zbytků uhlí a koksu.

Ale o to už dnes neběží, na to nikdo nemyslí a minulost není vřed, aby ji nosil člověk na čele jako viditelné znamení. V jednom rohu na lavici sestrčily dvě tety hlavy k sobě a šeptem se vyptávají, přičemž jejich šedivé, pichlavé oči spalují nového hosta; matka Šugarka chodí mezi všemi v natlačené jizbičce, která nestačí ani pro tu chudobnou svatbu, a k Maryči promlouvá zdvořilá slova, která však nemají dosti srdečnosti a přitažlivosti; Šugar sedí na židli, dobromyslně se usmívá, hlučně a blahobytně vybafuje mocné oblaky dýmu. Jenom Frantina zesmutněla: sedí na lavici, nepouští ani na okamžik svou bílou a růžovou sestru z očí a bezděčně prohlíží své ruce, jak jsou rozpraskané, červené, černými šmouhami prolezlé – ach bože, nijak ne takové masité, zakulacené.

Její pohled je zamlžený a teskný.

V jizbě už je dusno a horko, hosté vycházejí na zelenou plošku trávníku před chalupou, rozsedávají se na trávu pod stromy … Šugar se žene, nese jakousi odřenou pokrývku … ne, ne, to přece není možné, aby si Mařenka sedla na trávu, škoda by bylo šatů, umazala by se … a starý voják s neohrabanou zdvořilostí podstrkuje pod ni pokrývku, až se všichni smějí a Maryča sedí jako vznešená princezna.

To je jisté, že Frantinu srdce bolí. Přisedla k sestře a nemůže už jinak: hladí jí punčochy, do rukou bere látku, jak je měkká, tenká, poddajná; zamilovaně se dotýká znovu jejích šatů, a kdyby se nestyděla, hladila by ji celou, po lichotném zaoblení těla, po pevně vyznačených ňadrech, po bocích. Šeptá jí do ucha:

„Maryčo, ani se na tebe nadivať němožu … ty si takova

520$

cukrová, z mlika a z ruži … Viš, tys přece enem uměla ščesti chytit do ruky … Tak voniš, tak voniš …

Ale přece se nemůže ubránit, aby zlomyslně neporanila. Šeptá znovu:

„Ma ten tvůj obrlajtnant s tebu dobře! Takové ružove, kulaté maso! Uměl sobě vybrať švarnu děvuchu! Trapi tě hodně? Ale … jinač bys vypadala, dybys musela dřeť jak ja … a z našiho kafe, z našich kobzoli, z našiho zela … to tak člověk nězkulati – „

Nastrojená slečinka odvrací hlavu a našpuluje rty, potom praví potichu a nezřetelně:

„A či ja vim, jak to budě dluho trvať? Ešče tyděň lebo dva? Hans – viš, ten muj obrlajtnant – pujdě preč, do opravdovské vojny, na frontu, ve Vitkovicach ve verku už mu zem hoři pod nohami – „

V očích Frantininých je divný pocit: prudce vytrysklá zvědavost, horlivá účast i záblesk škodolibosti. Chytá sestru za ruku, hladí ji překotně po kloubech prstů a mluví přerývaně:

„Němluv, něpovidaj – něma to jisté? – A ja sem myslela, že takový vojensky pan – „

„Je mladý, je zdravy – takových je třa jindě, v Itálii, v Rusku. Každý děň čeka, že dostaně povoláni. Viš, Frantino, ani sobě představiť němožu, že odejdě nadycky … ja už na nim visim, to je horší, ež dyby to byl muj muž, dybysem byla s nim sezdana … Je to hrozne, jak se tak člověk omami, že potem mu všecky myšlenky naprazno utikaju – „ „Ticho, ticho – ,“ přitlumila Frantina hlas a její oči mocně zahořely. „Divaju se tu na nas. Němusi každý poznať, že maš suženi. Ale řekni … co s tebu, co s tebu?“

„Co se mnu? A či ja vim?“ Hlava Maryčina se nepřirozeně zkroutila a za chvíli řekla s nuceným smíchem: „Co budě zbyvať? Jake hrůzy! Pěkně zevleču ty ružove handry, misto klobuku dam stáru strakatu šatku, no – a pujdu hledať robotu. Možné že do šamotky, tam přijimaju pořaď, lebo za kanclajdynerku. A slyšela sem, že už beru ai jindě,

521$

k tramvaji za kondukterku – „

Vypravovala to lehkomyslně, jako by si jenom pohrávala svým osudem, potřepávala rukavičkou, ale obličej Frantinin se zapálil náhlým vzrušením, přitlačila se těsně k sestře a horce jí mluvila do tváře:

„Maryčo, to ni, to ni, – zanic na světě! Už si zapomněla, jak se včil žije! Jaku maju cenu penize, co za ně kupiš? Jedenraz odejděš z panského života, jedenraz přiděš nanovo do naši bidy – a sbohem, tvoja kráso, a sbohem, měke ručičky! Sbohem, to měke a ružove maso! Maryčo, Maryčo – to maš přece jakési bohatství – si bila, si panska – a co by tě čekalo, ež bys lihala v naši kuchyni, už ni v měkych peřinkach!Ja,ja – každuchvilu bysem utíkala z naši nadeničiny – a uvidiš: utěču, utěču! Ale ty něsmiš zahodiť to, žes včil šumna, čista, že maš měke prádlo, že němaš hlad – to rači skočiť pod kola, ež mašina pojedě, pod lokomotivu, dať se roztrhať!“

Vzrušila se, na tvářích jí vyskočily zarudlé skvrnky. Ale tu už bylo slyšet klapnutí Kubovy hole, jak si pomáhal k nim, dnes na podiv, vážný, v černých šatech, vyholený, s bílou kravatkou, se sebevědomým a pevným úsměvem kolem velikých úst.

„Vypada to, jak dybystě se hadaly,“ pravil a klepal holí do země. „Ja vim, – dyž se dvě děvuchy dohromady zejdu, že je hněv hned na krajíčku! Ale to mi robiť něsmitě, je to moja svaťba!“

„Kubo, ani řeč o hněvu!“ přitlumeně a kvapně mluví Frantina. „Ale hleď – Maryča, takový blažen, hlupe řeči mluvi! Že pry obrlajtnant na frontu odjedě – a ona pujdě do šamotky robiť lebo za kondukterku! Řekni sam, neni to bláznovství od ni, tak se zkaziť, ona, takova laika bila!“

Poslední slova řekla s měkkým lichotivým mazlením, jako by opravdu v rukou měla nastrojenou panskou loutečku, jednu z těch, které svítí plavými kadeřemi a které poslušně oči zavírají ke spaní.

Kuba mlčí a potom mrzutě zahučí: „Ešče by to bylo lepši – „

522$

„Nemluv, Kubo,“ zlostně odporuje Frantina a slova se jí vztekle hrnou v přerývaném proudu, „dost je bidy, že za ňu člověk němože! A sam sebe do blata zahazovať! Divať se, jak nastrojene panstvo po hotelach sedi; enem oči vyvalovať na to, jak je před nimi všeckeho dosť a oni něvěďa, co se vybrať maju a čim krky polechtať! Udeřiť jim do skla, rozbiť jim to všecko – „

„To možeš, to by něbylo zle,“ ušklíbne se Kuba, ale Frantina nedopověděla ještě a vhodila mu do jeho pošklebu vítězný závěr, vyhozený jako břesknou fanfáru:

„Alebo sednuť k nim na plišove sesličky a měť se tež v životě dobře, kdo se k nim može posadiť!“

Kuba se pomračil, zamávl rukou a řekl skoro pohrdavě:

„Takové řeči hlupe – „

Ale už volal na Lidu, na svoji ženu po několik hodin, která vycházela ze dveří rozpálená, uběhaná, zřejmě znavená; vzal ji kolem pasu se samozřejmým oprávněním a pravil vesele:

„Lida se sedne k nam – ja sem vachtařem ve verku, davam pozur na robotniky, aby někery něukrad panu Ročildovi lebo Gutmanovi vysoky komin v kapse lebo sobě něodnašal v klobuku roztavenu ocel – a Lida budě vachtařem, aby moje sestry němluvily hlupe řeči, po kerych nic – „

Lida se smála, sedla si mezi děvčata, objímala Maryču, hladila jí načesané vlasy a divila se růžovým šatům stejně tak, jak před chvílí Frantina. Měla vesele kamarádský hlas, i když nyní trochu zastřený, a už se vyptávala na maličkosti, až se za pár minut smála Frantina i Maryča.

Šugar těžce našlapoval k nim, v ruce se dvěma skleničkami a polonaplněnou lahví vína.

„Děvuchy,“ směje se do huňatých vousů, „připijem si na zdraví, aby mezi námi byla vždycky svornost a spokojenost!“

Frantina vpadá rozpustilým a překotným hlasem: „Ale to je přece zazrak, že se starý Šugar dal na piti! Ja sem

523$

dycky myslela, že kdo střilať něchce, že ten ani sklenky do ruky vzať něsmi!“

Šugar se směje, oči mu zamžikaly pod huňatým obočím, ale vypadá to zrovna tak, jako když je veliký chlapec přistižen při nějakém pošetilém kousku. Zamával hrozivě lahví a pravil pomalu:

„Františko, bude ti třeba někdy trochu jazyka upilovať!“ „To budě, to budě!“ křičí uličnicky Frantina a vyplazuje špičku jazyka, „možetě, stryku, sprubovať, esli to potrefitě!“ Maryča drží v ruce skleničku – a dívejte se, ona umí i tu směšnou věc dělat jináč, pansky, pěkně, ona nevezme skleničku do sevřené dlaně jak Frantina, ale zlehka do dvou prstů, drží ji, pohrává si. A potom se naklání k Lidě: „Lidušo, Lidušo, sestro moja … a ty si včil nadoopravdy moja sestra … tak si mi byla hned od prvniho razu mila, co sem tě uviděla … napij se ode mě – „

Lida si odhrnuje zavlhlé vlasy, pomalu a jenom jako z povinnosti smáčí rty a praví omlouvavě:

„Malo sem se v životě vina napila a myslim: ani bysem nězvykla – „

„Vidiš,“ zrychlí Maryča hlas, „ja se ti přiznám, naučila sem se včil … Hans mě spočatku nutil, něchtěla sem, palelo mě všecko, hlava se mi točila. Ale za paru tydni ani mi to divné něbylo: a viš, někdy na člověka přidu takové divné myšlenky, že by v tu chvilu o zeď hlavu bil, a tu sem sobě pravila: Sklenko, poď sem, sklenko s červeným vinem, utopimy starosť a suženi!“

Přivřela oči, vypila skleničku rázem, potřásla plavými vlasy a volala na Šugara:

„A vy sobě myslitě, stryku, že ja budu po jedne noze skakať? Něvitě, že se naliva dycky dvarazy?“

Šugar odešel, i těžké údery Kubovy hole bylo slyšet na druhé straně u dvou starých dědinských žen, hlas Šugarové se nesl pevně z jizbičky, Frantina se usadila na mezi.

A Maryča seděla vedle Lidy na chvíli sklíčena, se složenýma rukama v klíně, ale to malátné zasnění trvalo jen

524$

několik okamžiků. Ohebně a lísavě se přitlačila k Lidě, hladila ji po tváři, po zarudlé spálenině, nejinak, než jak by se dotýkala muže, a potom jí mluvila horce, zrychleně:

„Ani něviš, Lidušo, jak ti zavidim – ani něviš, jak bysem chtěla byť na tvojim mistě – „

„Umis se robiť z člověka blazny!“ dobromyslně odpovídala Lida a chytila ji za ruce.

„Blázny? Něrobim blázny! Mam se ti zadušovať?“ „Co tobě chybi? Hřeješ se v těplym kutečku … A ja přec dobře vim, že mi něbudě muzika od rana hrať a komorníci něbudu kole mě obskakovať, ale že se budu museť pořadně točiť a jisto, že nam nadbyvať něbudě – „

„Ale ty se něbojiš, že?“

„Něbojim se – dybysem se bala, něbyla bysem šla ke slubu! A Kuba tež vi, že sobě bere enem chudobnu děvuchu!“

„Ale ať budě jak chce, buděš měť muža – u sebe ho měť buděš, žáden ti ho vzať němože, i dyby vojna deset rokuv trvala! I dyby na tebe křičel, i dyby tě bil – „

„Něbudě! Dal mi na to slovo před svaťbu,“ lehce se zasmála Lida.

„Něch tam! Chlopi dycky davaju větši slovo, ež chcu a ež možu splniť! Ale něch, něch! Buděš měť muža, budě tvůj – a ty něbuděš u něho z milosti, něbuděš se museť třasť, že si enem na výpověď, že ho dněs objimaš, a za dva za tři dni že budě na konců světa. Papirek přidě, čekám ho, přidě jisto … a ja vim, že to budě konec všeckemu. – Mašina odjedě, kulky litaju a ty něbuděš měť sily, abys jich zadržela! Dybys klekla pod širým nebem a zapřísahala panaboha … něpomože to nic, kusek papírka ma větši moc, zebere mi ho, zebere! A ja němam na ňho nejmenšiho prava … co sem, co sem? Eh, dyť ja to dobře vim, jak mi každý řekně! Dyť ja poznám na očach ludi, ťo sobě o mně mysla!“

Zadýchala se, myšlenky jí přeskakovaly, poslední slova už chvatně vykřikovala. Lida držela její ruku ve své a pravila s chlácholivým klidem dobré kamarádky:

525$

„Z teho sobě němusiš těžku hlavu robiť, Mařenko! I dyby se ti to stalo … přiděš k nam, zustaněš u nas, stlačimy se věc a všecko se spravi!“

„To neni to, to neni to!“ zarputile vrtí Maryča hlavou. „Něšla bysem k vam, němohla bysem přisť! Ale mi ani o to něidě: jak odejde, co je mi po životě? Ja bysem chtěla jak psik pospíchať za nim, do Ruska, do Itálie, na koněc světa, do sameho pekla – němožu, němožu, za prah jeho kvartyru něsmim, něsmim!“

Hlava se jí zase nepřirozeně zvrátila a potom prudce, lichotně přitiskla k sobě Lidu – a už se smála nepřirozeně vysokým hlasem, když volala na Šugara, který už zase s lahví ztěžka našlapoval:

„Stryku, dněs mi dobru službu udělatě! Přijedě auto a vy mě k němu zavedětě! Bo takovu hanbu nezrobim ani sobě, ani vam, abysem odešla z Kubové svaťby střízlivá! Něsmitě byť lakomec, choť je vojna, choť je bida, šak ešče ai flašku vina kajsi ukradněmy. A esli jini něpiju, aspoň ať ja pochvalim vaše vino!“

Potom byla zcela jiná. Rozjařila se, rukama tleskala, dala se do zpěvu, a byly to jakési divné písničky, kterých nikdo neznal a nikdo ji doprovázet nemohl. Zavolala Frantinu i Kubu, posadila se k starému Šugarovi a hrabala mu do rozcuchaných vousů. A hned zase začala vypravovat jakési směšné příhody a sama se jim hlučně smála, vybuchujíc veselým, bezstarostným smíchem, který pomalu nakazil všecky. Smál se Šugar, i Šugarová utrousila šprýmovnou poznámku a Kuba s žertovným vyhrožováním napřahoval hůl, že udeří Maryču po pevných zádech a po růžových šatech.

Pomalu se stmívalo, do měkké, sametové tmy vytryskly hvězdy, starý strom unaveně šuměl. Ne, nebylo tam docela nic z toho, jak se obyčejně zkrášlí svatební scenérie: v haluzích lípy nekoncertovaly utajené housle sentimentální písničku o blouznivém milování, bílí ptáci nepoletovali nad domem. Ženil se to robotnický synek, invalida, s pokřive—

526$

nou nohou, která se nenarovná do nejdelší smrti, a bral si chudobnou děvuchu, co má popálenou tvář. A přece vzduch vlídně ztemněl a nebesa se rozklenula laskavými oblouky, strom zašuměl a tráva se hebce přitlačila k tělu – ať byla vojna, ať bylo strašné mordování, ať krajíčků chleba ubývalo, ať děti naříkaly o větší hrníček mléka.

Najednou, to už byla nadočista tma, temně modrá, hluboká, těžká, na silnici zahořel zářivý pruh automobilového světla. Houkání, pronikavé a pánovité, jež prudce zavolalo. Světlo kropilo krajinu a nedočkavě se třáslo, ale nemohlo proniknout úzkou mezí k přikrčené Šugarově chalupě, k osvětleným oknům, k mocným stromům. To byl ostrov, který odplul od celého světa.

Auto zlobně volá a světlo se třese. Cestou mezi poli po mezi klopýtá starý Šugar a vypadá to, jako by nesl v ruce láhev. Jak jináč – musí usmířit nedočkavé rámusení.

Hodně pozdě za ním se klátí k silnici zarosenou trávou Maryča.

To byla veselá výprava! Maryča byla už nadoopravdy opilá, ale tak divně, šprýmovně opilá, že se smál kdekdo.

V natlačené jizbičce se potřásala, klobouk se jí směšně sesunul na stranu, k uchu, plavé vlasy se rozcuchaly a rozhodily po zádech – a potom se zase dávala do zpěvu a byly to písničky velmi málo pobožné. Kuba ji okřikoval, ale jenom šprýmem, a sám se široce smál, když se pokoušela dokonce zatancovat a ruce zdvíhala k taktu.

Když ji auto ze silnice ostře zavolalo, přestala se smát rázem a byla plna spěchu a nepokoje. Třeba jít, auto nesmí dlouho na silnici čekat. Lida ji česala, Frantina jí klobouk rovnala, Šugarka ji na rozchodnou ještě koláčem krmila. Byla v té chvíli jako stroj, který se točí velmi zbytečně a naprázdno. A teprve když byla před chalupou a u lip – svatebčané jí volali veselé výkřiky na šťastnou cestu, na bezpečnou cestu – byla zase veselá a směšná. Klobouk opět tančil na hlavě a ruce se zdvíhaly. Lida a Frantina, které ji podporovaly z obou stran, vybuchovaly rozpusti-527$

lým vyjeknutím, když cesta byla příliš křivolaká a na mezi se ukázaly nečekané brázdy.

Hoj, hoj, Mařenko, veselou cestu! V kuželu ostrého světla stál šofér a překotně vyprazdňoval skleničky, jak mu Šugar naléval. Nic se nestane, jenom se nebojte, jinačí kousky už provedl, po jiných cestách se najezdil – a kdyby neměl žebra z jednoho hloupého karambolu tak nesmyslně prohýbaná, jistě by na vojně vozil vysoké oficíry. A tak ještě sklenku na zdraví nevěsty!

Ale v tom okamžiku zachvátila Maryču zase plačtivá nálada. Slzy jí stékaly po tvářích, objímala horoucně Lidu a vykřikovala nadměrným, trhaným pláčem: „Lido, sestro moja, dušo moja nejdražši!“

Do auta ji naložili pomačkanou, uplakanou, roznaříkanou a šofér pořád jen brebentil úslužným jazykem: „Žádné strachy, bezpečná cesta!“

Auto se rozjelo a Frantina v rozpustilém uličnictví tleskala za ním rukama.

„Maryčo, Maryčo!“ hlomozně zakřičela do jeho spokojeného vrčení. „S tebu budě dněs zle! Pan obrlajtnant ti vystřila – po hole, po hole!“

XII

Vojna pohlcuje den za dnem, chytá je kovovými pařáty a drtí železným úderem, hyne léto a podzimní žluť sedá na domy i lidské tváře, vítr vzpurnou hlavou bije do rozedraných mračen a háže jimi na vysoké černé komíny.

Zpívej, podzimní větře, kalnou píseň zmaru nad rozlehlou černou zemí, zpívej jako hlásná polnice místo lidí, kteří křičet nesmějí, rozežeň se divoce od východních polských dědin, kde leží vojáci v bahně, až do světa šachet a vysokých pecí, kde se armáda umazaných mravenců koří před majestátem strojů!

528$

Rozmáchni se smělým ramenem nad chalupami po dědinách nad moravskou a slezskou zemí, nad Místkem, Frydkem, Těšínem, nad šumivou Ostravicí, jež teskně zvoní v kamenitém řečišti! Zpívej, podzimní větře, výsměšnou píseň o krajíčku chleba!

Vidíš … po dědinách se rozlezly jako housenky růžence prosebníků, žluté tváře městských lidí nakukují do oken a vyhublé dlaně pokorně bijí na vrata statků … Pro milosrdenství boží, dvě tři kila mouky, trochu omastku … Eh, kdo by se dnes dovolával božího milosrdenství: je třeba mít cukr, petrolej, tabák. Srdce jsou okoralá, milosrdenství boží i lidské churaví.

Do stodol se svezlo obilí, armáda úředních pochopů vztahuje po něm nedočkavé ruce a háže místo nich nepotřebné hadry papíru, druhá armáda se plíží slídivě vedle oken a oči hoří hladovou dychtivostí. Sobecký pud se brání na dvě fronty. Vlezete do jam ve stodolách a ve sklepech, do skrýší v přístěnku, do úkrytů u lomenic, vyčenicháte pytlíčky s moukou, maso a sádlo?

Dveře se zavírají, pohledy jsou podezíravé, ruka se bezděčně napřahuje: Nedám, nedám!

Od nádraží jde zvlněnou rovinou k dědinským gruntům Frantina Vahalová se starou robou z kolonie.

Stará je to roba, ale chytrá a nebojácná; ví, kde se ještě skrývá moučná zásoba a kde není odpovědí na nachýlenou prosbu psí zaštěknutí. Frantina se k ní přitiskla v úzkostné důvěřivosti: ať aspoň poví, ať cestu ukáže!

A stará žena, se světélkujícíma hadíma očima v rozbrázděné tváři, dává pomalu a nedopověděnými větami moudré rady. Na Slezsko už nelze jít, v horách je bídy víc než v robotnických koloniích a k Opavě se valí lidí celé zástupy. Hladovců i chytrých spekulantů. A vlastně kdo by nebyl spekulantem, když nic nepomáhá než úskok a cigánstvo?

Stará žena nezapírá, že i ona počítá. Zadarmo bude mrznout, polykat nadávky a třást se před četnickým bajonetem

529$

nebo vojenskou kontrolou ve vlaku? Ne, na slezskou stranu nepůjdou … zkusí to ještě bokem Ostravice na moravské straně …

Blátivé cesty sé klikatí mezi nažloutlými plochami polí. Ve stinných zákrutech leží jinovatkový povlak: narudlé slunce už nemá zubů, aby jej pokousalo. A vrány, špinavé vrány, krákorejte plným hlasem; podzim za vojny nemůže mít lepších zpěváků!

Stará roba je nahrbená pod všelijakým divným nákladem, i v ruce má konev petroleje, ale vykračuje si ostře.

V cestě šlehne očima po Frantině, zachumlané v šátku, silné a vzpřímené, bez nákladu. Její slova jsou bodavá: „Abysem mohla přisahať, že i vy zpatkem co ponesetě, to ni, to ni!“

„A čemu?“ diví se Frantina. „Penize sem sobě přece vzala!“

„Penize!“ odpadne pohrdavý úsměšek. „Penize! Za malu chvilu budu jich vraný po polu roznašať!“

Zasmála se, má řezavý, vysoký, přeskakující hlas: „Ja, moja mila, co dněs s penězami! Leda dyby se na vahu prodavaly! Podivajtě se, ja mam peněz malo – ale přece myslim, že se s pražnu něvratim – „

Frantina bezradně mlčí.

„No – abystě němyslela,“ hlas je o poznání méně bodavý, „že vam chcu už popředy strachu nahaňať, to ni! Zprubujetě, uviditě. Zaklepetě na jedny dveře, na druhé, v jednych vam vynadaju, v druhých se smiluju. Všecko přidě na to, na jake ludi trefitě. No a dyby v prvši dědině něbylo nic, cesta je do druhé otevřena!“

Frantina neodpovídá ani nyní; ještě ráno, když se chystala na vlak, zdálo se jí kupování po dědinách nejlehčí věci na světě. Je to skoro jak panská špacírka! Lida byla uz čtyřikrát, vždycky cosi přinesla … pravda, byly to trošky, ale hladový pták i jedno zrnéčko hledá. A stará hynoucí matka se dívá kalnýma očima; chtěla by dobré věci, mumlá cosi, na divné zázraky si vzpomíná, na koláče, na buchtu.

530$

Těžké, vodnaté ruce zdvíhá a bezmyšlenkovitě naprázdno přežvykuje. Hehe – koláče a buchty! A Kuba se jenom zpod zamračeného obočí dívá – – Lida prý nesmí chodit, nemůže chodit … hodně brzo se přihlásil nový Sršáňův rod a on, blázen, už se na počátku úzkostí třese … Nic na ni nedá dopustit, prášek by s ní smetával. Frantina je rozhlodána těžkou žárlivostí; Kuba se do jizby zavírá, slyšet jeho hučivý hlas – a Lida: nemluví někdy skoro tak jak její kazatelský táta? Už je těsno v kuchyni v červené robotnické kolonii, kde matka dodýchává a nový život začíná pučet. Počkejte, jenom na tenkém provázku je přivázána k ní… sestra Maryča se utrhla a Frantina škube, škube …

A až se uškubne, nikdy se nevrátí. Bude konec otročiny, nadarmo budou o půl šesté píšťaly se vztekat a do roboty hnát. Na Maryču píšťala nezavolá: v bílých peřinkách si hoví, růžové maso ukazuje. Proč by měly na Frantinu volat? A Frantina počítá známé děvuchy, které se utrhly z otrockého provazu: jedna drží s inžinýrem, druhá je v hotelu, třetí keťasovi holou hlavu laská. Eh, desetkrát lepší věc staříkovi plesnivou hlavu uhlazovat nebo s hosty u vína sedět… žaludek je plný, víno hřeje, housle v koutě hrají, peníze v kapse cinkají… než v kalném ránu pospíchat do fabriky s baňkou v ruce a do tvrdého krajíčka zuby vtiskat…

„Vy stě ztratila řeč, že?“ utrousí stará žena větu. „Jaja … vim, jak je to … strach matě, že se nadarmo dědinami smykatě … Tež sem mivala strach – „

„A včil němatě?“ řekla Frantina sklesle.

„Němam, bo ja někupuju – „

V očích Frantininých je otazník.

„Někupuju,“ sebevědomě žena opakuje a potřásá si nůší na hřbetě, „ale handluju. To matě tak – zoptam se enem: neměli bystě chuť na trochu cukru? lebo na tabak, štyry pět Pakli? lebo na petrolej? lebo na mýdlo? Z každého kuta kdosi zavola: ale na centy kupujemy!“

„Myslim, že budě nejlepši, dyž se obratim zpatkem,“ řekla

531$

Frantina podrážděně, „cukru němamy doma dosť, abysem měla ešče na handel, k tabaku něpřidu, petroleja nědostanu – „

„Jaja – to se musi uměť,“ pokyvuje stará žena chytrácky hlavou.

První chalupy vyskočily z odraných zahrad, holé stromy tlačily se ke štítům gruntů, křik dětí se ozval, pes zlobně zavrčel od vrat.

Čím více se stará žena nahrbila pod břemenem, tím více rostla: ještě s větším nákladem se bude vracet! Frantina úkosem a nenávistně se na ni zadívala: zbytečně se s ní plahočí – též keťaska jedna taková!

„To se vi, trefi se i na milosrdného člověka,“ začala žena vykládat pohodlně, široce, „ale o tym se vykladaju cele kronyky a k němu vandruju procesije. Jedneho mlynařa znam a tež dva tři sedláky. ,Prodám aspoň trošku, pro děti, pro nejmenši, aby hladem něpomřely, aby žáden něodešel s pražnu – ‘ ,Prodajtě hodně, zaplatimy velke penize,’ lude se předhaňaju. ,Něprodam, bo něchcu enem jednemu všecko strčit do ruksaka a věc peněz něchcu, obohatiť se něchcu z chudoby! Znam teho člověka, bajka to neni – „

Najednou se za řeči obrátila celou tváří k Frantině, v očích měla proužky potměšilého světla a hlas jí zase řezavě přeskakoval: „Počkajtě, chcetě zprubovať ščesti? Podivajtě se … tam ta chalupa s červenu střechu a stromem u vrat, viditě? … tam je všeckeho dosť – „

„Je to sedlak?“

„No – táhle a úšklebně zní odpověď. „Těžko povidať, co to je. Pravda, ma tež pole a dosť, ale to mu beztak jini obdělavaju … a un, no, takový překupník je to, všecko kupuje a prodává, krávy i kozy, máslo i obili… a ešče ledaco jiného – „

„To by bylo dobré,“ vzrušeněji řekla Frantina, „esli za penize prodá – „

„Něvim, či za penize prodává či za co jiného,“ posměšek vyskakuje ze slov, „ale slyšela sem, že ma švarné děvuchy

532$

rad. Robjař je pry to sakrarnencky. No, něvim – něbyla sem u něho – „

Frantina pohodila hlavou. „Podivať bysem se mohla – přece mě něspolkně – ,“ řekla vzdorovitě.

„To něspolkně. Ale slyšela sem ešče, že je hrubě škaredy, od jakýchsi ospic a boláček zaněřaděny a temu bez roby … enem s jakusi stáru babu hospodáři – „

To všecko se už Frantiny nedotýkalo: pocítila vztek na vychytralou sobeckost své průvodkyně a vzdornou dychtivost: ukázat, že dovede koupit i bez ní.

Cesta se rozdvojovala.

„Pujdětě se tam podivat?“ staré oči posměšně zamhouraly.

„Pujdu,“ řekla Frantina úsečně.

„Na banhof trefitě – a dajtě nazpatek pozur na šandary a vojáky!“

A už dále vykračovala pod nákladem, pevně a pravidelně.

Frantina se zastavila před domem. Zdál se jí oprýskaný, jako by ho staleté deště odřely.

Úzká ulička rozdělovala nevelkou nehleděnou zahradu.

V předsíňce chytilo ji kalné temno; směs všelijakých pachů dotěrně se tlačila a byly v tom výpary chléva, připálené zelí, vlhko.

Chvíli zaváhala, zaklepala na dveře a nesměle se vtáhla do těsné, nevlídné kuchyně.

Stará žena, všecka umouněná a pokřivená, točila se u kamen a jenom na okamžik ulpěla lhostejnýma očima na Frantině.

„Prosim vas pěkně, rada bysem mluvila s hospodářem – „

Odpovědí bylo nesrozumitelné zabručení a dále mrzuté škrábání v koutě.

Frantině se nohy zlehka podlomily; oči těkaly po předmětech, po hrubé lavici, drsném stolu, almárce s všelijakým haraburdím. Potom si sama zavzdorovala: počká, až stará

533$

žena vztekle zavrčí a cestu ze dveří ukáže!

Vtom hlučné kroky před kuchyní. Vešel vytáhly člověk na stranu nakřivený: to jak na ramenou nesl velký kus masa zřejmě čerstvého, ještě s krvavými skvrnami. Maso hodil na stůl a zahučel stařeně: „Ešče dněs přidě!“

Teprve potom obrátil k Frantině podlouhlý posměvačný obličej, posypaný zamodralými skvrnami, a řekl lhostejně: „Co je?“

Frantina trochu ucouvla a zase v ní zavolal vzdor. Zadívala se do rozryté tváře a pravila tiše: „Přišla sem vas pěkně prosiť, esli bystě mi něprodal trochu muky alebo omastku.“

Muž vyrazil ze sebe jenom nosový výsměšný zvuk. Neodpovídal, utíral si ledabyle zkrvácené ruce do zamaštěného kabátu a lhostejně si sedl ke stolu; na misce byla temná klobáska a krajíc černého chleba. Pustil se do jídla, ukazoval velké zuby, nohama klátil. Zatím stará žena do plachty zatočila maso a šouravě vyšla ze dveří.

„To jako trochu muky a omastku – ,“ nezřetelně, jak měl v ústech veliké sousto, opakoval po Frantině.

„Hrubě bysem vam byla povděčna,“ naklonila se Frantina a nespouštěla oči z chleba a klobásky, „mamu mam stáru a němocnu, už beztak dodělavaju a ešče před smrťu sobě tak vymyšlaju jidla z muky … A doma němamy, na listky se dostaně malo … Prosim vas pěkně … mam penize, něchcu zadarmo.“

Mluvila pokorné věty, ale místo nich se jí tlačila mocná představa: udeřit do žvýkající tváře a vyrvat jí chléb i klobásku.

Muž, ne starý ještě, s hnědými, zplihlými vlasy, prohlížel si Frantinu a krmil se neostýchavě. Pak řekl hrubě: „Ja nic něprodavam – „

Frantině vstoupila krev do tváří a pokoušela se o násilný úsměv: „Ale jisto něbudě takova bida, enem dybystě chtěl a dybystě se podival … Troška se najdě, něpoznatě teho … Dybysem pro sebe prosila, bylo by to co jiného, ale pro mamu – „

534$

Muž zase tak směšně zafrkal a jeho drzé oči obtáčely Frantinu, jako by ji znalecky odvažoval a odměřoval.

Najednou vstal, vytáhlý, hubený, a drsně udeřil Frantině na ramena. „Něprodavam, ale dam!“

Frantina pochopila rázem, ale zatvářila se nevědomou: „Penize sem vzala, ja něsem žebračka … ale velke dobrodiní bystě mi udělal – „

„Dobrodiní – ,“ zašklebil se a chytil ji za rameno. „Ani ve snu mi něnapadně, abysem kdy kemu dělal dobrodiní! Z dobrodincův vraný sobě chystaju večeřu.“

Frantina ucouvla a zasmála se: „Myslim, že němatě tak tvrdého srdca!“

„Ale dysem pravil – něprodam, ale dam!“ zhurta řekl. „Myslim, že rozumitě moravsky! To se vi, dam – ale ni zadarmo!“

Vstal, zakolíbal se na hubených, protáhlých nohou a rozmáchl se úsečnou slabikou: „Chceš?“

Frantina se urazila, že jí tak bez úvodu praví ,ty’, a našpulila rty: „Co?“

„Co!“ ukázal muž veliké zuby. „Něvina děvucha z klaštera přišla! Na panaboha mysli a na svate!“

„Čemu by ni něvina?“ koketně se nakroutila Frantina. „Možetě vy hledět do mojiho srca a do moji duše?“

„Hoho, to se mi libi,“ rozesmál se hlučně a upřímně. „V kostele sem něbyl pěkných paru tydni, ešče tenraz, jak za starého něbožčika cisařa mšu služili … a to enem temu, aby se člověk nědostal do ludskych řeči … a ty takové kazani přinašaš – a odkuď?“

!,Z Ostravy.“

„Z Ostravy! Stoďabelna děvucha! Z Ostravy! To se rozumí, že do tvoji duše se divať němožu a beztak bysem nic pěkného něviděl, ale na tebe! Něpovidaj, že je vojna a že bida … si pořadně vykrmena, kulata, masa dosť – „

A neostýchavě ji poplacával, nejiným posunkem, než byl zvyklý ohmatávat dobytčata pod rukou koupená.

Frantina mrštně uhnula. „I ja bysem mohla povědět, že

535$

němam nic na prodaj!“

„Jaščerko,“ smál se těsně nad její hlavou, „svate řeči mluviš a ďabelske oči maš! Ty oči zapirať němožu, že se vyznáš v milovaňu.“

„V milovaňu,“ pokroutila se Frantina s líčeným údivem a zasmála se na půl úst: „Děkuju pěkně za řeči o milovaňu, dyž ma člověk prazny žaludek a dyž klubaska na stole pěkně vola: ,Nězapomeň na mě!’ „

„Zatracena děvucho!“ vyhrkl se smíchem, „ty se vyznáš, z tebe aby člověk oči něspustil!“

Ukrojil kus klobásky a krajíc černého chleba, hodil to na talířek ne zcela umytý a pobízel s důvěrnou neomaleností: „Sedni a naťpi se, abys byla ešče silnější a ešče ti věce něbylo rady.“

Frantina se domácky posadila, silné, zdravé zuby zabořila do černého chleba, jeho chuť rázem jí připomínala doby dávno zašlé a blahobyt plných almar. Krajíc i klobáska mizely ve velikých soustech a nijak se nevyrušovala, jak ji muž pozoruje nečistým překupnickým pohledem.

Ach, zvykla už takovým pohledům příliš často, že se jí ani nedotýkaly, nečistým řečem synků z kolonie, když ani ještě školní sukně neodhodila, sprostým násilným posunkům mladých lidí, s nimiž se toulala daleko za městem v polích, povídkám svých kamarádek, které se točily kolem dráždivých dobrodružství v lese či někde na haldách, sprostému vtipkování robotníků, s nimiž pracovala, drsným úderům žen, které vytahovaly rodinné důvěrnosti. Viděla pohledy, které ji pronásledují, když se vypjala a prohnula … bez velkého hněvu, s důraznou nadávkou a pořádným pohlavkem odbývala kdysi mladíky, kteří zaútočili s hladovou urputností… avšak zadarmo nedostala ani kus roboty, kterou měla … v přeletu kmitly se plesnivé šediny a funivý dech udýchaného mužíka … ale, chlap sprostý, měl přece trochu cti, že jí do kapsy tiskl pomačkaný papír … a desetkrát či víckrát jinak, ale nebylo v tom nic jiného než trochu mačkavého shonu, dychtivé trhání šatů,

536$

svírání těla –

Ale to všecko se jí v tom okamžiku nedotýkalo ani nejmenším pronikavým bodnutím; prožívala pocit jiný: žaludek se plnil, klobáska silně kořeněná ostře nasycovala, lehký tepelný proud probíhal tělem, černý chléb měl takovou chuť, že by si troufala na půl bochníka … a ten chlap má jistě celé bochníky, a bůhví kolik má masa …

„Posluchaj, děvucho,“ řekl jí s drzou důvěrností, „myslim, žes zdrava – „

Frantina se nebojácně podívala do zamodralého obličeje, postřehla zelenavá světýlka v očích a vesele, rozpustile pohodila hlavou: „Esli dostanu takovu muku, jak sem zdrava, budě to – na mu dušu – nejfajnějši nulka, co se z ni peče na nejvěči svatky!“

„Nono – zálibně hučel, „nechtěl bysem pravě za dobry skutek dostať jake naděleni!“ Strhl ze stěny velký rezavý klíč a otázal se zase tak drsně a naléhavě: „Chceš?“

Neodpověděla, ani hlavou nepřikývla, ale šla bez řečí za ním. Otevřel si dveře na půdu a opatrně zase zavřel… rozvrzané schody, černé věkem a nesčetnými vyšlapanými šlépějemi, praskaly hřmotně při každém kroku, stěna byla černá, zakouřená … ale z temných koutů a koutečků, zpod t odřených trámů a vlastně i zpod krovů zadýchala těžká, omamná, dráždivá, pomíchaná vůně … chuť rozházeného obilí, jež se vypařuje a ostře páchne, sytý pach uzeného masa, vůně slámy a sena, nacpaného v jedné polovici až k nejvyšším trámům.

Bylo toho všeho mnoho a černé kouty ještě zesilovaly představu obrovských zásob … z nejtemnějších skrýší zvolna praskaly utajené poklady a neznámé hlasy ševelivě hovořily o podivném tajemství… z obilních pytlů stoupaly dráždivě jehličky a vnikaly do chřípí… a nejvíc vonělo uzené maso, vonělo kouřem, plným hrncem, klokotající polévkou a nasyceným žaludkem …

Frantina se nezdržela: „Vy němožete povidať: vojna morduje ludi a hlad idě za ňu!“

537$

„Na to se tě žáden něptal,“ řekl muž úšklebně, „němam rad mudrakuv.“

Na seně temně zeleném byla houně a pomačkaný polštář pod hlavu.

„Lihaj!“ řekl sprostě a neušlechtile, jak by zde, mezi obilím a masem, byl v království, kde může poroučet jedině podle svých zákonů a může mluvit svou rodnou řečí.

Tento přízvuk byl i Frantině hrubý a dráždivý.

„Na každu tak zkřiknětě?“ zeptala se chraptivě.

Zapotácela se a padla tváří do sena, jako by jí nohy podrazil, několik snítek jí vniklo do úst, že se rozkašlala … A vtom okamžiku sama si říkala hloupé větičky, jako by klečela před zpovědnicí a odpírala přísným vyšetřujícím očím, nic to přece není, tisíce děvuch a rob tak za vojny dělá … – je třeba, aby začala jmenovat? … mohla by, mohla by … tolik jejích kamarádek … bude to trvat chvilku, však není hloupá, chvilku, chvilku, a může dostat trochu z blahobytu, který je skryt v dráždivém šeru, v sytých oblacích –

Ale když ucítila kostnatou chlapskou ruku na svých prsou, jak jí po nahém těle drsně škrábe a štípá, otřásla se strašlivým a bezděčným hnusem. Zatanuly jí ruce, jak je uviděla při jeho vstupu do kuchyně, ruce zkrvácené zvířecí krví, a měla pocit, že je po prsech špiněna nejodpornějším kalem.

Vydechla, těžce dušena a svírána: „Ditě se přece … umyť… svoju … ruku!“

Muž se odklonil od ní a dal se do urputného nadávání: „Robsko hlupe … fajnidlo jakési paradne z města … abysem se šel vykupat v mandlovým mliku před tym, ež na ňu sáhnu, a voňavkami seno postřikaval!“

Přerazil větu ostrým, přiškrceným úšklebkem a stiskl rukou Frantinu tak surově za ňadra, až prudce vyjekla do těžké hromady sena.

Ale v tom okamžiku bylo slyšet zdola zahrčení bryčky na cestě, jakýsi hlas nadával nestvůrnou hantýrkou, slepova—

538$

nou ze slovíček německých, polských a nářečních, křičel pronikavě na mlčící temnou kuchyni a vnikal až na půdu, hlas vyzývavý a pánovitý.

Muž v seně přisátý bokem těsně k Frantině zdvihl hlavu, když poznal hlas, rázem vyskočil a narovnával se: příkaz obchodu byl mocnější než touha po drsném objetí.

Hřmotně seskakoval po schodech; staré dřevo kvikavě naříkalo.

Frantina seděla na seně, v těžkém příšeří, obtáčena dusnou směsí výparů ze sena, masa i obilí, seděla přikrčena a mnula si ňadra, hrubě přiškrcená neurvalou chlapskou rukou. Na půdě bylo tajemné ticho, záhadné kouty se propadaly do tušených pastí a chytaček, v seně se ozýval tichý, praskavý tón, začernalé a silné trámy natahovaly dlouhá chapadla, bylo tam tajemné množství věcí, jichž nebylo možno očima zahlédnout… Ale zdola, patrně z dvorku, bylo slyšet napolo zřetelně hádavé dva hlasy … jeden jeho, chlapa špinavého, bodavý, přeskakující, a druhý hlomozný, skoro až směšný, s židovským hrdelným přízvukem. Aha, o jakémsi masu se hádají, prý bylo už zkaženo a hosté jídlo odhazovali, velká škoda a hanba, znamenitý lokál a fajnová společnost … sykavý smích a odkašlávání příliš hlučné jako odpověď: aby takové špásy vykládal malým dětem, starý ostravský keťas, zloděj a vydřiduch šidí už ze zvyku … padala slova kriminál a četníci, cigánstvo a gauneři, ale všecko bylo vykřikováno příliš hlučně, než aby mohlo být pravdivé a zápalné.

Na Frantinu si nikdo nevzpomínal. Prudké hlasy dole slábnou … smích je častější, hovor se vzdaluje … důrazné domlouvání a vábení… zase vyletí naostřený posměšek … Frantina se zdvíhá ze sena, narovnává, oprašuje si uschlé větvičky, jež se jí hojně nalepily na šaty … hergot, zválená je jak poslední potvora, co v příkopě líhá a na každého chachara číhá … vztek má, sama by si hlavou do trámů bila … jak do pasti padla, nejinak než patnáctiletá děvucha, tělo ji bolí víc, než kdyby celý den robila, a beztak

539$

nadarmo … ten zlořečenec sprostý, vypadá jak největší lakomec, směje se jí a ona s prázdným ruksakem půjde zpátky… už začíná být zima a tma bude za chvilku … na mašině platila … počkejme, to je deset, dvacet… a Kuba se bude vysmívat: ,to se vi, aby tež kdo druhy do rodiny pomahal …’ a stará máma vytřeští oči, brada se jí zatřese a vodnaté ruce se budou hýbat jak ve větru. No, nečekejte, mámo, nic se nepodařilo přinést, peníze zbyly, ale pro vás nebude ani na bídný koláč, co se na peci opraží.

Rozhodla se: sestoupí a odejde.

Ale na dvorku v koutě u chlévů stál vedle překupníka malý břichatý mužík s placatým kloboukem, v krátkém kožíšku, kolíbavý a široký; rychlým drmolivým spádem řeči ujednával nějaký obchod, ale překupník mu odpovídal posměšným ceněním zubů.

Břicháč zmlkl a udiveně se zadíval na Frantinu; drobná očka nad silným nosem rychle zamhourala.

„Na, na, Herr Anderka, wieder eine neue Schonheit,“ řekl s příznačným židovským přízvukem.

„Eh co,“ mávl dlouhán lhostejně rukou, jako by ho Frantina ani dost málo nezajímala, „je to jedna slečinka z Ostravy, co přišla nakupovať – myslela beztak, že je u mě věce foroty ež v mlynach alebo v obilnim ústavě – „

„A neni, neni, ganz bestimmt,“ rachotivě se smál břicháč.

„Kaj by se bralo?“ ohrnul Anderka rty.

„To vitě, panové,“ řekla Frantina klidně a bez ostychu, „že to neni žadna legrace pro chudobného člověka shaňat po horách a dolach za kuskem jidla – „

Břicháč sňal klobouk a utíral si bezmyšlenkovitě lysé, lesklé čelo, pokropené řídkými chomáčky našedivělých vlasů: nemluvil a jenom drobnýma očkama měřil silnou, zdravou postavu Frantininu.

„Přišla nakupovať, ale nědohodli smy se,“ řekl překupník nevzrušeně, jako by dělal za celým obchodem konečnou čáru.

Frantina zrudla, ale břicháč už zase ostře zarachotil:

540$

„Paně Anderka, to ně jest bardzo ladno od vas, že nas tu něchavatě mrznuť a že něpozyvatě do jizby. Man ist nicht mehr jung a člověk citi v kosťach, jak mu tam zima zpiva. Ja, dyby byl člověk tak mladý jak tu unser Fraulein, třikrát by ešče vyskočil. Ale chlodno, chlodno, paně Anderka!“

Dlouhán se jenom trhaně usmál a vstoupil první dovnitř. Frantina se obrátila a zamířila k uličce a k cestě, ale mužík ji chytil za ruku: „Das geht nicht, moja mila, to nělza, to nělza. Buděte s nami a dost možná nam přece cosi ten starý švingulant uštědři!“

Držel ji stále v zápěstí a skoro tlačil před sebou.

Z kuchyně se šlo do rozlehlé světnice, ale sychravé, začernalé, přecpané. Na stole a na almárkách byly talířky a kusy papíru, postel byla nedbale ustlána, z temných obrazů jenom tu a tam matně prokmitával pruh ostřejší barvy.

„Herr Anderka sobě na paradu něpotrpibrebentil břicháč. „Er hat recht. Na prvšim mistě je kšeft a dann erst parada a takové všelijake glupstvo.“

„Parada,“ stáhl Anderka rty polo posměšně a polo v rozpacích.

Frantina seděla na kraji židle, ač sama si nebyla jista, proč sedí mezi dvěma kořistníky, kteří se budou smlouvat o podezřelém kšeftování. Hlava se jí točila; chvílemi ji bavilo směšné brebentění tlustého žida, jak slepoval polské a německé drobty, ale hned ji odpuzoval urputný Anderkův pohled, vystřelovaný úkosem.

„Na, Herr Anderka,“ pohodlněji se rozvalil břicháč a zapaloval si doutník, „sagen sie te svoji herdekbabě, ať nam uvaří čaj, ale pořádný – člověk by se rad zahřal!“

Když byl sám, přitočil se k Frantině a chytil ji za ruku: „Takova švarna slečinka něpotřebuje se smykať po dědinách a prosiť o kusek chleba. Něpotřebuje … ale može byť v suchu, v těple, všeckeho dosť… Věděl bysem o takové službě a dobré službě, mein Ehrenwort!“

Frantina ožila. „Věděl bystě o takové službě?“

„Věděl, věděl. No, na co zapirať – sam potřebuju jednu

541$

slečinku ešče. Mam moc fajny lokal, prima restaurant, sama lepši společnost. Pravda, mam tež švemu tak pro obyčejne ludi, ale vedle teho moc fajne místnosti pro pany. Obsluha je lehká, praca čista … takový pan někřiči jak vagabund a trinkgeld se sype – „

Překotně sypal ze sebe slovíčka, opakoval je, oči mu mžouraly. .

„Slečinka jedě do Ostravy. To je dobře, to je dobře. Ja tež jestem z Ostravy. Svezemy se na bryčce. A jak povidam: moc dobra služba, pěkný plat… Teraz za vojny … hotové dobrodiní … Padesat slečinek by se mi tlačilo na to misto, ale mi se paněnka bardzo podoba!“

Na stole se zakouřily tři hrníčky s čajem.

„Ale bez rumu,“ ušklíbl se Anderka.

„Zloděj sakramentsky,“ spílal břicháč v neomalené důvěrnosti, „i te kapky bendže lutoval!“

Z bezedných kapes kožíšku vytáhl láhev a nalil nejdříve Anderkovi.

„Fuj,“ křivil Anderka posměšně tvář, „takova voda se v Ostravě za drahé penize a pod ruku prodává? No, děkuju pěkně! A to četnici něnajdu!“

Vypjal se v kavalírské zpupnosti, otevřel almárku a vytáhl láhev sám.

„Slivovica,“ řekl pyšně, „a dobra, poctiva, ni takova Ostravska pančovana!“

Nalil svému hosti; ostrá dráždivá vůně se vznesla na teplém obláčku.

„A slečince nic?“ staral se žid. „Auf meine Rechnung!“ Frantina pije, černého chleba přikusuje, mocná tepelná vlna jí prolíná tělem, cítí, jak hoří a jak příjemná únava jí padá na víčka. Lihovina z hrníčku jí ostře bije do tváře, páry už samy omamují, ale je to pocit kolébavý, uspávavý … Jak je daleko všecko, blátivé cesty a rozházené chalupy dědinské, červené domky v kolonii a zadýchaná kuchyňka, neduživá máma a vyčítavé oči Kubovy! Teď je teplo, žaludek je nasycen … a kromě toho uteče z kolonie, bude

542$

mít službu, nebude mít už rozpraskané ruce s červenými pásy, jež se vežraly až pod kůži, hle: má zástěrku, má úcta, co je libo? A hosté kývají hlavou: Švarná děvucha, mladá děvucha! A bude mít červené, panské šaty, jako má Maryča.

Bryčka hrčí, listopadový soumrak se lepí na tělo mazlavou sítí, omotává tě jako pavučinou, pole se protáhla do úžasné šíře a byla pohlcena oblohou, jež si těžce přisedává níže. Je těžká obloha, nemůže unést mračen a mlhy.

Kola odhazují namrzlé bláto, koníček trpělivě bije do země a ubíhá pravidelným klusem, mléčná mlha houstne u země.

Z chalup vyskakují světýlka, pak se stranou rozžehují velká světla, jež se roztřesenými koulemi vsakují do mlžného obalu … to jsou místecké fabriky, věže a domy … a zase pole, dlouhá, protáhlá, teď ve tmě slitá v jediný plášť bez pána, bez majitele.

Židovský tlouštík drží opratě, mlaskavě koně občas pobízí a pořád mluví brebentivým, neznaveným přívalem otázek, slibů, poznámek. Tlačí se k Frantině … není jí zima, sedí se jí dobře? Na kozlíku je těsno, ale Frantině se sedí dobře, zima jí není, ještě je trochu opilá ze silného čaje, ale to se jenom nasládlý a teplý stín klade na předměty. Myšlenky se honí hlavou, ale bez zmatku, v jakémsi dobromyslném a svátečním reji, bez hran, bez znepokojování. Až se usmívá směšnému židovu brebentění. Frantina že se jmenuje? Ach so, Franci, Fany – dobře, dobře, bardzo dobře!

I mouku veze, bílou mouku, a velký kus špeku. Handlíř nechtěl dát a pořád jenom zuby ukazoval. Zadarmo nedává ani on, prý přece nekrade. A Frantina, osmělena horkým čajem, ho probodává vzteklými pohledy. Na hůru uměl vodit, nohy podrážet, stiskat a špinit! Ráda by mu hodila ostré slovo na hlavu, jedno z těch, jakých se užívá v kolonii Pri největších hádkách. Ale tlouštík, úlisný a kolíbavý, je mezi ní a překupníkem. Herr Anderka trochu dá, trochu prodá, trochu přidá, nicht wahr? Und auf meine Rechnung

543$

auch! A handlíř nakonec nasypává mouky, a když kus špeku odsekne, hučí posměvačně Frantině do očí: „Co druhy tydeň sem v Ostravě! Podivám se tež k starému dobrodějovi – a je dobře, zaplacene mam popředy!“

Směje se sprostě … a Frantina vidí stále jenom jeho ruce, špinavé a od krve. Bůhví proč právě ta krev ji do očí bodá. Je večer, na dvorku a před uličkou je tma, ale Frantina by se mohla přít, že vidí krvavé šmouhy na rukou. Je to co divného: krev u pokoutního řezníka, u handlíře?

Ale teď je pryč všecko, špinavý handlíř, vonící seno, natlačená kuchyně. Sedí na kozlíku, pojede do služby. Pod ní v bryčce je urovnáno maso, půl berana, vepřové maso, plachtami přikryté, mezi tím mouka a ďábel ví, co si všecko brebentící břicháč odnáší. A není třeba se bát, že potkají četníky, vojáky? Hehe – smích je živý a sebevědomý. Polovičku jich zná a potom … má papírky, dovolení… A kdyby ne: vstrč pomalovaný papírek do ruky a každý rozkaz se křičí do prázdna.

Bryčka hrčí, světla vyskakují z mlžné tmy. Jistě, tak to Frantina udělá: domů odskočí, mámě na postel mouku hodí a špek. Najezte se, pomasťte si! Sváteční šaty má v škatuli – nic není víc třeba než špagátem ji převázat.

A potom sbohem. Kuba je na šichtě, ten by se nejvíc vyptával a černýma očima člověka provrtával. Vyřiď, Lido, Lidušo, že mám službu a ještě dnes večer nastupuju. Co na tom, že není prvního? Prý to bude dobrá a lehká služba. A ty se měj dobře, dobře.

XIII

Obdélník dveří, střízlivý a nesdílný, zčernal nadočista a potom ve večerním šeru se podivně začal roztahovat; byl jedné chvíle jak veliká tlama, která se chystala pohltit člověka i s jeho naříkáním a povzdechy.

544$

Ach, kdyby opravdu pohltila člověka a jeho kvílení, ach, kdyby pohltila na věčné časy Maryču Vahalovu, tu bílou a panskou Mařenku, jak jí povídal rozcuchaný stryk Šugar, tu Mici a Mariechen, jak jí v opilosti bručel do plavých vlasů obrlajtnant Wiener! Kdyby pohltila, kdyby spláchla a proměnila v nicotu všecko, proč by bylo nejlíp hlavu rozbít o zeď!

Ale temná plocha dveří nepohlcuje, jen se kroutí a poskakuje. Je jako zeď, která uzavírá dva světy a nepropustí dobrovolně nikoho. Nepustí ani tebe, Maryčo Vahalová!

Kam bys šla, robotnická děvucho, co jsi spávala s dobromyslným, hlomozícím a opilým oficirem, co sis odvykla noclehu na podlaze a černým popraskaným rukám, co ses naučila nosit růžové blůzičky a mít ručičky čisté, vymydlené, navoněné?

Pokoj, kde byl on … on … ještě do předposledních hodin, zpustl a je nyní podivně strašidelný. Byl tu – – půl dne je tomu – opilý byl, hlomozil, nadával a potom si sedl rozkročmo na židli, opřel si hlavu o ruce a nesmyslně jí pokyvoval. Ale jemu dobře rozumí Maryčka Vahalová, dobře rozumí za ty měsíce, co žila s ním.

Už není pomoci, papír přišel, a ten se přivalil jak nejtěžší skála. Těžší než největší balvan strusky, který se vyhazuje na haldách. Čekali naň dlouho, dlouho, celé týdny i měsíce přešly … už na svatbě Kubově se Maryča třásla, že osudný papírek vidí na dosah ruky – a zase mračno se rozptýlilo. Potom se ukolébala v příjemnou představu, že to byl zbytečný strach. Nebyl, nebyl … A na papíru byl rozsudek … sbohem, vítkovské verky a robotníci, co jste stáli pod vojenským komandem, sbohem, Mici, růžové a hladké maso! Cosi hrozného kývá … vlaky jedou, fronta, střílí se, jsou mrtví –

Od poledne, od té chvíle, co Wiener odešel (a bůh sám ví, kde se toulá ten poslední den, co mu zbývá … ale kde by byl, u vína sedí, pije, pije), sedí tak Mici na rozesílané a rozházené posteli, sedí a tupým pohledem se dívá na

545$

ztemnělé dveře – potom prudce sebou škubne, padne do polštáře, nepláče, jenom vyráží ze sebe hekavé, přitlumené slabiky a ruce zarývá do peřin, jako by chtěla chytit, chytit to, co neodvratně navždycky utíká. A potom se zase vztyčuje, nepohnutě sedí, oči se široce rozevřely, ale nic nevidí – jenom obdélník dveří postavil se výsměšně mezi ní a mezi životem, obdélník dveří, strašná hradba, kterou nelze přelomit.

Vrátí se ještě dnes? Anebo půjde přímo z hotelu, od vinné sklenky na nádraží, do vozu sedne a pojede, daleko, daleko? Vrátí se? Ale vždyť už jí řekl všecko, vynadal své nejstrašlivější nadávky a promlouval nejsměšnější lichotnosti, smál se a zuby skřípal, proklínal a hned zase omrzele rukou mával. A Mici, kdyby žila sto let, nezapomene nikdy, jak to bylo ráno, kdy seděl poodstrojený na posteli, rozcuchané vlasy v čele a oči zamlžené … jak dlaní pomalu přejížděl její tělo, jak se s divnou něhou, u něho nezvyklou, zastavoval, hladil, laskal … odnésti s sebou chtěl zarůžovělou vlnu mladého těla … a potom jak ji surově objal, až kosti praskaly a maso bolelo, stiskal dravýma rukama, zarýval se do těla, kousal a škrábal – – Bylo to sevření strašně bolestné, ale rozkošné až k mdlobám. Jistě bude mít tělo plné šrámů, podlitin a rýh – Ale ať, ať … i kdyby ji bil, až by na podlaze ležet zůstala … jenom kdyby cítila u sebe blízkost jeho těla, kdyby slyšela jeho hlas, nabádavý a drsně žertovný, kdyby věděla, že není uzavřena čtyřmi stěnami pokoje!

A potom, když zůstala ležet na posteli, těžce oddychujíc a s očima zavřenýma, když jí tělem přeskakovaly mrazivé i horké vlny, vyskočil, na židli seděl a bručel: „Unsinn, Unsinn, alles Unsinn!“ A zasmál se široce, jako by slyšel nejpodařenější šprým.

Dal se do nadávání. Nevybíral slov. Rozvzteklil se přímo, když k němu vztáhla nahé ruce a zasípala přiškrceně: „Vezmi mě, vezmi, nimm mich mit!“ Rukama bil o židli a do země kopal, prý takového hlupáka neviděl v životě, ani

546$

neuvidí, snad si ji nezavře do kufrů, se kterými už odjel stary Šugar na nádraží, snad ji nehodí do. zákopů. Písnička se skončila, dopili jsme, na neshledanou, i kdyby zdravé kosti vynesl z Itálie nebo z Ruska.

„Nebude ti špatně, nebude ti špatně!“ drmolil spěšně svou nezřetelnou němčinou. Bankovky stočené hodil na stůl k porcelánovému příboru, který kdysi dostal darem. Všecko jí nechává, ať má památku. „Byla jsi hodné děvče, Mici!“ zaskřípal a zase se smál. Blázen, blázen, mohla vytahovat peníze z lidí, muž vždycky za rozkoš musí draze platit, a také největší cenu zaplatí.

Z postele ruku vymrštila, hlavu ještě zabořenou v polštáři, a třásla jí nesmyslně: Ne, ne, ne! Půjde domů, půjde do roboty, na službu, všecko jedno! Ale Wienr který se vždycky hlučně smál její nemotorné a tvrdé němčině, doplňované moravskými slovíčky, postavil se nad ní se zaťatými pěstmi a sípal nadávky. Do roboty, do špíny, do hladu! Aby špinavého robotníka objímala kdesi v zapařené kuchyňce! Aby běhala za kusem chleba a trochou brambor! Aby děti rodila, neduživé a vodnatelné! Aby se z ní stala za rok utahaná čarodějnice, od které lepší člověk uteče! Zahodit to, co z ní on udělal! A Wiener jí pěstmi hrozil a potom vyrazil hlučný smích. I o ni se postará, svému nástupci ji odporučí, až jenom se mu dnes představí – přenechá mu ji tak, jak mu musí přenechat tento byt a vojenské komando v závodě.

Oblékal se hlučně, hlavou kroutil, jak by ho límec škrtil, do země podpatky bil. Zaskřípal zuby – to snad proto, že se nemůže dnes dobře dopnout? A zase se bez příčiny smál: Unsinn, Unsinn, alles Unsinn! Šavle cinkala, jak se po zemi ploužila. A přece byl hotov, postavil se nad MaryčouJ do peřin zabořenou, a řekl s nejlhostejnějším přízvukem: Auf Wiedersehen, Mizi – ale hned se hlučně opravil: ne na shledanou, nikdy na shledanou!

Vyšel, ale ještě na prahu se otočil, přitažen křečovitým jejím zavzlyknutím – jenom ruka její mluvila, křečovitá

547$

a mávající – a vrátil se k posteli. Kroutil si knírky, zrudl a znovu se roznadával. Drsně, neomaleně, jak měl ve zvyku. Ať neřve, ženská jedna hloupá, poblázněná! Ať nedělá cirkus ještě na rozloučenou! Lidé z ulice se budou sbíhat, um Gotteswillen, pitomče –

Najednou se nad ní naklonil, zabořil se do ní, sevřel ji ne laskavě, ale vztekle, nepřátelsky surovým vzmachem – a rázem vyskočil, oprašoval si uniformu (snad tam nezůstal některý plavý vlas, které si kdysi na prsty navíjel?) a – potom už bouchl dveřmi beze slova.

Tak se rozloučil. Přijde ještě, přijde? V rozdrásané hlavě kmitalo se Maryči drobné světýlko: přece … možná … ale zároveň slyšela pevný hlas: nepřijde, už se nevrátí. Znala ho dobře, dveře se uzavřely za ním navždycky. I kdybys volala nejzoufalejším hlasem, temný obdélník dveří ho nevydá.

Z ulice zní šum podzimního dne, lidé přecházejí. Hlasitý hovor, kdesi v dálce pískání lokomotivy. Rachocení vozu. Pískání nějakého uličníka. Skřípání a pokřik, všecko tlumené, pohlcované vzdáleností.

A to mladé, silné, plavé děvče pořád sedí na rozestlané posteli, pořád tupě hledí a zase se válí v polštářích, vydechuje do nich horce a beznadějně: Hans, Hans – Je to už jako divadlo, které unavuje stálým opakováním; ani Maryča Vahalová by si nemohla pravdivě říci, že má jasno v hlavě.

Najednou na chodbě kroky, pevné, určité. Potom úsečné zaklepání na dveře.

Maryča zdvíhá zmatenou hlavu. Vytřeštěné oči se probíjejí nahoustlým šerem k temné ploše dveří.

Až dech zatajila. Náhlá vlna divného zmatku projela jí tělem. Bylo mnoho v chvilkovém přeletu, co ji učinilo neschopnou nejmenšího pohybu. Kdo klepá, kdo přichází? Starý stryk Šugar? Ale ne, co by tu dělal? A nejsou to jeho kroky, široké, rozvážné! Hans, Hans – ? Proboha, Hans – ?

548$

Rukou si docela nesmyslně urovnávala šaty, ale z úst se jí nevydralo ani hlásky.

Obdélník se však bortí, dveře se pomalu otvírají. Z chodby padá žluté světlo a v jeho výseku stojí na prahu člověk. Neznámý, cizí. Voják, důstojník, vysoký, silný.

Odraz světla dopadl na mladou ženu, která stojí od důstojníka tři kroky, nadobro otupělá, v rozcuchaných a nedopjatých šatech, z nichž matně probleskuje světlá pleť.

Polekala se divné tváře, která se ukázala v světelném orámování? A je to divný obličej: s velikou, rudou jizvou od ucha k ústům, která přesekává tvář na dvě nestejné polovice a dodává jí výrazu, jako by se stále křečovitě smála. Pod tíhou jizvy se celá tvář zvláštně pokřivila, vyholená brada je nepřirozeně pošinuta, oči se vypoulily a z důlků vyrazily.

Důstojník salutuje, šavle mu tupě cinká. „Bitte um Entschuldigung,“ praví úsečně a suše. A když vidí, že pohled Maryčin na něm nechápavě utkvívá, opakuje znovu česky, ale tvrdým spisovným přízvukem: „Prosím za prominutí – milostivá paní – „

Poslední slova praví táhle a jeho vytřeštěné oči doprovázejí je zřejmou otázkou.

Maryča nemůže nalézt pevného bodu.

„Ne, ne – já nejsem – ,“ nutí se do spisovné mluvy, ale právě to, že se má vyjádřit v nezvyklém zabarvení, zvyšuje ještě více její nejistotu.

„Ach, pardon, pardon, prosím za odpuštění – „ Slova jsou zdvořilá, ale hlas je tvrdý. „Nevěděl jsem, nejsem dobře informován.“

Hned sráží podpatky, lehce se uklání, ale vyslovuje jakoby s posměchem:

„Představuji se – Vikulil, obrlajtnant.“

Jméno řekl ostře jako rozkaz a zdůraznil ostří samohlásek a měkkost koncové slabiky.

Maryča neodpovídá, nenapadá jí nic ve vyprahlé hlavě.

Důstojník vidí, že nezví jména mladé ženy, ani její otázky, co vlastně hledá. Usměje se (tvář se totiž ještě více

549$

pokřiví a jizva rozšíří), jeho slovo je jistější, sebevědomější: „Bylo mi řečeno, že jde zde o soukromý byt pana obrlajtnanta Wienera! Dostal jsem adresu zcela bezpečnou a hledám ho. Odpusťte, nezmýlil jsem se? Byl bych velmi nerad, kdybych vyrušoval a kdyby adresa byla nesprávná.“

Tu teprve Maryča oživla a překotně, udýchaně odpovídala. Spisovná řeč se napolo zabarvila nářečím. Není mýlky, je to byt pana obrlajtnanta Wienera. Vlastně: byl. Odešel ráno, ale je nepochybně v hotelu. Udává ulici, směr. Opakuje třikrát stejnou věc.

Vytřeštěné oči nadporučíkovy dívají se posměšně na silné rozcuchané děvče. Rozumí rázem. Trochu se uráží, že musí všecko vyřizovat na prahu, takřka na chodbě, ale nakonec odpovídá skoro kamarádsky. Děkuje za zprávu. Půjde hledat pana obrlajtnanta a jistě ho najde. Ještě jednou prosí za prominutí. Znovu zasalutuje, ale nyní už nadobro lhostejně, odchází, šavle zacinkala. Dveře se zavřely a ve světnici je nyní mnohem tvrdší tma.

Maryča sebou škubla a nejraději by vykřikla za odcházejícím: Hola, hola, počkejte! Řekněte mi, jste vy ten – ? Ale nemusí vykřikovat a nemusí se ptát. Ví to jistě: je to ten – Jsou věci, které člověk pochopí ve zlomku minuty, a Maryča pochopila. Není nejmenší pochyby: je to ten –

Hlavu si už zase zabořila do polštářů, ale přece vidí zcela jasně: divná rozbrázděná tvář se nehýbá. Tlačí se ještě úporněji do poddajné látky, otáčí hlavu, ale oficírská tvář rázem uskočila na druhou stranu. A zase se na ni dívá, trochu posměšně ušklebuje, vytřeštěné oči se na ni vykulují. Dvakrát, pětkrát, desetkrát slyší ve večerní tmě: Vikulil, obrlajtnant –

Te to přece směšné: tak špičatě a tak měkce: Vikulil, Vikulil –

Nikdy se nebála, ale nyní ji podivná úzkost chytila za hrdlo. Jak to řekl Wiener? Čekám svého nástupce? … Maryča tiskla ruce k spánkům, po zádech jí bubnovaly neviditelné paličky.

550$

Kdyby přišel stryk Šugar! Kdyby přišel! Ale věděla dobře: dnes večer už nepřijde.

Najednou vyskočila, rozsvítila, žárovka se červeně zakolísala. Na stole bylo kus koláče: hltala bezmyšlenkovitě a pobíhala zmateně světnicí.

Rozhodla se: nezůstane zde, nezůstane. Nepočká, co se bude dále dít s tímto pokojem, s postelí, s drobnostmi, kterým zvykla. Poslední noc v posteli přespí. A sama. A ráno, jenom až přijde Šugar (jistě přijde!), uteče. Nemusí hodně odnášet, šaty, prádlo, hadříky.

Všecka se udýchala, když vytáhla koš a do něho házela ze skříně své šaty. Blesklo jí hlavou: to bylo koupeno za čtrnáct dní potom, co přišla k Wienerovi! Červený šátek, šál, kapesníčky, ušpiněné rukavice a prasklé punčochy. Všecko se poházelo v neurovnané směsici.

Tak, všecko je hotovo. Ta kupa šatů a prádla – to jediné ji nyní spojuje s tímto bytem. Ale zítra praskne i ten řetěz. Uteče – kam? Ke Kubovi, k Lídě, aspoň na tři dni, na týden.

A potom? Kdož ví? Ale rozseknutá tvář nebude stát ve dveřích a červené oči se nebudou vytřešťovat.

Rázně uzamkla dveře. Hráz je postavena před její samotu. Na jednu noc, na poslední noc.

Světlo zhaslo, Maryča vskočila do postele. Ale divná úzkost ji zabolela za chvilku – tma, ticho, osamocení. Znovu rozsvítila; což na tom, že poslední noc nebude spát?

XIV

Neusnula dlouho, jenom padla do neurčitých mrákot, ve kterých se rozplývá sen i skutečnost.

Někdy kolem půlnoci rozlehly se tichem chodby pevné a sebevědomé kroky.

Zastavily se před jejími dveřmi – ano, aspoň tu jedinou$

bolestnou noc: před jejími dveřmi – chvilku ticho … přestávka … a pak klíč vniká do zámku, ale otevřít nemůže, neboť Maryča uzamkla zevnitř, ze světnice, a svého klíče nevytáhla.

Maryča se probouzí hlasitými kroky a zaskřípnutím klíče, vlastně se to pouze protrhává děravý hadřík, který se položil na její smysly.

Jako vymrštěný stroj se vztyčuje na posteli, oči pohlcují tmu.

Nový pokus s klíčem … skřípání, cinknutí… polohlasité slovo bezděčného zaklení.

Potom neostýchavé, velitelské zaklepání na dveře … jednou, dvakrát –

„Aufmachen! Machen sie auf!“ A hned tvrdá, skřípavá čeština: „Otvírat, otvírat!“

Maryča se třese, shání se po kabátku, tápavou rukou hledá elektrický vypínač.

„Hořen sie nicht? Otvírat… no tak, rychle – neslyšíte?“

Slyší Maryča, ale ruce jsou bezmocné: prsty nedovedou se dotknout klíče, aby prolomily zeď mezi jistotou jejího pokoje a rozkazujícím hlasem.

Hlas se stává netrpělivý a hrozí: „Dočkám se … mám stát přede dveřmi do rána?“

Klíč pod roztřesenými prsty se otočí, ochranná čtyřúhelníková zeď dveří zakolísá. V temné prostoře, kterou probodává světlo ze světnice, vyvstává známý obličej: vyboulené oči, ostrá rýha, která přesekla tvář ve dvě nepřátelské části, výsměšné sevření úst.

A teď ráz dva – ráz dva – kroky klidné, určité, jako když se vchází do dobytého města.

Maryča je nadočista otupělá, nic nechápe, ničemu nerozumí. Je to přízrak noci, horečný sen, který nelze vidět otevřenýma očima?

„Co je, co je, co se stalo?“ vyděšeně a nezřetelně koktá, přikrčena strachem do peřin.

„Ale nic, zhola nic, má milá,“ odpovídá řezavý a tvrdý

552$

hlas, lehce sípavý. „Nic se nestalo, nemějte strach, netřeba, aby vám zuby dělaly takový koncert – „

„Co je, co tu chcetě včil v noci?“ těžce ze sebe vyráží znovu.

„Co chci, to v této chvilce ještě nevím. Uvidíme, do rána dosti daleko,“ směje se nepřirozená řeč. „Představil jsem se vám už večer. Vikulil, obrlajtnant, prosím.“

Stojí u stolu, lehce a posměšně se uklání, čepici na stůl klade, šavli odepíná. S největším klidem, jako by v tomto pokoji byl už půl roku, usedává na židli, široce a pohodlně, nohy křížem klade a nespěchavě prohlíží si pokoj.

„Dovolíte – ,“ praví a narovnává se ještě pohodlněji, ale jeho slovo je výsměchem a urážkou.

„Pane obrlajtnant, pane obrlajtnant – slovo se Maryči nesrozumitelně kutálí z úst, „pane obrlajtnant, včil v noci, včil o půlnoci – „

„Co dělat?“ směje se důstojník. „Já jsem jináč pořádný člověk, ale někdy i pořádný člověk musí přebrat i přes půlnoc. Patří to k řemeslu a ke společnosti.“

A s největším klidem svléká plášť i důstojnickou blůzu.

„Já jsem se vám představil – ,“ už zase rozložitě sedí na židli, „už dvakrát jsem se vám představil. Vy dosud ne, ale nevadí, není třeba. Já vím, všecko vím, jenomže jsem musel tahat rozumy z pana obrlajtnanta Wienera. Vím tedy vaše, no, no … Lebensbeschreibung … no“ (hledal výraz), „no, do poslední literky.“

Maryča neodpovídala, oči její jsou vytřeštěny a všecka se schoulila do peřin. Ale posekaný a zmrzačený oficír se nevzrušuje, klidně hlavou otáčí a jeho vyboulené oči se dotýkají jako tykadly všech předmětů. Zvolna přecházejí od věci k věci, každou potěžkávají a každou ohmatávají a teprve potom se zastavují na silné děvuše skrčené v rohu postele, na děvuše zdravé, mladé, jíž se plavé vlasy rozhodily po nahrbených zádech.

Vytřeštěné oči mají plno plamínků, ale hlas je stále sebevědomý, lhostejný.

553$

„To se rozumí, že jsem pana obrlajtnanta Wienera našel.

V hotelu jsem ho našel, u vína. No, umí táhnout ten pan obrlajtnant – ale jináč ani nejmenší slovo hany … ein prächtiger, ein tadelloser Mensch. Ale to je vedlejší. Už vám asi, slečno Mici, napadlo, že jsem poslán místo něho, nastoupím po něm trůn. Das bedeutet, rozumíte … přejímám po něm všecko. Jsem jeho nástupce, dědic, slavnostně jsme si před hodinou tu úmluvu posvětili. Ein glanzender Vetrag! Já vám to tedy taky slavnostně oznamuji, škoda že nemáme trochu vína, aby to bylo zrovna tak nádherné jako s panem obrlajtnantem. Rozumíte, slečno Mici?“

„Pane obrlajtnant,“ přitlumený hlas se třese z přitlačené peřiny, „ja skoro rano odejdu … ja sem sobě už všecko urovnala a připravila … ja sem něvěděla, že přijdětě tak něskoro v noci – „

Ale důstojník se široce zasmál, až mu hlas písklavě selhal, a bil se dlaní po kolenou:

„Mici,“ hučel neomaleně, „vy umíte špásovat! Vy jste se mi zalíbila od prvního pohledu a pravím vám upřímně: ten váš Wiener byl setsakramentský chlap! Ten si uměl vybrat, ten se uměl pojistit! Ale takové hlouposti mi už podruhé mluvit nesmíte. ,Odejdu, připravila sem, urovnala … něskoro v noci?’ No, a taky se mi líbí ta vaše … no, ten Kauderwelsch, ta hantýrka. Každý tak mluví v té vaší špinavé a usmolené Ostravě?“

Přistrčil si židli až těsně k posteli, opřel se o pelest a vypravoval s kamarádskou jistotou:

„Má milá, to je jiná věc. Už jsem vám povídal, že jsme udělali slavnou smlouvu s vaším panem obrlajtnantem. Abyste věděla: pan obrlajtnant byl a už není, to jest byl pro vás a už není. Dnes ráno pojede rychlíkem do krásné Galicie. Bude nejdřív vyspávat strašnou opici, to jak jsme tu smlouvu zapíjeli – a potom, no, což já vím, jaké bude mít štěstí. Možná, že též dostane památku, jako jsem dostal já … ten pásek tuhle od očí není všecko. Ale to už je jeho věc. Mici, bude lip, když vám to řeknu hodně brzy, hned

554$

první hodinu, co tak pěkně sedíme spolu. Už jsem vám pravil, já jsem nástupce a dědic pana obrlajtnanta Wienera … und zwar, verstehen Sie, in jeder Hinsicht. Rozumíte, Mici, německy?“

Na to Maryča neodpovídá, ale z peřin se opakuje umíněný hlas: „Odejdu skoro rano – „

Trochu opilý a trochu zastřený hlas se najednou velitelsky rozkřikne: „Neptal jsem se vás na to! Ptal jsem se vás: umíte německy?“

„Trochu,“ zašeptne nesmělá slabika.

„A vlastně – na tom ani nezáleží. Však nebudete chodit na hofbály! A k panu generáldirektorovi der Eisengewerkschaft vás taky asi nepovedu, abych vás představil. Jen mluvte, jak vám zobák narost. Můj táta mluvil ještě česky a já jsem chodil ještě do českého gymnázia – ale já jsem Němec, rozumíte? No, nač vám to povídám? Nerozumíte tomu – „

„Pane obrlajtnant,“ hlas se ozve v ustrašené omluvě, „odejdu, musim odejsť, něchcu a něbudu tu zavadzať.“

Smích oficírův byl nyní veselý a nápodobivý: „Zavadzať, zavadzať! Mici, vy mluvíte, no, jedna radost! Zavadzať – to snad jako překážet – belästigen, stören?“

„Ja bysem mohla baj včil v noci odejsť, – mam všecko připravene – „

„Baj včil v noci, baj včil v noci,“ posmíval se důstojník. Najednou vyskočil, rozkročil se před postelí a neurvale se rozkřikl: „Ani už slovo o tom, takové pitomosti! Vy neodejdete! To záleží na mojí vůli, ne na vaší, má milá! Pamatujte si to, Mici!“

Usedl, hladil si kolena a smál se už zase nevšímavě: „Je to kříž s vámi, Mici, máte nějak těžkou hlavu! Kolikrát vám to troubím a vy pořád melete svou – „

„Ale vy mě něsmitě zdržovať a vy mě něbudětě zdržovať, pane obrlajtnant,“ Maryča vyjekla poplašeně.

„Ovšem, ovšem, selbstverständlich, budu zdržovat a nepustím,“ podnapilý smích důstojníkův padal na Maryčina

555$

ramena. „Už jsem vám pravil: seděli jsme s panem obrlajtnantem Wienerem, pozdravili jsme se, pili jsme, řekl mi, kde jsou kanceláře a komu se mám kde ještě hlásit – ale to nic pro vás – a potom mi povídá, že i byt mi přenechává – tak jak to byla jeho povinnost – a všecko, co zde měl. A klíč mi dal od bytu, škoda, že hned napoprvé jsem nemohl otevřít, bylo by překvapení ještě větší.“

Tu teprve Maryča odsunuje peřinu od úst a praví zrychleně: „Može byť – kluč vam dal, na kvartyr matě právo a na všecko, co tu něchal – ale na mě němatě prava – „ „Hohoho – ne tak zhurta,“ smál se důstojník. „My se dohodnem, a možná za chvilinku. Ale pan obrlajtnant pravil: Já ti ještě něco popustím, abys věděl, co je to kamerad. Svoje děvče ti popustím, ein reizendes, ein gesundes Mädchen. Ein treues Mädchen, tak pravil. No, wörtlich gesagt: sie war treu wie ein Hund – Tak vás vychválil pan obrlajtnant a takové vám dal krásné vysvědčení – „

Maryča v nesmyslném zmatku jektá zuby a vykřikuje přiškrceně: „Pane obrlajtnant… dovoltě … ja hned stanu a hned vyjdu … hned ešče v noci …

„Donnerwetter,“ kleje důstojník a opilé oči mu blýskají, „verstehen Sie nicht? Mluvím s vámi turecky? Nerozumíte, když vám člověk jednou pořádně vyloží?“

Pak se roztáhne na židli ještě více, jizva rozbrázdí tvář ve dvě ošklivé masky, široké zuby se vycení v hlučném smíchu a rukou si poplácává koleno.

Ale plavá a silná děvucha, přikrčená v koutě postele, s pomačkanou peřinou pod bradou, chvěje se zcela zřetelně a její oči se rozšířily tupými úžasem. Zalévá se plamenem náhlého studu a opakuje po důstojníkovi, jako by ani nechápala jeho nadávek: „Ja něchcu byť jak pes, ja něchcu, něchcu – ! Za kusek chleba se něprodavam … To je mylka

Důstojník poulí oči, až vystupují z důlků, ale nepřestává se smát a jenom posměšně utrousí zbytečně nechápavou otázku: „Co – ?“

556$

A tu robotnické děvče se vypíná a zmučeně volá: „Ja něsem kurva, něsem!“

Důstojník se přestává smát, naklání hlavu a praví tvrdě: „Eh, co na tom jméně záleží! Kdo vám takové jméno dává? Pojmenoval jsem vás tak?“

Odvrací se, prohlíží si pokoj, ulpívá na obrazech, postříkaných žlutým světlem, klouže po předmětech a dlouze se dívá na pohovku v rohu s narovnanými polštářky.

„Poslyšte, Mici,“ praví posměšně, „to je pro mne? Kde bude místo pro moje unavené kosti?“

„Pane obrlajtnant – ,“ hlas se koktavě zadrhuje, „vy chcetě spať tu už dnešni noci?“

„Vy jste chytrá … mám se ještě jedenkrát vypravit na ulici, polykat špinavý dým a čekat, až se rozední? Toulat se … když tu je pěkně ustlaná postýlka a plno tepla v ní – „

„Odejdu a budě mista dosť – ,“ a bosá noha se zabělala nad podlahou.

Obrlajtnant přisunul židli až k ní, chytil ji za koleno a vtlačil do postele.

„Machen Sie keine Dummheiten, pravil jsem vám to lidsky,“ bručel podrážděně, „já nemám rád takových ceremonií a zbytečných komedií! Neradil bych vám, abyste dělala ještě dál noční zábavu! Nepřál bych vám, abych ztratil trpělivost!“

Vyskočil, rychle se svlékal a hlučně odhodil boty do kouta. Hmatal po vypínači a rázem bylo v pokoji šedivé šero, jež pohlcovalo předměty.

Ale v šeru tom se zakmitalo ženské tělo; Maryča smýkla sebou do druhého kouta, jak ji tvrdě chytila mužská ruka za rameno. Přihozená peřina tlumila jektavý hlas i mocné oddychování – v rohu postele byl jediný chumel peřiny i spletených údů, křečovitě se vzpínajících a mocně se vrývajících, zmatek pohybů a setřených bělavých skvrn, vyrážené výkřiky a hned zase dušené chroptění, jak hlava byla přiražena k peřině nebo k mužské hrudi – – a ruka se

557$

dychtivě dere do bělavého pásu … „Aha, koušeš i škrábeš, tomu tě odnaučím – ostrý výkřik, druhý už tlumenější – sevření, po němž kosti praskají a v hlavě světla skáčou – v hrdle se hlas láme – – to jako by voda kloktala … jakési vzteklé německé proklínání a nezřetelné výkřiky – Potom chvíle ticha, trapného, úzkostného. Ale z něho vytryskl utlumený pláč zpod peřinové tíhy, pláč dětský, rozryvný a lítostivý. Bylo to volání jakoby z nesmírných hloubek, nejasné a přece srozumitelné.

Do toho se zařezal smích, nešetrný a uspokojený: „Prosím vás, už byste mohla přestat … rozuměla jste? Jaký smysl mají vaše nářky? Protiví se mi to!“

Ale zdušené, jednotvárné sténání neustává. A hlas velitelsky a posměšně zesiluje přízvuk:

„Jako panenka, jako neviňátko! Nač to všecko? Bylo by rozumnější, kdybyste se na svět dívala bez takových přetvářek! Nebojte se, já už příliš dobře znám život, než abych se dal nachytat!“

A když rozkazy i výsměšky se ztrácejí bez ohlasu, oficírsky hlas se rozplývá v požitkářském ukojení:

„Pan obrlajtnant Wiener měl pravdu … ein reizendes, ein gutes Mädchen! Uměl si vybrat a blahořečím mu teprve teď, jaksepatří! Bylo to, bylo to … no, rozkoš, rozkoš, mit einem Worte gesagt! Rozkoš, rozkoš!“ (A roztahoval to slovo mazlivě se šišlavou výslovností poslední hlásky, jako by ještě na jazyku zadržoval splývavou chuť něčeho příjemného a omamného.) „Už jsem dávno neměl ženu, a hodně dávno ne takovou mladou a sladkou! Verstehen Sie, Mizi? Rozumíte, co vám povídám? Vždyť my budeme dobří kamarádi a na Wienera si ani nevzpomenete!“

Hlas pod peřinou neumdlévá a pana obrlajtnanta rozčiluje jednotvárné opakování. Rozkřikuje se protivně přeskakujícím hlasem, jako by byl na cvičišti: „Schon genug! Und still sein! Už toho mám po krk! V noci rámus dělat a blekotem mě otravovat! Spát se mi chce a zprotivilo se mi ženské naříkání! Zítra si povíme ještě několik slovíček!“

558$

Maryča vylézá z postele a mluví jako udeřené dítě, které naříká pro bolest: „Odejdu, odejdu, odejdu!“

„Oho, oho!“ zakřikuje ji neurvalý výkřik. „To až já vám poručím, až já vám dovolím!“

Vyskakuje, vytahuje klíč ze dveří a dává jej ke svému do kabátu. Tiché zacinknutí. Potom úsečný smích: „V kabátě se mně jistě hrabat nebudete! Ale … pro všecky případy!“ A ukládá klíče do tašky, kterou si urovnává pod polštář … potom spokojený pád na lůžko, tělo se rozkošnicky protahuje a narovnává … hvízdavé oddychování, jako by si každou chvíli měl pískat veselou písničku.

„Und jetzt gute Nacht! Spi sladce, má milá! Ať se ti zdávají o mně sny!“ (Skoro až notuje větu písničky a zakončí ji úsečným zasyknutím.)

Ale Maryča je víc omámena než podnapilý oficír; sedí přikrčena v koutě pohovky, bílý a nezřetelný stín, s hlavou mezi vyzdviženými koleny.

XV

Pan obrlajtnant Vikulil se směje dnes už od rána, hned od té chvíle, kdy práh světnice překročil stryk Šugar.

Nebylo ovšem dnes tak lehko, aby se Šugar dostal se snídaním, jako jiná rána: obrlajtnant tvrdě spal, otevřenými ústy hlasitě dýchal, urputný, sveřepý, a nijak neslyšel několikerého zaklepání, jak Šugar ohlašoval svůj příchod.

Maryča, nadobro už oblečena, stojí nad důstojníkem v rozpacích. Má ho budit, aby dal klíče?

V hlavě její je prázdno. Tupá tíha leží na spáncích. Nevyspalá, zmatená, víc omámena trhaným snem než osvěžena, stojí u postele a úkosem se dívá na znetvořenou tvář, zabořenou do polštáře. Jizvy se lesknou zarudle, skoro jakoby mastně. Těžká víčka jsou přivřena a rozcuchané, napomádované vlasy spadají na čelo. Široké zuby se dvěma

559$

zlatými výplněmi jsou napolo obnaženy a vypravují o dravci, který dovede kousat a roztrhat.

Maryča cítí jediný pocit, ale není pro něj jména: hnus, ponížení. Vinný pach se jí zdá najednou něčím strašně nízkým a ohavným – a přece kolikrát viděla lidi opilé, aniž pociťovala odpor, kolikrát přicházel v dobromyslném blábolení Wiener, nadávaný i lichotný, kolikrát jej do lůžka ukládala, bezradného jako chlapce, kolikrát jej se smíchem ráno probouzela, hlavu mu omývala plnými přívaly vody, kolikrát mu ještě více cuchala zplihlé vlasy! Všecko, vše se u něho zdálo snesitelné a bez ošklivosti. A ten leží vysmívavý a surový … sprostý a nízký … hrubý uchvatitel, který se vedral o půlnoci a dravě ji znásilnil … ne, nejmenší rozkoš z toho nebyla, jen ošklivost, nejprotivnější špínu vypila a spolkla pavouka … a nikdy, nikdy ještě nepochopila, jak může být styk s mužem hnusný a protivný, že by bylo možno hlavu rozbít… sobě i jemu … jemu především –

Do prvního úsvitu usnula spíše z únavy … a potom, když procitla, cítila bolest v kostech a ošklivost v ústech … obrazy se kmitají v zmateném pořádku a jeden ubijí druhý … jako pes věrná, jako pes… ein reizendes Mädchen … a přece se všecko v ní se strašlivou lítostí za ním vzpínalo … Hans, Hans … ale to už vlaky jedou kamsi daleko, do Galicie, na východ, na Rusa … kola skřípají a lokomotiva píská … vojáci spí, opilý, malátný … Hans, Hans … Bože nejsladší… střílí se tam, je tam smrt a neštěstí … nechal a odstoupil, jak se odstupuje postel a stůl a almárka … nebo psík pro zábavu a ukrácení chvíle … a přece … a přece –

Ale klepání zní naléhavěji, ač stejně důvěrně jako poprvé.

Maryča se obléká, skočí ke dveřím, šeptá polohlasitě: „Hned, hned!“ Ale rozhodnout se nemůže, místo toho se zcela zbytečně učesává a teprve potom, když slyší na chodbě tatíkovské: „Mařenko!“, zavadí hřbetem ruky o důstojníkovo čelo.

560$

Vikulil se probouzí, protírá si oči, má směšný i ošklivý výraz, nemůže se vzpamatovat, vidí cizí ženu, překotně opakuje: „Was ist, was ist?“ a napolo se vztyčuje na posteli.

„Ach so, Mizi – chápe za chvilku.

„Voják čeka, snídani něse – ,“ řekla Maryča mrtvě.

„Co s tím, co chcete?“

„Kluč prosim – „

„Ach tak,“ zasmál se a hrabal se za hlavou.

Ale rázem, sotva se dveře potichu a důvěrně otevřely, hlučně se rozesmál. Udivil ho ten strýc u dveří, bradatý a nahrbený, v uniformě, která naléhavě volá o smilování, s pokřivenou čapkou, vraženou do očí, jak sousedsky a bez obřadnosti nese džbáneček kávy.

„Mařenko – řekl jenom, ale v tom okamžiku se mu oči nechápavě rozevřely, když uslyšel hlučný smích a viděl rozseknutou tvář, jak se na něho šklebí z postele.

„Mein lieber Gott, jaká je to maškara, Mizi?“ křičí Vikulil, vstává a zcela neostýchavě si obléká kalhoty. Rozcuchán a široce rozkročen se staví před Šugara:

„Was ist, was wollen Sie?“

Tu teprve Šugar pochopil, že se za noc stalo v tomto pokoji něco nezvyklého, postřehl pohozenou důstojnickou blůzu a pověšenou šavli na židli – přece však opatrně postavil snídaní na stůl a pak teprve srazil paty a snažil se co nejpřesněji zasalutovat. Dopadlo to velmi směšně, pokrčené kalhoty se naduly a ruka u štítku znetvořené čapky dělala postoj nejkomičtější frašky. A ta brada a vrásčitá tvář patřila mnohem spíše do divadla.

„Ach so, jetzt begreif ich,“ zasmál se Vikulil. „Vy jste burš od pana obrlajtnanta Wienera, pravda? Aha, teď si vzpomínám: vždyť mi pravil, že mně i burše přenechává. Znamenitého chlapíka – a to je ten prachtvoller Kerl?“

Šugar nadobro zmaten, otázku v roztěkaných očích, přikývl docela nevojensky.

„Na, servus,“ hlomozil Vikulil, „to je přece voják podle reglamá! Takov.ého by bylo třeba na frontě – nepřítel by

561$

před ním utíkal strachem a smíchy! Prachtvolle Ausrůstung! A to pan obrlajtnant Wiener trpěl, že jste chodil tak schabig?“

„Pan obrlajtnant Wiener věděl, že jsem nemohl dostat lepší mundúr – ,“ odpovídal Šugar nesměle.

„Wir werden sehen. Ale vy mluvíte jako z knih a novin, člověče. Nejste ein Universitátsprofessor nebo ein Privatgelehrter v civilu?“

Šugar na vtip odpovídal s nejklidnější tváří a nechápavým výrazem: „Prosím, nejsem, pane obrlajtnant, já jsem v civilu bednář a mám malé hospodářství.“

„No, vás si vezmu do haptáku, mein Ehrenwort, můj burš bude vypadat trochu jináč,“ řekl důstojník a úsečně udeřil: „A co teď chcete?“

„Přinesl jsem Mařence snídaní – „

„Žádná Mařenka,“ zasykl Vikulil, „pro vás vždycky Fraulein Mizi, rozuměl jste?“

Šugar zase tak nevojensky hlavou kývl, ale Maryča řekla zamračeně:

„Muj brater sobě vzal jeho ceru – „

„Bratr nebratr, dcera nedcera! O tom já nic nevím a o takové věci se nestarám! Opakuji: Fráulein Mizi, abyste se podruhé nezmýlil, vy starý veteráne!“

Najednou se obrátil a jizlivě šlehl, prstem ukazuje na Maryču, stojící u okna: „Snad jste ji dokonce panu obrlajtnantovi Wienerovi dohodil, abyste měl lehčí službu?“

Šugar sebou škubl, ale Maryča vyskočila do řeči zamračeně: „Něznala sem ho předtym, ež sem přišla k panu obrlajtnantovi – „

„Na tom nezáleží,“ ušklíbl se Vikulil a úsečně rozkazoval: „Ještě jednou a hodně zčerstva: přineste snídaní taky pro mne!“ Vyhodil peníze a opatrně je odčítával.

„Němam hladu, něbudu snidať, nětřa, aby nosil druhé snídani,“ řekla Maryča suše.

„Neptal jsem se, kdo má hlad,“ Vikulil pomalu přimhuřoval oko a tvář se mu křivila, „ale poroučel jsem, aby mi

562$

burs přinesl snídani – „

Šugar se vytratil polekaně, ještě více sražen a nahrblý, než jak vstoupil do pokoje, a nemotorně klopýtl na samém prahu.

Pak se obrlajtnant myje, stříká mýdlovou pěnou, odfukuje; bez nejmenšího ostychu před Maryčou, jež sedí zabořena do rohu pohovky, svléká se do pasu a Maryča vidí široký, zarudlý pruh od prsou, stopu po nějakém těžkém zranění. A v té chvíli se jí zdá všecek nestvůrný, zmrzačený, příšera, která se objevuje z pohádek a před kterou se musí utíkat za devatero moře a devatery hory. Cítí se před ním každou minutou ponižována. Je sprostý, je hnusný. A pociťuje i nevýslovnou lítost nad sebou: noc, ve které se dostala do jeho surového objetí, zdá se jí teprve nyní, za plného ranního slunce, hroznou křivdou na Wienerovi … vždyť to nebylo nic jiného, než jak by byl jejím mužem … zdá se jí hříchem proti neznámému, a přece závaznému přikázání.

Při snídani nejí, ale zarytě sedí na pohovce a dívá se oknem. Obrlajtnant poulí oči (vypadnou mu, najisto mu vypadnou) a dříve, než si sedne ke stolu, spouští ostré rozkazy na Šugara: ten stojí pokorně v koutku, zmačkanou čepici v ruce žmoulí, neodvažuje se promluvit, nechápe, proč je Maryča odvrácena od toho ohyzdného, posekaného oficíra. A Vikulil křičí, poroučí (každé slovo řezavé zafičení bičem). O zavazadla se má postarat, přivézt je, urovnat, trochu víc se otočit a rozehnat, on, starý nemotora. Ale obrlajtnant Vikulil prý umí i ze starých plesnivých invalidů vykřesat jiskru života. Už aby se nadobro rozloučil s dosavadní fidélní službou.

Teprve když Šugar odklopýtal a když lžička cinká v šálku, úsečně volá směrem k Maryči: „Tohle mi dělat nebudete) Mici! Ani dnes, ani kdy jindy! Buď přijdete sama k rozumu, nebo vás naučím! Nemyslete si, že co na mně vytrucujete! Nic, nic, ani nejmenší věc! Ale když se dohodneme – „

„Ja něchcu nic po vas,“ zmučeně i vzdorně vykřikuje Maryča, „a nic od vas něvezmu!“

563$

„Vaše škoda, když nebudete snídat,“ ušklíbl se Vikulil. „Kafé i tak je načisto chladné, a je to brynda, kterou nejlíp vylít. Okradete se i o takové chladné snídaní … ale možná, že hlad naučí člověka rozumu.“

„Nic od vas něchcu, pane obrlajtnant,“ zarputile opakuje Maryča, „ale pustiť mě musitě!“

„Hohoj – ,“ směje se, „pořád stejná písnička. Odpověď jsem vám už dal. Nepustím!“

„Musitě, musitě – ,“ a Maryča rukou bije do polštáře, „něsmitě mě tu zdržovať proti moji vuli, nikdo ně smi druhého zavirať. Je to zakazane a nčsrnitě to dělať ani vy!“

„Oj, oj, jak se Fráulein Mizi rozčiluje! A pan obrlajtnant Wiener cosi mluvil o ruhiges, gutes Mädchen! Vielleicht – nebe se vyjasní a Mici se rozesměje! Meine liebe Mizi – co se smí a co se nesmí za války! Všecko se smí, a jinačí věci se provedly než taková dohoda!“

„Žadna dohoda,“ křičela jektavě, „něchcu se s vami dohodnuť, něchcu byť u vas!“

„Ale jen tiše, mein Schatz, žádné scény! Byla jste u Wienera a Wiener mi vás odkázal – jste moje, ať chcete, ať nechcete! Tak mi vás postoupil, jako toho směšného, starého fotříka a jak tu postel, na které jsem hned první noc zažil takové pěkné věci! Je vojna – moje milá – sloužit musí každý, ať je mu to milé nebo nemilé! I vy jste narukovala, i vy jste ve vojenských službách, uniformy mít nemusíte, ba je lip, když jí budete mít co nejmíň!“

Ušklíbal se, zuby cenil, až mu zlato v ústech probleskovalo, a hlas jeho byl hlučný, sebevědomý.

„Něchcu, něchcu, něsmitě to dělať, něbudu u vas,“ vykřikovala nesouvisle, „u obrlajtnanta Wienera sem byla dobrovolně, o svoji vuli sem k němu šla, každu chvilu sem se mohla domu vratiť! A ja se vratim! Jak mě něpustitě, z okna křičeť budu, policajty zavolam a četniky, že mě tu zdržujetě a že mi ubližujetě!“

Vikulil se na chvilku zarazil. Zrudl a vyjevené oči zůstaly na několik minut bez hnutí. Potom přistoupil těsně

564$

k Maryči a mluvil jí zlobně, sykavě: „Mohla byste co takového zkusit a poznala byste, co umí obrlajtnant Vikulil! Vi-ku-lil – pamatujte si to jméno! Naštěstí si vybral obrlajtnant Wiener dobrý byt, nakřičela byste se dost a dost! Nesmíte udělat žádný škandál, zakazuji vám to – pamatujte si, zakazuji! A kdybyste přec udělala škandál: slibuji vám: přivedu vás do kriminálu nebo do blázince!“

„Za co do kreminalu?“ vypjala Maryča hlavu s plavými vlasy. „Někradu, nězabijam! A či može kdo tak bez všeckeho člověka zavřel a člověk se ani nědovola spravedlnosti?“

„Za vojny nedovolá – ,“ široce se rozevírají oficírova ústa, „a četník uvěří spíš obrlajtnantovi tadyhle s tím – rozumíte, to je Tapferkeitsmedaille – než – „

Ušklíbl se, ale pak pokračoval suše: „Nemám už hodně kdy, meine Pflicht ruft mich jetzt. Musím se jít představovat a nastoupit druhé dědictví po Wienerovi. První jsem převzal dnes v noci a to nepustím – mein Ehrenwort, dobrovolně nepustím. Nejsem blázen, abych zahazoval takové krásné a příjemné věci. Byt je samostatný, dá se uzavřít. Vezmu si klíče s sebou, nic naplat, budete do večera sama. Oběd dám vám poslat a večer – doufám – budete už rozumnější, budete povolnější a nebudete mi mluvit takové nesmysly!“

„Pane obrlajtnant,“ zmateně, v úzkosti spíná Maryča ruce, „prosim vas, pro všecko na světě vas prosim, pusťtě mě domu, mějtě se mnu slutovani!“

Ale Vikulil už neodpovídá, češe se, pomáduje, pomalu odhazuje drobné kousky uhelného prachu s pláště..-, vychází, nestvůrná maska pohádkové obludy, šavle cinká, na prahu zavolá poloposměšně lichotnou důvěrnost na rozloučenou, dveře u předsíně těžce vrzají a klíč v nich zaskříPa. A kroky se pomalu ztrácejí.

V té chvíli už leží Maryča zkřivena na pohovce, bije se rukama do hlavy a trhá si vlasy. Ale ve světnici je ticho.

Krátce po poledni, když zavrzly dveře a objevil se Šugar s obědem, vyskočila Maryča jako hadem uštknutá. Chytila

565$

starého vojáka za ruku a opakovala překotně: „Ani hodinu j dele nězustanu … utěču, utěču – „

Oči Šugarovy jsou nejisté a úsměv je rozpačitý. Opatrně klade oběd, rozhlíží se a nadobro bez smyslu přešlapuje na podlaze, jako by se měl z koutů ozvat velitelský hlas.

Potom praví mírně, omlouvavě: „Oběd vychladne, beztak už dnes za hodně nestojí.“ Hladí si bradu, tvář jeho je samá vráska a ruce těžce visí u těla.

„Ani pomyšleni němam na oběd,“ rychle vykřikuje Maryča podrážděným hlasem, „ani suché skurky už tu něvezmu … nic, nic … enem abysem už byla na ulici a preč, preč …“

Šugar znovu přešlapuje, je nerozhodnut a rozdvojen: „Ale pan obrlajtnant dal přísný rozkaz, že mám hned zavřít a zas mu klíč odevzdat – „

„V kreminale mam byť?“ vyjekla Maryča. „Zavirať se mam něchať? Za co, za co – jake je moje proviněni? Přidě cizi sprostý oficir a poruča – už ani trošku svobody němam?“

„Každý je za vojny pod vojenským rozkazem, každý snáší těžkou zkoušku – ,“ odpověděl Šugar mdle, ale jeho poučka zněla nepřesvědčivě, jako naučený příkaz.

Tu sevřela Maryča křečovitě Šugara za rameno a mluvila horce, přerývaným proudem slov: „Dybystě mi všeci bránili, utěču vam, a musim utěcť z teho domu! Ale vy, stryku Šugare, vy mi pomocť musitě! Vy stě takový člověk spravedlivý, každa křivda se vam protivi – a vy bystě chtěl včil křivdě pomahať? Poručili vam střilať, ale vy stě řek i oficirum, co je boži přikázáni! Něbal stě se ani křiku, ani vyhrožovaňa! Stryku, stryku … proboha, měla sem vas dycky tak rada … věc ež svojiho vlastního otca … a vy bystě mě zavíral, vy bystě pomahal v tym hřichu? Reknitě sam, neni to hřich?“ Šugar oči klopí, všecek se nahrbil a zase pronáší vyhýbavě poučku: „Kdo může říci bezpečně, kdy je hřích, Kdy začíná a kdy přestává?“

566$

Maryča chápe spodní smysl jeho slov. Vyrazí ostře: „Wiener byl jako muj muž … zezdana sem s nim nebyla, ale byl to muj muž … do smrti nejdelši na život s nim nezapomenu … Ale ten, ten … gyzd posekaný, protivi se mi, nemohla bysem se naňho ani pěkrrě podívať … co bysem byla u něho, co? … nic, leda pes, co se nad nim každu chvilu zdvihá karabač – „

Zadýchala se a zakašlala, ale potom mluvila ještě s větší nenávistí a horoucnější naléhavostí: „Stryku, stryku … ja se vam přiznám, jak kdybysem ke zpovědi šla: dněs rano cosi ve mě volalo, abysem ho do hlavy udeřila tak hákem na uhli či lopatu a co by mi do ruky přišlo … abysem ho bila, ež bysem ho zatlukla jak stěkleho psa … alebo, alebo … dyby to možné něbylo, jak budu sama, abysem se na okně pověsila … cele dopoledně mi takové hlasy volaly, slyšela sem jich nahlas okolo sebe … a stryku, stryku, uviditě: jedna z tych dvuch věci se staně, jak se z teho proklatého domu nědostanu, bo mi nic jiného nězbyva – „

Bradatý, nahrbený voják v pomačkaném mundúře bezděčně couvá a hrozí se: „Mařenko … takové řeči… vždyť se nesmí taková řeč mluvit! Nedali jsme sobě ani svůj život, ani ten druhý není náš!“

„Ale braniť se musím a braniť se budu!“ urputně se zaplétá Maryča do svých představ. „A pravitě, že je to hřích … ja vim, to su strašně velke hřichy … ale i na vašu dušu pádně vina a hanba, že stě mi něpomahal a že služitě zlému duchu!“

Šugar neodpovídá, v rukou si pohrává klíčem, kouskem železa, které znásilňuje člověka. Hlavou potřásá a potom praví pomalu: „Mařenko … kolikrát jsem to cítil, že i tak, jak jsem, pomáhám nepravosti a že i já jsem velký hříšník, který rozmnožuje zlo!“

Ale Maryča už neposlouchá jeho zpovědi. Vzpružena náhlou myšlenkou pobíhá světnicí, prohlíží všecko v koutech, vytahuje plášť ze skříně a háže rychlé větičky, už ani ne Šugarovi určené, ale spíše mluvené pro vlastní soustředění:

567$

„Všecko mam urovnané … koš je plny a su to všecko enem moje věci … Kubovi řeknu, aby večer zašel pro koš … ja něchcu, stryku Šugare, abystě měl ešče jako dožeru skrz mě a moje věci. Kuba to vyřidi, Kuba se něboji, Kuba mluvit umi. A budě koněc.“

„Ale já se též, Mařenko, nebojím a večer koš přinesu – ,“ nesměle se nabízel Šugar.

„Jak by na vas ten posekaný ol ir spustil! l i, ni, nětřa! I tak budětě měť tvrdu službu u něho a tež sob nijedenraz spomenětě na Wienera!“

Přitiskla si dlaně k očím a řekla bezmyšlenkovitě: „Co je s nim, co je s nim – „

Pak vyskočila: „Jednu věc bysem tu něchala! Pěknu pamatku by měl pan Vi-ku-lil – „

Ušklíbala se, ale zároveň zálibně a pozorně hladila porcelánový příbor, který stál na stole a který jí Wiener zanechal. Zahalovala jej úzkostně a zasmála se skoro už osvobozeně: „Tu pěknu pansku hračičku sobě vezmu sama – enem s tym odejdu – A včil, stryku Šugare, možetě zavírat … raz, dvarazy … a možetě utikať s klučem k panu obrlajtnantovi! A řeknitě mu, že, že … ale ni, něbudu nic zkazovať … mohla bysem mu poslať leda takové sprosté pozdraveni, že bystě se ani nětrufal ho vyřidiť!“

Přelétla zrakem předměty, stěny, stůl, postel, všecko, co bylo po tolik měsíců jejím světem, a rychle vyskočila s příborem.

Na stole se zabělaly talíře s obědem nadobro vychladlým.

Šugar se pohyboval úplně trpně; ulekán, zmaten, roztříštěn, nechápavě se díval na prázdnou světnici, jež se zdála v tom okamžiku divně prázdná a holá. Zavřel dveře, přešel předsíní, uzavřel druhé dveře a těžce stoupal k východu.

Maryča už byla hodný kus před ním. Rychle pospíchala a barevná skvrna jejích šatů se stejnoměrně třásla. Jednou se jen letmo za Šugarem ohlédla a hned zase utíkala po chodníku.

568$

XVI

V kuchyni voda ve vaně šplouchá, mokré pruhy modrého robotnického prádla se pokrývají pěnou, na provázku se suší vypraná blůza a Lida Sršáňová polohlasitě si zpívá.

Vlastně jen si tak pobrukuje, aby špinavá robota byla veselejší. Zazpívala by si jasně, ale pan hausmajster je na zpěv velmi nedůtklivý a nikdo nemá záruky, že se ve dve řích neobjeví jeho prošedivělá hlava a že nezavrčí větu ve své směšné poloněmecké hantýrce, co je všecko zakázáno. Lidě je vždycky k smíchu ten mrzutý dědek, kterého všecko na světě rozčiluje: křik výrostků, kteří si hrají na špinavých dvorečcích, pláč novorozeňat, hlomozné výčitky opilých tatíků, skřípání i klepání, ale i zpěv jenom trochu veselejší. Rozluč se se svým nápadem, bláznivý kvartýrníku, který sis chtěl koupit v těch rocích hladu a mordování tahací harmoniku, abys zapomněl na bídu tohoto světa! Připrav se na mrzuté hučení, vytáhlý a nedoživený školáku, který se pokoušíš zahrát písničku na neposlušných skřipkách! A ani pro Lidu Sršáňovou neplatí jiné zákony.

A potom ještě pro jednu věc nezpívá hlasitě mladá žena, která se velmi brzy přizpůsobila robotnickému světu, jako by odmalička žila v jednotvárných červených domcích: v koutě sedí na židličce stará Vahalová, tchyně její, a dříme. Tak podřimuje od božího rána, netečná a nehybná, ponořená do malátné mdloby, v níž se rozplývá všecko utrpení. Jenom když se probudí a těžká víčka otvírá, vzpomíná si na své bolesti, pomalu a naříkavě zdvíhá těžké, nestvůrně nabobtnalé tělo, a bezděčně se chytá za oteklé nohy. Potom zanaříká nezřetelnými slabikami, o těžkém životě mumlavě mluví, ale už je tu Lida, silná a zdravá, na bolesti se zeptá, starý kabát pod hřbet klade, aby neduživé tělo nebolelo, vesele mluví, nehádavě, jako s velkým a nemocným dítětem. A to je pořád: „Maminko, maminko,“ i kousek měkčího chleba Lida odkudsi vyhrabe, i ždibeček sádla, aby se žaludek utišil, a stará žena žvýká těžkými pohyby, utlume-569$

něji pobrukuje a za chvíli zas hlavu naklání v mdlobné dřímotě. Nevyruší se, když spadne ze stolu vidlička nebo nůž (to zpovykaný synek, Kubův nejmladší bratr, nedá pokoje živému mrtvému) a nevyrušila by se ani, kdyby Lida zpívala – ale mladé ženě se zdá v té chvíli, že hlídá sen a smí si jen slabým hlasem zpívat písničku.

A tak je v jizbě uspávavý klid. Vahalová už zase dříme a Lidina písnička je jako bzučivá ukolébavka. A člověk by ani neřekl, jak i špinavé prádlo je poslušnější, když nad ním nestojíš s proklínáním. Ach, ta trocha dřímoty a bzučivého popěvku jest oddělena jenom stěnou od ulice … hubené robotnické ženy o ničem nemohou si vypravovat, leda že sádlo bylo nadobro ztuchlé a kukuřičný chléb se láme pod nožem, mléka je hlt a je modré, jiná zas že si přivezla trochu mouky, ale že celou noc šla pěšky a co za to musila dát … a jiná se jizlivě směje, to všecko že přece není nejhorší, robotníkům se musí dávat před všemi ostatními, když nad nimi je vojenská ochrana – A bída, zoufalá hrůza života, vysávající starost o sousto se valí kalným proudem, valí se pod okny červeného domku, co v něm mešká Kuba Sršáň, vojenský invalida a verkovní vachtař … ale do kuchyně a jizby k němu vniká ten kalný příval pročištěn a prosvětlen, neboť jasné oči Lidiny berou mu největší špinavost a před teplým slovem couvá i proklínání.

Tak voda šplouchá, písnička bzučí, stará máma po životní bídě dřímá a oči Lidiny jsou jasné, pevné, statečné. To tak bude ještě hodinu, dvě … rozdivočený synek přijde ze školy a bude prohrabovat každý kout, co je k jídlu … a potom večer přibelhá se Kuba ze šichty … hůl udeří o schody a poraněná noha se těžce posunuje … je unaven a hladov, ale chce se usmívat a je pyšný …

Ale barevný oblak se láme, klidné okamžiky se trhají jako pavučinové příze; po schodech bijí zrychlené kroky a stará Vahalová nechápavě oči znovu otvírá a Lidino bzučení se přerývá. A už do kuchyňky vpadá Maryča, zadýchaná, zrudlá, s uvolněným kloboukem a rozcuchanými vlasy.

570$

Úzkostně drží balíček v ruce. Ten klade opatrně na stůl, odhazuje klobouk na židli a těžce sedá na lůžko v koutě; nemluví, jenom zhluboka oddychuje.

Na Lidinu tvář sedá kamarádský úsměv. Odhazuje mokré prádlo, utírá ruce o zástěru a přisedá k Maryči. Mluví konejšivým přízvukem: „Vitam tě pěkně k nam! Tak ses, Mařenko, zadýchala!“

Ale Maryča hned neodpovídá, padá hlavou do chudobných polštářů a vyráží nesrozumitelné, naříkavě zvuky, už ne ani pláč, ale jakési úzkostné zakvílení. Stará matka se chce zdvihnout, ale nohy jsou příliš těžké, a tak jenom mrzutě bručí útržkovitá slova o bláznění a pomotaných hlavách.

Maryča nedbá toho; najednou se zdvíhá, křečovitě svírá Lidu a její řeč je horká, nesouvislá. Hladí Lidu po spáleném a rozjizveném líci, šeptá a chvílemi slova ostřeji vybuchují. Jenom úlomky se vynořují: „Wiener … odešel … do Galicije na frontu … a v noci, v noci … sprostý a posekaný oficir, křičela sem, prosila, zavira a vyhrožuje … kreminal … utikam – „

Stará máma v koutě nechápavě hlavou kývá, nemocné tělo se třese a slova padají na podlahu: „Šak ty konce, jedna jak druha, jedna utika, druha se dočkať němohla – „

Ale oči Lidiny a její řeč dovedou smířit a uchlácholit. Směje se – a trochu hlučněji než obyčejně: „A to je dobře, Mařenko, žes přišla, parurazy sem na tebe myslela. A viš, pamatuješ … jak byla moja svaťba, co sem ti povídala? Zustaněš u nas, stlačimy se trochu a budě zase všecko dobré. A vidiš … možné že ani se tlačiť němusimy, Frantina odešla, pět dni je temu a tak bez rozlučeňa, pry sobě našla ve velkým hotelu hrubě dobru službu, enem tak mi nahonem vykladala, jak večer trochu nakupene muky hodila a šaty sobě posbirala.“

„Frantina?“ vzpružuje se Maryča.

Ale Lida už o tom mluvit nechce, jako by vypravováním mohla zranit: „Vidiš, mista budě dosť, němusiš sobě těžké

571$

hlavy dělať,“ mluví chlácholivě. „Byla to rozumná myšlenka, cos udělala, žes utěkla. Byť tak v otroctvju, dať se zavírať? Němusiš se bať, my tě zavírať něbuděmy – „

Maryča hlavou vrtí: „Něbudu dluho u vas, enem co trošku vydechnu a na chvilku sobě spočnu! A na te svatbě sem ti povídala: němožu byť u vas, pro mě už není žádného života a žadne radosti! Ale dněs sem tak omámená, že ani na oči něvidim!“

Lida má pochopení pro velké a nerozumné děvče. Směje se a lehce poplácává Maryču po silných zádech: „Ty, Mařenko … vyspiš se dvarazy a buděš jinač mluviť! Och, bože, jake ty ščesti ešče možeš v životě udělať! Pro tebe se svět otvira a z jedneho zármutku se člověk dycky vyspi! Šak se na měkvm němože dycky ležeť!“

Maryča je unavena a úplně se podřizuje silným, obratným rukám mladé ženy. A Lida ji svléká z panských šatů … jsou to takové měkké a růžové šaty a příjemně v rukou šustí… i prádlo je panské, krajkové, prolamované … zarůžovělá pleť tryskne rozkošnicky … ale to se jenom Lida letmo zadívá a Maryča hlavu sklání jako po těžké robotě.

Lida už kutí u kamen: „Viš, něobědvali smy ešče – Kuba přidě ež večer z šichty, a tak se přes děň obejděmy čim tym … šak to znáš – „ Ale už slévá hrníčky a pobízí: „Trochu to budě meně fajnové a věc černe, ale je to naše a z upřímného srca – „

„Němam hladu,“ Maryča je netečná, „podivaj se, cely děň sem nic nějedla, ani něsnidala, ani něobědvala – a přece němam na nic ani pomyšleňa – „

„Takové kusky dělať něsmiš,“ pohrává si Lida dobromyslným šprýmem a objímá obnažené její rameno, „jak bys mohla byť takova bila a ružova!“

Maryča mává unaveně rukou. Ale najednou se vzrušuje: pozoruje ženu svého bratra, klouže po zřejmém zaoblení jejího těla, vidí znatelné její těhotenství a hned Lidu přitahuje k sobě.

572$

„Lido, Lido, už si v tym,“ šepce udýchaně.

„No, vidiš,“ odpovídá Lida klidně, stále s jasným a nezakaleným pohledem, „pravda, měli smy počkať, ež budu lepši časy a vojna se přeženě … krajíčky su těnke pro velke a ešče těnši pro male . : . ale šak se i pro nejmenšiho ptačka najdě zrnečko – „

„A Kuba?“

„Ten ma radosť – „

„Bože, Lido, jak ti zavidim, ani sobě představiť němožeš,“ šepce zhluboka Maryča a oči její se doneurčita zvrátily. „Něviš ani, co bysem za to dala, dyby včil i pro mě byla takova naděja – dybysem mohla čekať – „

Kolem rtů Lidiných se prohlubuje shovívavý a mlčenlivý úsměv.

„S kym?“

„S nim, s nim, co už je daleko, co jel na Rusa – „

„V takovým stavu, jak si?“

„V takovým, všecko jedno, choť nezezdana! Ale svazalo by mě to s nim na věčnosť!“

Její šeptání je blouznivé a bezděčně vyráží polohlasitým výkřikem.

Ale ten vyrušuje starou mámu z netečného klidu. Oči její jsou rozevřeny a ústa těžce promlouvají: „Něznahaňbo, ešče na hlavu něščesti přivolaj! Malo ti bylo, žes vylihovala s oficirem, ešče bys domu pamatku chtěla přivésť! Ešče věc bidy, ešče věc sužovaňa! Eh, bože na vysosťach, zbav mě života … ať něvidim, jak přidě i druha s takovu … a bez prošena …“

Těžce se zadýchala a vodnatelné její tělo se křečovitě zvlnilo.

Ale Lida má jasný pohled a rozumné slovo i pro její vzrušení: „No, maminko, maminko … dyť neni tak zle … slovo vyleti a člověk se za nim ani něpodiva – „

Hladí starou ženu po šedivých vlasech, mluví a její řeč stejně hladí, a udřená robotnická máma se pomalu nahrbuje, pobrukuje, ale už bez hněvu, jako by bylo její potřebou

573$

i to slovo, i ten dotek ruky.

Zas ustrnuje v nehybném dřímání a Lida vede odstrojenou Maryču do světnice, mezi čisté záclonky a narovnané pokrývky, mezi radostné hadříčky a skromné náznaky chudobného pohodlí, vede ji s hrdostí člověka, jenž ukazuje své království a svou nádheru.

„Lido, tak je tu u vas srdečně a tak plno světla,“ vydechla Maryča.

Lida se pohlazena usmívá, ale zrychleně mluví: „Och, děvucho, dybysem mohla! Ale něukazuje, vydělky su male! To nic, to nic, něbylo by zle … šak jaksi vyžijemy! A místa … vidiš! Jak pani žijemy v robotnicke chudobě!“

Je zdravá a silná, oči jí svítí a spálená skvrna na tváři jí zčervenala. A Maryča, všecka plavá a růžová, bílé prádlo a sametové maso, rozhlíží se po světnici, kde kdysi přebývali kvartýrníci a potom Heinrich se svou nadutou ženou, pociťuje divný pocit, že to není ani jejich jizbička, ztrácí se v tichu a pořádku, a najednou je zaplavena podivným steskem, jenž jí vyráží z prsou křečovité zavzlykání.

Ovšem, když večer přišel z šichty Kuba, nebylo už lze se lítostivě roznaříkat. Zbojnické a výsměšné oči Kubovy zapuzovaly na samém prahu bláznivé bědování. A tak raději vypravovala všecko Lida, klidně, nespěchavě, s usmířenou jistotou, jako všední, ne právě důležitou věc, pro kterou se netřeba příliš rozčilovat.

Kuba dělal, jako by ani neposlouchal a jako by ho to načisto nic nezajímalo. Posílal ji k oficírovi? Zuby vždycky skřípal, když o tom slyšel zmínku. Co si upletla, to ať si na krk pověsí!

Maryča cítila uhrančivý jeho pohled, i když se na ni nedíval. Jedla jako stroj, bez chuti a unaveně. Nevzrušená slova, jak Lida vykládala úseky děje, jsou jako vlídné doteky; měla i sama při tom chvílemi pocit, že nesmí jenom naříkat a rukama lomit.

Kuba se mračí, černé obočí se proměnilo v zdůrazněnou čáru. Čelisti se pohybují a jeho brada se zdá ještě více

574$

vyražená a urputná. Úkosem se na něho Maryča zadívá a má nepříjemnou bázeň. Ani nic nedovede odpovědět, když Kuba zahučí: „To byla nejvěči hlupota, že tam v kvartyře zůstala sama! Byl to kvartyr pro ňu? Co tam měla co dělať?“

Nemluvil k ní přímo a Maryča chápala, že pronáší nad

ní rozsudek. I jí v tom okamžiku bylo nadobro jasné, že provedla neodpustitelnou chybu, která se na ní vymstila: měla utíkat, utíkat, když Wiener odešel … měla opustit nešťastný cizí byt, kde už neměla práva být!

A Kuba mrzutě, ale oddělovanými větami mluvil dále: „Je to přece očité, že temu druhému oficirovi zrovna do ruky vběhla! Čekala, ež přidě druhy! Jake lamentacyje? To je dobrovolná křivda!“

Maryča sklání hlavu hlouběji nad talíř; těžké kameny jí lámou vaz. Wiener ji odstoupil a ona vyčkala, až přijde druhý, aby si ji prohlédl, schválil, do majetku vzal a jako majetku užil… Hned měla utíkat, o nejčernější půlnoci třeba – a ona slepě hlavu do smyčky vložila!

Ale Lida vymlouvá všecko. Je divno, jak najde pro každou věc jiný pohled, méně hrozný a méně odpuzující! Kdo si mohl pomyslit, že posekaný oficír přijde ještě v noci? A člověk špatně pokročí a ani se nenadá, jak lehce si nohu zlomí.

Maryči je hned volněji. A Lida zas tak klidně vykládá

(Maryča cítí, jak je všecko světlé a pravdivé, když se Lida na to dívá) o koši s prádlem a šaty a sama se nabízí, že pro něj zajde.

Kuba prudce pohodí hlavou: „A to ni! Něhodi se to pro tebe, abys večer chodila k jakémusi oficirovi! Něpustim tě! A potem opatrna na sebe musiš byť!“

„Jak to mysliš spraviť?“

„Jak? No – hrubě se mi do takového vyřizovaňa něchce! Ale – vem to čert! Mam kamarada, vytáhnu ho, našiho synka přitáhnu tež k pomoci a sam zajdu k oficirovi!“

575$

„Ale, Kubo …,“ nesměle podotýká Maryča, „nězapomeň: je sprosty a vysmivačny!“

To bylo slovo, kterým Kubu bodla. Vypjal čtverhrannou hlavu a ušklíbl se trochu honosně: „Mysliš, že se oficira polekám? Že idu do jamy lvové a že mě lev zežere?“

Ustrojil se a jeho znetvořená noha těžce sestupovala po schodech: jeden úder hole, přisunutí, zvučný dopad.

Po jeho odchodu pocítila Maryča podivnou úzkost. Až se všecka roztřásla. Ve světnici bylo tma, z ulice dozníval slábnoucí šum a zabloudilý křik. Maryča chytila Lidu kolem pasu a mluvila jí jako školačka, která se bojí trestu: „Něviš ani, dušo moja zlata, jak je mi teskno! Tak se mi zda, že sem sama, samajedina na širým světě!“

A Lida mluví, po vlasech hladí, nerozumné řeči vymlouvá. Maryča drží její ruku ve své a je to divný pocit: Lidina ruka je tvrdá, udřená, mozolnatá, rozpraskaná a Maryčina zlenivělá, hedvábná. Takové ruce chtěla mít Frantina, za nimi utekla! To Maryčiny myšlenky přivádí do jiného směru, vyptává se na sestru, ale Lida vypravuje málo, neochotně. Prý neví nic pořádného, ale už dávno se Frantině doma nelíbilo. Jakou má službu a v kterém hotelu, nedovede povědět – bylo prý to jenom vzkázání, z kterého si nikdo nic jistého nevybral.

Kuba se vrátil pozdě večer. Celý ten čas nedovedla Maryča sebrat myšlenek; hned se roznaříkala, hned se na jakési zbytečnosti vyptávala. Když zaduněly těžké kroky na schodech – tak hlučně se hlásí jen znetvořená noha Kubova – zhluboka si vydechla.

Kubův kamarád, plavovlasý hranáč, a domácí synek nesli koš. Vysvobození, úleva! Tři čtyři bezvýznamné věty, mladý blondýn se hlučně smál a odcházel.

Ale ani po jeho odchodu se nedával Kuba do řeči. Seděl ve světnici, pomalu se odstrojoval a nedíval se ani, že v koutě sedí Maryča a že se její poplašené oči zakalují.

Už i Lida byla hotova a stlala postel, když se Kuba zeširoka natáhl a zahučel:

576$

„Dalas mi to hromsky úřad na řbet dněs večer, Maryčo – pěkně ti děkuju a podruhé zas na mě nězapomeň!“ Hlava Maryčina se nepřirozeně napřímila, ale ústa se nedovedla ptát.

„Dělal ti ten oficir těžkosti?“ optala se Lida místo ní. „Těžkosti!“ hučel Kuba zlostně. „Ja mam oficiry odedávná v žaludku a byť dva tři razy s takovým panem v blízkosti, je něščesti hotové!“

Posmíval se: „Švarný synek, enem co je pravda! Oči mu z dulkuv utikaju a beztak jich musi na šňůrce potahovať! A temu ruskému dobrodincovi, co mu na vojně tak šikovně pusinku přeťal, buď věčna česť a chvala!“

Napodobil výraz vypoulených očí, zlostně nakřivil ústa a spustil ret; potom odstiňoval přízvuky, jako by na divadle předváděl scénu: „Copak chcete tak pozdě?“ – „Němějtě za zle, pane obrlajtnant, ja sem brater Maryče Vahalove – „ „Fraulein Mizi … no, to je velké potěšení, že poznávám i jejího bratra – „ „Prosil bysem pěkně, pane obrlajtnant, o ten koš, co ešče něchala, ma tam šaty i prádlo – „ „Ach so, koš nechala … a já jsem myslel, že si odnesla všecko najednou, koš nechala – a to je velmi pěkné od ní, že přece něco nechala … „Myslim, že nic něodnašala, leda svůj majetek – „

„Vy si to myslíte, ale já mám jiné přesvědčení – „ „Pan obrlajtnant može otevřeť koš a podivať se, co je tam cizího … ani ja bysem něchtěl do svojiho kvartyru brať zlodějské věci – „ „Aj, aj, sehr schön von Ihnen, že nechcete přechovávat ukradené věci – „

„Otvíral koš, dival se?“ vyjekla Maryča. Ale Kuba se nedával vyrušovat a dále napodoboval rozhovor: „Prosim, pane obrlajtnant, koš je otevřeny – pan obrlajtnant vidi, že su tu enem robske handry a prádlo – „ „Ale pěkné hadry a pěkné prádlo, mein Lieber, a vaše vzácná slečna sestra stála mého předchůdce těžké peníze.“ „To ja něvim a nic mi po tym tak dalece neni – dycky sem byl proti temu, aby – „ „No, a nyní se hodně pěkně staráte o ni, když si

577$

může něco odnášet – „ „Moje sestra přece neni zlodějka, pane obrlajtnant – „ „Ale jest, jest, pane bratře, to také byste mohl vědět – „

„Zlodějka, zlodějka!“ těžce vydechla Maryča.

„Ja bysem pěkně prosil, pane obrlajtnant – ,“ rozvíjel Kuba vypravování, – „už je něskoro na večer … a neni pěkné, že sestře nadavatě …“ „Jste smělý, ale já vám řeknu pěkně do očí: je zlodějka, tak stejně jak je … však víte, co vám chci povídat – „ „Pane obrlajtnant, ja se němožu pušťať do žádných hádek, ani němožu dokazovať, kdo sestru zkazil – „ „Nekřičte mi tady a chovejte se slušně, budeme i spolu brzy hotovi!“ – „Odejdu hned – vezmu enem koš – „ „Bylo by nejlepší, kdyby ta vaše ctnostná a poctivá sestra, ta Fráulein Mizi, přišla sama, ale aby vrátila krásný a drahý porcelán, který byl na stole a který ukradla – „ „Něukradla, něukradla, je muj, je muj!“ vykřikovala Maryča překotně, běžela do kuchyně a rozbalovala hned ve světnici křehké, pomalované věcičky, po nichž skákalo žluté světlo lampy.

„A do zlořečene země!“ zaklel Kuba a vypadl ze své úlohy. „Takové je to, takova je tvoja výslužka za věrné služby a za těple poleženi!“

Vyskočil a zlostně chodil po světnici, s rozcuchanými vlasy a nakřivenými ústy.

„Ale Kubo, ty už zase hořiš a zase tě ztěklina chytá,“ zasmála se Lida a stáhla ho k sobě na postel. „Je to přece pěkná věc a budě to pamatka na těžké roky – „

„Dobré by bylo, pomalované střepy do kuta hodiť…,“ hučí Kuba neusmířen, „a ešče lepši posbírať ty hrnečky a taliřky, zanisť panu obrlajtnantovi, hodiť mu všecko na hlavu, ať se to rozbije na tisic kuskuv a ať ma raz pořadně potěšeni – „

„Ni, ni, to je moje, nědam – ,“ s dětskou umíněnosti zavolala Maryča a roztáhla ruce, jako by chtěla chránit milou památku.

„Hlupe, robske řeči!“ usmívá se Kuba. „Male děvuchy,

578$

školačky, co se s lalkami v pisku hraju, tež by nedaly svoje poklady zanic na světě! Ale co po takových pletkách? Spať už je třeba, už je něskoro!“

„A přece si, Kubo, nědopověděl,“ řeč Lidina má jasný a nevzrušený přízvuk.

„Co by bylo třeba dopovidať?“ pohazuje Kuba těžkou hlavou. „Eh, nakoněc se ten slavný oficir dopálil a začně chrčeť, ež mu oči z dulkuv vyskakovaly: Jděte pryč a na oči se mi neukazujte! Už ani ten koš nechci vidět! Odneste si to a hodně zčerstva!“

„No tak, Mařenko, vidiš,“ směje se Lida útěšně, „i koš ti musel vydať – a ešče hodně zčerstva! To viš, naš Kuba … ten se tak lehko něpoleka, to je chlapik!“

Kuba se rozesměje, dravé oči se mu zablýskají a je z něho té chvíle chlapec, kterému je příjemno, že se ženská ruka hrabe v jeho vlasech a směšně jimi pohrává. „To je chlapik – ,“ opakuje Lida, jako když synci na vesno vrbové píšťalky otloukají. A Kuba přivírá oči, hlavu pomalu dozadu naklání, až se zlehka dotýká ženiných ňader, potichu ji hladí po boku. Ani dost málo není to rvavý synek hald a pastvin, není to nenávisný buřič, co by bil do světa a vysokých komínů, ale teplá živočišná slast klade mu na zbojnické oči růžovou mlhu, která jako hráz odděluje celý svět od jeho usmířené hodiny. Ale když klade ruku – s pýchou dobyvatele, a přece úzkostně, aby ani nejslabším dotekem neublížil životu, klíčícímu v nitru – na Lidin pás, zasměje se mladá žena trhaně a bez hněvu, v šprýmovné hře odsunuje mu ruku a bije ho po článcích: „Kubo, Kubo … blažen starý … rozum ztratil – ,“ odříkává mu vesele, jako by to bylo na jaře u vody, v dětských hrách – a rozšířené její oči, jasné a rozumné, výmluvně se dívají na Maryču. Kuba rozumí řeči očí, ale nechce poslouchat. Vzpamatuj se, blázne, nestydíš se … pohrávat si s ženou a tvoje sestra je na dosah ruky!

Ale Maryča nemá v těch okamžicích ani nejmenšího smyslu pro řeč těla druhých lidí. Zapadlo jí to všecko do

579$

dalekých hloubek. Ani neví, že stejně tak seděla před týdnem, čtrnácti dny a rozcuchanou hlavou potřásala. Nedívá se; hlava jí tupě poklesla mezi ramena.

XVII

Ale příhoda s Vikulilem nebyla ani tímto večerním výstupem skončena.

Třetího dne odpoledne hledal „jakousi Marii nebo Mici Vahalovou“, jak nemotorně hlásil, nevzhledný, přikrčený člověk, s šilhajícíma očima a překotnou výřečností.

V kuchyni bylo odpoledne ticho: stará Vahalová tupě ; dřímala v koutě, Kuba byl v robotě, Lida šila a Maryčá, | marnotratná dcera, která se vrátila do domova, urovnávala si něco na šatech.

Maryča vyskočila jako bodnuta, když uslyšela své jméno.

A mužík podezíravě se díval po kuchyňce, potom breptavě se dal do vysvětlování, je-li opravdu Marie nebo Mici Vahalová a byla-li konkubínou jednoho pana obrlajtnanta.

Cizí slovo zmátlo Maryču. „Co je to?“ řekla přiškrceně.

„A co chcetě ode mě?“

Mužík se sebevědomě usmál a zeširoka vykládal: „Vy to znáte pod jiným jménem. Jako když se žije nadivoko, na knížku. Dva nesezdaní. Už rozumíte?“

„A co je vam po tym?“ odvrátila se Maryča uraženě. „Mam se vam zpovidať?“

„Bylo by dobře, kdybyste se hodně vyzpovídala,“ zatvářil se mužík důležitě a vypjal hlavu. „Ve vašem vlastním prospěchu. Velké nepříjemnosti byste od sebe mohla odvrátit.“

Jeho chlubný postoj a překotná řeč podráždily Lidu. „Posluchajtě, pane,“ řekla klidně, „ani stě nam něřek, kdo stě, kdo vas posila a na co je všecko vyptáváni – „

Mužík se usmál vítězně a vytahoval legitimaci. „Jsem detektiv,“ zašilhal, „nebo řekněte to jináč: četník v civilu.

580$

Když přijde četník s bajonetem a v helmě, je pozdvižení. Mnoho věcí se dá vyřizovat potichu, abych tak řekl: v rukavičkách.“

Maryča zbledla. „A co je … co se stalo?“ zakoktala nezřetelně.

I Lida byla zaražena a z kouta mdle zamžikaly staré oči probuzené mámy.

„Jdu vyšetřovat,“ pevně padal přitlumený hlas, „byla hlášena krádež. Drahocenný porcelánový servis se ztratil. Prý měl velkou cenu. Stopy vedou k vám a já bych myslel – „

„Ale ten porcelán, ten porcelán – je muj, ten sem přece něukradla!“ vykřikla Maryča ostře.

„To já přece rozsuzovat nemůžu,“ nakřivil mužík chytrácky ústa, „na to jsou jinačí páni! Ale moje mínění by bylo, abyste se pěkně přiznala a porcelán v pořádku vrátila.“

„Komu mam vracať,“ vyjekla Maryča, už zlobně. „Temu posekanemu obrlajtnantovi?“

Mužík vyhrnul ramena. „Bylo nám hlášeno,“ řekl pyšně v pocitu úřední důstojnosti, „že se ztratil porcelán. Že patřil k bytovému zařízení. Že byl ukraden.“

„To je lež, to je lež,“ křičela Maryča ostře. „Kdo to řek, je sprostý lhař!“

„Ale, ale, nač takové nadávky!“ starostlivě a úředně znělo napomínání. „Tak si ještě svoje postavení zhoršíte. Řekněte sama: nač by vám byl krásný porcelán?“

„Ten sem dostala od pana obrlajtnanta Wienera!“

„No, no – ,“ řeč se zabarvila povýšenou důvěrností, „víte, já jsem všelijakých případů poznal na sta… Moje povolání už je takové. A za dnešních časů stávají se případy, případy … Já vím, jak to bývá. Pan oficír je lakomý, peněz mu nezbývá. Žádá hodně, platí málo. Jednoho dne dostane povolání na frontu. Sbohem, krásné ženy a sladké milování. Ale nezaplatí – jeden nechce, druhý nemá. Tak se vezme něco bez jeho vědomí za ty služby, někdy z kufru, někdy z bytového zařízení. Že mám pravdu, že to bylo i v tom případě?“$

Vyrážel šišlavě slovo „případ“ s jistotou vševědoucího soudce.

„Ale tak to přece něbylo!“ vskočila mu Maryča do řeči. „Porcelán něpatřil do zařízena!“

„Už jsem řek, že rozsuzovat nemůžu,“ mluvil překotně. „Bylo nám hlášeno, nám – a to je pro mne rozhodující – že byl porcelán ukraden. A krást se nesmí, to přece uznáte.“

Z koutu se ozvalo nezřetelné mumlání staré Vahalové a policejní agent bezděčně couvl. Ale tu se do řeči vložila Lida, které byl výstup už zdlouhavý a trapný: „Ale, Mařenko, jake zbytečne křiky! Bez teho porcelana, bez hrnečkuv a taliřkuv tež buděmy, najimy se z hliňanych a enem dyby byly plne! Vem to všecko, zapakujemy to opatrně a damy to temu panovi, ať to odněse!“

„Nědam, nědam, je to moje a je to pamatka!“ propustila Maryča ze sevřených rtů se zarputilou umíněností.

„Ale, milá paničko,“ napomínavá řeč se současně obracela k Lidě, „vy sobě představujete takovou věc velmi pohodlně. Rek bych skoro: legračně. Myslíte, když my chytíme zloděje, že mu jenom kapsy vybrakujem a vytáhnem peníze nebo šperky a panu hmatákovi řeknem: Mnoho štěstí v příští práci! No servus! To by byla služba a ůberhaupt za vojny!“

Posměšný přízvuk Lidu zarazil a urazil. Pomračila se a řekla úsečně: „Dovoltě … přece ešče němožetě mluviť, že moja švagrova je zlodějka!“

Reč se pokrčila i ramena se pokrčila: „Dostali jsme hlášení o krádeži. Já vyšetřuju krádež. Služba je služba. Aby se pravda objevila, musí jít ta slečinka se mnou! Nejen ten porcelán, i ona s ním!“

Ale tu Maryča, jako by byla zachvácena padoucnicovými křečemi, vrhla se na podlahu, trhala si plavé vlasy a bila se do očí: „Ni, ni, ni – něpujdu! Něukradla sem nic, něsem zlodějka! Něpujdu k vyšetřovánu, něpujdu do kreminala! Sem něvina, nikdy sem v životě ani haliřa něukradla!“

Agent postavil se jí po bok a jeho řeč se nadouvala: „Už

582$

jsem pravil: hodně věcí se může vyřídit v rukavičkách. I takový případ. Četník v helmě a s bajonetem je pozdvižení v ulici. Ale kdo nechce jít s četníkem v civilu – „

„A kdy se vrati?“ ptala se Lida úsečně.

„Jsem vševědoucí?“ zašilhal mužík. „Jsem vyšetřující soudce? Ukáže se nevina, dobře, půjde domů … zjistí se krádež, však též pro pár dní nebude konec světa – „

„Ale ja něpujdu, ja teho něpřežiju!“ zazmítala se Maryča v křečovitém vzlykání.

„Mařenko – zdvíhala ji Lida s chlácholivým domlouváním, jako by malé děvče hladila, „ukáže se lehko … pani se zmýlili, křivě ti na hlavu pomluvu hodili … vratiš se … přece ti němožu ubližiť pro takovu hlupotu, pro trochu střepuv a misek … zatymco se kradu na všeckych stranach stokráť věči, stokráť drahocenějši věci – „

„Kradě se, cely svět kradě, cely svět je jedno velke zlodějstvo – zahučela táhle z kouta stará Vahalová jako ze sna.

„Nechte si pro sebe svoje rozumy, paničko, a vy též, stará panímámo,“ zaskřípal agent povýšeně a drze. „Nezapomeňte, že pro jazyk už nejeden člověk v dnešní době byl nešťastný. V Ostravě už není jediný kamrlík volný. A jazyk se tam dobře připiluje – „

Lida už neřekla nic, jenom zlehka zrudla a trochu se ušklíbla, tak jak to často viděla u Kuby. Potom zahalovala porcelán, pomohla se ustrojit Maryči, která se potácela omámena, už bez pláče a nářku, ale s očima nepřirozeně rozšířenýma. Ruce se pohybovaly jenom podle naučené zvyklosti, ale otupělé oči neviděly šilhavého mužíka, který se nyní lehce usmíval, neviděly ochromenou mámu v koutě, neviděly Lidu.

„Ščasnu cestu, ščasnu cestu – a dobré pořízeni!“ volala na ni Lida ještě z okna.

V ulici jenom tu a tam rozcuchaná hlava se přitlačila k oknu. Ale dvojice přešla špinavou cestou bez zájmu. Je tolik starostí o vlastní kůži a vlastní žaludek – komu záleží na pokřiveném mužíkovi? Snad je to dohazovač, co hledá

583$

švarné děvuchy na službu … a každý ví, jaká je to služba za vojny … eh, co, jeden prodá poslední košili … a děvucha –

Ale Maryča se nevrátila ani večer, ani druhého dne.

Kuba zaskřípal zuby a zaklel, ale nic nemluvil. Lida se vrátila před chvilkou z dlouhého čekání před závodní prodejnou, vrátila se znavena, ostrým podzimním větrem ošlehána, střásala ze sebe ještě ohlas proklínání, mrzutého vyčítání, ostrých posměšků, jak si ulevoval natlačený zástup a jak jimi byl člověk i beze své vůle zcela proniknut.

Večer, už pozdě večer za tmy, plaché zaklepání na dveře. Otvírají se pomalu a dovnitř se připlížil Šugar, ale zůstával u dveří, ještě více sražen a pokřivený než obyčejně.

„Tato … žijetě ešěe?“ živě zavolala Lida a táhla směšného vojáka ode dveří.

„Děvče … nepůjdu už dále … to já jenom tak jako na skok, chtěl jsem vás všecky vidět – „

„Nono – přece něidětě na šibenicu,“ zavolal hlučně Kuba, „aby bylo potřeba pospichať – „

Všecko v kuchyňce ožilo: stará Vahalová otevřela oči a těžce vítala pozdravem jenom napolo zřetelným, synek zdvihl hned oči od sešitu, kam škrábal úlohu, ale Šugar dopadl na židličku ubit a vysílen, se zhuštěným předivem vrásek na čele, s neupravenou bradou.

„Šak vas ten posekaný oficir nězežepe, i dyž zmeškatě trochu drahého času,“ ušklíbl se Kuba.

„Já už nejsem u obrlajtnanta,“ řekl Šugar prostě, -bez kazatelského přízvuku.

„Hoho … to je novina … tak .to dostanětě novu vojensku šaržuKuba měl pořád úšklebek v hlase.

„Těžké časy přišly,“ kýval Šugar hlavou více unaveně než vzrušeně. Ale najednou se živěji otočil: „A Mařenka, kde máte Mařenku?“

Lida se kousla do rtů a zbytečně polykala sliny: „Nic, tato, něvitě?“

„No,“ vybuchl Kuba zlostně, „odvedli ju, přišel pro ňu

584$

tajný … že pry je zlodějka – „

Oči zarostlému a vrásčitému vojákovi živěji zasvítily: „Odvedli?“

„Himlkruci,“ vztekal se Kuba, „to dostala pěknu výslužku za oficirske milováni!“

Šugar kýval hlavou: „Dostala, dostala. A já jsem ani věřit nechtěl, co všecko obrlajtnant vyhrožoval. Ten den, jak odešla, zuřil – no ať tak řeknu, jak pes, co se chce utrhnout z řetězu. Nadával mi, že jsem jí otevřel. A já na to: ,Pane obrlajtnant, i ona má svou svobodu a nesmím ji zavírat proti její vůli.’ On křičel, ne tak jako Wiener, ale spílal a prskal: ,Rozbiju ti palici mudrlantskou, hovado plesnivé!’ A já myslel, že každou chvíli mi dá šavlí po hlavě – „

„Bože … ja byť na vašim mistě … moja smrť i jeho,“ vzněcoval se Kuba.

„Co dělat?“ pokrčil Šugar rameny. „Dnes je celý svět jedna velká křivda, jedna nespravedlnost – „

„Zlodějstvi a pelešnictvi… a koněc všeckemu, bo se pambu dele něbudě na takové potvorstvo divať – zahučel temný a těžký hlas Vahalové, vycházející jak ze sklepa. „Eh – ,“ nevrle mávl Kuba rukou, „co dale?“

„Vyhodil mě, že už mě nechce. Že by měl s takovým buršem smrtelnou hanbu a že by mi musel na druhý den chromé nohy posekat. A poslal mě k raportu do Ostravy. Že jsem nespolehlivý ve službě – a já nevím co všecko. Křičeli na mě německy i polský a na dva dni mě zavřeli. Včera mě přived voják na komando a že mě přidělují k barákům pro zajatce, mám tam dělat stráž. Oddechnu si a pravím: ,Děkuju poslušně.’ A hned, abych si šel pro flintu, že je služba odpovědná. Zajatci prý utíkají, že se hned má střelit při sebemenším znamení. A já povídám: ,Odpusťte, pane hejtman, to já neudělám – já střílet nebudu a zabíjet nebudu – zabíjet se nesmí a je to největší hřích!’„

„Tato Šugare!“ vykřikl Kuba vzrušeně, „co vy to robitě, hlavu dobrovolně do trapeňa strkáte! Takovu hlupotu!“

„Ne, Kubo!“ a řeč Šugarova už zase byla kazatelská,

585$

zpěvně nesená, jako by předčítal evangelium v kostele. „To není hloupé! člověk musí i v čas nebezpečí vydat svědectví pravdě!“

„A nastavovať řbet, aby mu oficir do něho bil!“

„No – ,“ hlas Šugarův stal se trochu rozpačitým, „hejtman se rozvzteklil. Ale křivda nepadne na moji hlavu. Co pry jsem to řek? Kde jsem nabral takové řeči? A já pravím: Moje svědomí tak rozkazuje, pane hejtman! A on se rozhněval a dal mi dva pohlavky – „

„Tato!“ zrudla Lida a ruce se jí zatřásly.

„Eh – ,“ odsekl si Kuba.

„Blbost a ne svědomí, tak křičel hejtman,“ vypravoval dále Šugar, teď už uklidněn, a jeho slova tekla rozvážně pravidelným proudem, spisovně vyšperkovaná, jasně článkovaná. „Doktora zavolali, ale ten se u mne ani nepozastavil. Postřílet takové blázny, nebo hodit do lochu, ať zkrepírují, křičel. Schopný, každý musí být schopný k vojenské službě! A hejtman zase do mne: Zatracený chlape, poručím ti střílet – a ty budeš střílet! Budeš u zajateckých barákův, budeš dávat pozor na zajatce, vodit je do verkův – a jak se kdo hne, aby utíkal – zavoláš jednou, dvakrát – a potom střelíš, i kdyby to byl vlastní tvůj bratr, rozuměls? A já pravím: Hlásím poslušně, rozuměl, pane hejtman, ale střílet nebudu! Hejtman křičel, až byl načisto červený, ale už mě neudeřil a jenom volal: Uhnít tě nechám ve sklepě! Tak budeš dělat, jak se ti poručí, buď povinnost vykonávat, nebo zdechneš! A tak jsem první den u zajateckých barákův!“

„Tato Šugare, tato Šugare,“ volal Kuba, „jak vas mam rad, tak bysem vam něraz nadal ze srdca! Na co vy lezetě tym vojenským žhrutum přimo do hrtaňa? Na co jim vykladatě věci, co člověk sobě ma něchavať až kajsi na dně?“

„O ne, ne, Jakube,“ řekl Šugar až zaníceně a vyjasněně, „člověk nesmí zapírat pravdu! A řekni sám – ty bys střílel?“

„No,“ poklesl Kuba, „na tych borakův zajatcův, co lezu

586$

jak tině a padaju jak muchy – to ni, to ni – ! Ale ja bysem doved střilať, ať by mě to stalo něvim co, na všecky ty zloděje, pijavice lidské krvje, na ty mordyře, na ty – „

„Hoho – ,“ zněl z kouta huěivý hlas Vahalové, „už zas, už zas – a stěny posluchaju – „

„Ale, tato – a Lidina řeč se úzkostně zabarvovala, „vykladali, že v zajateckých barakach je plno němoci, tyfus ai cholera, lude se potačaju a hynu, že to ani sčitať nělza – „ Šugar jenom bezradně pokrčil rameny, ale Kuba mumlal: „Z hladu umiraju, z hladu, ze zhnile řepy, ze svinského žhradla!“

Ale vtom sebou Šugar trhl: „Proboha … směl jsem vyjít jenom na půl hodiny. Felák se nade mnou smiloval, když jsem ho prosil … Mařenku jsem chtěl vidět a Lidu … a vás všechny … A jak prý nepřijdu, dá mě zavřít anebo zase k raportu – „

„Nono – ,“ už se Kuba skoro zasmál, „na ty pany, co řvu a zavirať chcu, známy medicinu.“ Hrabal se v almárce a vytáhl doutník, zabalený v novinovém papíře. „Je to poklad včil – leckere dveři otvira a leckere otevřene huby zavira. Schovaval sem ho, ale pro vas … dajtě ho temu gyzdovi, ať matě u něho oko hned na začatku – „

Vtlačil mu balíček do kapsy usmoleného, pomačkaného vojenského mundúru a šeptal mu do ucha: „Na male pany, co řvu, je cigara, tabak, kusek masa… a na velke… vitě … baj zavdy i kulka do břucha – „

A zablýskal zbojnickýma očima.

XVIII

V otvoru dveří stojí policista, napřímený a nepřístupný, s tvrdou piklhaubnou a chladnýma očima.

„Meškala tu … Marie Vahalová?“

Lida vyskočila od stolu a postavila se proti vysokému člověku.

587$

„Co se stalo?“

Stín časného soumraku leží v kuchyňce a z něho se tvrdě prolamuje policistova postava, tak jak se tvrdě láme jeho hranatá řeč.

„Marie Vahalová – ptám se – „

„Meškala,“ zadýchaně odpovídá Lida.

„Vy jste její sestra?“ „Ni, švagrova – „

„Jmenujete se – „

„Ludmila Sršáňová, muj muž je Jakub Sršáň, verkovní vachtař – ,“ bezděčně se zabarvením polospisovným vypovídala Lida. Postřehla hned, že policistu zmátla neshoda jmen, a dodala rychle: „Ona je nevlastni sestra mojiho muža – „

„Marie Vahalová, co byla v … v … Untersuchungshaft – „ (hledal těžce výraz), „no … ve vyšetřovací vazbě pro krádež?“ Slova padala hranatě a nevlídně.

„Něvim, co se s ňu stalo …,“ ucouvla Lida. „Odešla a němamy od ni nejmenši zprávy – „

„Já vám ty zprávy nesu,“ drsně zní od temného zápraží, „ale není to nic veselého. Dostali jsme právě hlášení… no … oběsila se dnes v noci… právě v Untersuchungshaft… na šňůrce, dyž všecko spalo – „

„Ježíši, Ježiši,“ nalomila se Lida a bezvládně se opřela o stěnu.

„No ja, no ja – ,“ ztratil policista urputnou nepřístupnost, „stávají se všelijaké pády. A z malého začátku bývají těžké konce – „

„Ježiši, Ježiši,“ opakovala Lida bezbarvě a křečovitě si tiskla dlaně na oči.

„No, co – ,“ hučel policista, „naříkáním se už nic nespraví. Kdo ví, pro jakou hloupost si vzala život. No – budete se muset postarat o pohřeb. Bude v márovně … to víte, musí být komisija – dycky takový pád se musí vyšetřit – „ Zakolísal se a řekLnezřetelně: „No tak, no tak – „ Chtěl patrně povědět nějaké slovo, aby odchod nevyzněl příliš

588$

drsně, ale jako by mu nic nenapadlo, hodil nemotorně ruku k tvrdému oblouku helmice a vyšel ze dveří.

Šero zhoustlo a předměty v kuchyňce se v něm pomalu potápěly.

Z lůžka v koutě se vyhrabala stará Vahalová, těžce se zdvihla z peřin a zamumlala: „Stalo se co … policajt tu byl?“

Lida sedla znavena k posteli, hlavu opřela o vodnatelné a odumírající tělo staré ženy a zajektala jako v mrazu: „Maryča … mrtva je … Maryča – „

Do ticha se vřezal jen její přervaný vzlyk.

A nemocná žena neodpovídala … jako by ta zpráva se k ní blížila z nesmírných dálek a nemohla doraziti k jejím smyslům … jako by nebyla už ničím jiným než hromadou uhasínajícího masa, kde jen zázrakem kalně se kmitá zarudlý plamínek … jako by už nic nemohlo ji vyburcovat z pomalého usínání… Ale najednou sebou trhla, ruce zdvihla a mluvila nezřetelně neobratným jazykem: „Smrť chodi za člověkem, pod krkem ho chytá … pul roku už za ňu stala, pul roku na každým kroku čihala – „

V té chvíli pocítila Lida hrůzu ze zmateného a nesouvislého mumlání, vyskočila, spěšně rozsvěcovala a starou ženu ukládala do peřin: „Lehnitě sobě, maminko, a zdřimnitě – je beztak takový smutný čas, že by člověk nejrači se přikryl ež na vrch hlavy – „

A Vahalová poddávala se úplně pevným rukám mladé ženy, zase těžké oči zavřela a nechávala se peřinami přikrývat … do drsného tepla se ztrácela … a nebylo pro ni jiného světa jenom úzká plocha kuchyňky, dřevo postele a sleželé peřiny, které ji objaly i bolest jejího hořkého života.

A potom, když první vlna odšuměla, když se kuchyňkou třásl jenom těžký dech staré ženy, zhasla Lida zase a sedla do kouta. Cítila se velmi unavena jako po nejtěžší robotě. A přece nebylo by nic zvláštního … shánění po obchodech, v závodní tržnici, na trhu … jako obyčejně za trochou jídla … kdyby nebyl přišel muž v helmici. Lida pocítila

589$

zvláštní, nevyslovitelnou tíhu, hranatá ruka se jí drala do ňader a stiskla ji za srdce. A ve tmě viděla jasněji, obrazy světélkovaly v úzkosti a stesku, a byly zřetelné, barevné, pohybovaly se. Hle, bílá frajlinka, s rukavičkami, s červeným kloboučkem, slunečníkem, je růžová a panská, má svítivé oči … stromy se zdvíhají, tráva je hebká, v ní sedí vyvýšena ona jako princezna… pije skleničku: „ešče raz, strvku Šugare, ešče raz … na zdrávi něvěstě …,“ a jakási veselá, rozpustilá písnička se třese letním vzduchem … ahá, „starý sedně podle meho boku a počice, kolik je mu roku … mladý sedně podle meho lička a ščeboce jako laštovička …,“ a automobil na cestě svítí rozevřenýma očima … pěšinky jsou úzké a křivolaká cesta je veselá … Takové měkké, hedvábné, panské tělo, pro panskou rozkoš, pro velké milování … Ale bleskovým šlehnutím přeletěly hlavou věty neohrabaného policisty: Bude komisija, každý případ se musí vyšetřit. To ji budou řezat, řezat … Nikdy v životě neviděla Lida rozřezaného člověka, ale obraz se jí postavil před oči ve tmě jasný a naléhavý: strašlivá rána, rozevřená hlava, vypoulené oči, obnažené maso. To bylo tak mrazivé (a vždyť je plískanice a sychravo), že se zatřásla zimou, vyskočila a znovu rozsvítila. Aspoň ve světle budou utíkat ošklivé obrazy, které se ve tmě rodí a ve tmě se roztahují – –

A závěr toho osudu byl velmi prostý a chudobný. Kalné a studené odpoledne, olověné nebe nad hlavou a vykopaný hrob před očima. Žlutá jáma, rozevřený chřtán země. Hlouček lidí přikrčených a zamračených, polovička zvídavě slídivých. Není kněze, není ministrantů, není zpěváků. Jenom vítr hvízdá a bije do tváří. Stará jakási žena se začíná modlit, má vysoký hlas a prodlužuje slabiky. Odpočinutí věčné, odpočinutí věčné. Žlutá jáma je rozevřena a čeká. Hlas se dusí ve vlňákových obalech. Hroudy bijí dutě na rakev, tak divně, jak bys do hlavy bil. Odpočinutí věčné, odpočinutí věčné. Modlitba se láme, deset hlasů ji doprovází. A světlo věčné a světlo věčné. Lida štká dětským lítosti-590$

vým nářkem. Frantina, nalomena a nakřivena, v nových a nápadných šatech, přerývaně sténá. Hrobník si mrzutě potahuje kníry a neúčastně se dívá na natlačený hlouček. Co je jeden život! Má život jakou cenu?

Ještě na hřbitově hubuje vytáhlý robotník, s popálenýma rukama a otlučenými lícními kostmi, kamarád Kubův, s nímž vychází ze vrat: „Robotnicka děvucha i po smrti musi byť ponížena. Byť to tak inžinirska cerka, beamterka … ta dyby řekněmy praskla do sebe z revolvera … pět panačkuv ju doprovodí z domu na krchov, páteři vystrojeni … a zpivať budu a mluviť o něščesťu člověka a věčným smilovaňu božim – „

Ženy nastrkují uši – včil se vachtař Sršáň roznadává! Ale Kuba se jenom vztekle mračí a neodpovídá; těžce našlapuje do řídkého bláta, krok, přisunutí hole, těžký odraz.

Musí myslit na jinou věc; na Frantinu, která jde před ním s Lidou.

Musí myslit na ni a vztekem se dusí. Nejraději by přiskočil a bil ji, bil až do krvava.

Celé odpoledne včera ji hledal a už myslil, že zbytečně. Stopy, které k ní vedly, ukázaly se klamné. Po Ostravě chodil, do vyleštěných a blýskavých hotelů vcházel, před nadutými portýry pokorně klobouk smekal: „Prosim pěkně, služi tu alebo ma tu jake misto Frantina Vahalova?“ Jak? Frantina, Františka, Franziska, Fany. Co má s ní být? „No … je za divku … alebo ja něvim – „ Nic takového, není Frantiny mezi mramorem a skly. Tam oficíři chodí, šavličkami břinkají, a jacísi vykrmení hlaváči a frajlinky namalované. Was will der schmutzige Mann? Ale ne, nebojte se, nežebrá, i když je chromý a zmrzačený, není třeba volat na něho policajta ani se rozkřikovat – je to blázen, co šel hledat nevlastní sestru Frantinu, utopenou v ostravském mraveništi.

Jeden portýr se blahosklonně schýlil. „Policejní komisařství,“ utrousil jako milostivou almužnu. A Kuba se hlomozně belhá ostravskými ulicemi. Úředník je mrzutý; má mno—

591$

ho práce, je žlutý, jakobý nevyspaný. Na cedulce je adresa. „Prosim, je to hotel, hospoda – ?“ Úředník zdvihne kalné oči a ušklíbne se: „Všivý pajzl je to.“ Kubu polévá divné horko i mráz. Ulice jsou dnes nesmírně dlouhé a tvrdé, každou chvíli bys někoho převrátil. Zahni ještě dvakrát; zde oprýskané domy vydechují mdlé šero a nasládlou plesnivinu. Teplý oblak se vyvalil z hospody; je v něm všecko: pach zvětralého piva, stará mastnota přehřívaných polévek, špína lidských těl, nevyvětrané vlhko, které utkvělo za století. Dvě kelnerky se nedbale kolébají v potemnělé nálevně, od pultu zdvíhá mžouravé oči jakýsi holohlavý břicháč s tlustým židovským nosem. Aha, vedle jsou extracimry pro větší pány, pro takové keťasy a vydřiduchy, co mají tašky nabité strakatými papírky. A jizbičky, kde jsou plyšové divánky. Kelnerka k němu otáčí tlustý bok. Františku Vahalovu že hledá? Podezřelé mžourání na břicháče a náhlý smích. „Ta urobi ščesti, peněz sobě nahrabe, němějtě strachu, a domu ju beztak dobrovolně nědostanětě. Ta něbudě s vami, pro vandrovniky, pro robotniky – ta je bila, švárná, je pro pany!“ Ale břicháč překotně okřikuje prostořeký výklad a brebtá: „O dobrodiní može mluviť, v čistotě budě, hladu něpozni, sama svévolně přišla, meiner Seel!“ Eh, co dbá Kuba na jeho brebtání! Že sestra jí umřela … „to je bardzo smutné, jak zmarně krevný.“ Frantina přichází – má divné šaty, ne své, ale parádní, strakaté, křičící. Kuba se stydí; je to komediantka? Úředníkův úšklebek se kmitne: všivý pajzl je to. Horko se vráží Kubovi do hlavy … A Maryča je v té chvíli rozřezána, natlačena do laciné truhly v márovně. Frantina bledne, zajíká se, řeč se kroutí. Ježíšmarijá – Maryča, takový konec … Maryča, Maryča, takovou smrt, pro hloupou věc. Co je kriminál v dnešní době? Maryča, Maryča, taková panská bílá děvucha, jak se měla dobře! Frantině se podlamují kolena, vybuchává v pláč a tlačí se do kouta k holohlavému mužíkovi. Obě kelnerky mají vodnaté a sprosté oči. Kuba skřípá zuby a dívá se na podlahu. Hned musí jít Frantina domů. Lysý krčmář škube

592$

sebou, natahuje ruce … nicht moglich, nicht moglich, němožlive, Fany němože utíkať mír nix dir nix – Kubovi je protivné jeho švadronění a má sto chutí ho udeřit po holé lebce. Ale Frantina se kroutí a slova padají rozpačitá, zajíkavá. Kuba musí uvěřit, že hned nemůže odejít. A co by byla doma platná! Na pohřeb přijde, jistě, jistě. Řeč je zrychlenější: opravdu nemá se zle, má lehkou a příjemnou službu, nají se, je v teple – Nechce Kuba piva? Slivovice? Je těžko dostat co takového … ale u nás je ještě, pod rukou se dostane – U nás, u nás … Na to už Kuba odpovědět nemůže; bradu vysunuje vztekem i podivnou hanbou, naráží klobouk na hlavu, holí se rozmáchne… a ráz dva, ráz dva … těžké kroky – a už je v ulici, v prochladlém stmívání, v starobylé plesnivině.

Na pohřeb přišla, u márovny čekala. Ale když nyní na zpáteční cestě přicházeli k červeným domkům, viděl Kuba, jak Lidě podává ruku a chce zatočit za roh. „Hej, hej,“ zakřičel hrubě velitelsky a zdvihl hůl. Poslechla ho, jak kdyby byla školačka. A Kuba ji chytil za ruku a přidušeně hučel: „A včil ani krok! Do Ostravy něpujděš, k židovi s holu hlavu a do špiny! Doma zustaněš a robotu sobě buděš hledať pořadnu!“

Frantina na rohu se vzpurně vypjala. Kdo mu dal právo, aby jí dělal ostudu na veřejné cestě? „Něpujdu a něvratim se,“ řekla zarytě, „něbudu na to, abysem robila jak pes a ani se pořadně něnajedla!“

„O to ti idě?“ zaútočil Kuba. „O věči misku a měkči kus chleba? O cukrovinky a dorty?“

„A šak … poznala sem, že člověk němusi obědvať i večerať enem shnile kobzole a zeli!“

Hlavou pohodila a řeč její byla umíněná, nepřesvědčená; Kuba poznal, jak sama sobě dokazuje, že je v právu.

„A … a – udeřil ji Kuba těžkou větou, „nakoněc šňůrka a pověsiť se na okně!“

„Eh co,“ lehkomyslně se otočila, „každý se němusi věšať! A potem: užiť života, a dyby nakoněc i šňůrka na okně

593$

zbývala! Je to přec lepši, ež dřeť, dřeť, žaludek hladem stiskať… a při tym něměť nic leda zase ten provázek, aby se kole krku omotal!“

Už si ani nevšímala, že jde k ní Lida; vytrhla se Kubovi a spěšně zabočila za roh.

„Něchoď domu, něchoď domu… nikdy se něvracaj!“ vztekle za ní Kuba hodil, ale jeho slova už Frantiny nezastihla. Na okamžik se jenom kmitla barevná skvrna šatů.

Kuba stál několik okamžiků na místě nepohnutě, ale pak zlostně udeřil do země. „Do sta pěrunuv,“ zaklínal se, „ať mi moje nohy ešče věc schromnu, esli ešče raz ju budu hledať! Ať se už ani něpohnu, esli jednym prstem ju domu přitáhnu!“

Lida se dala do řeči, ale Kuba neodpovídal. Šel vedle ní, nezvykle oddychoval, jako by těžký náklad vlekl. Doma se beze slov převlékal .(bylo třeba jít na večerní šichtu) a jenom se úkosem zadíval, jak žena obsluhuje starou mámu, která zůstala doma ležet. Ani řeči, aby ji těžké nohy zanesly ke hřbitovním vratům.

Vahalová zdvihla oči a ptala se těžce: „Pochovali stě ju … a jak?“

A tu Kuba s očima zapálenýma nenávistnou zlobou, krutý a zlý, jak býval v okamžicích největší nenávisti, vybuchl úšklebně: „Tak se pes hodi do ďury … tak slavně … pes, co se najdě za plotem!“

„Kubo!“ řekla Lida tiše a domlouvavě.

Kuba nemohl snést, když se tak na něho dívaly oči jeho ženy. Jeho zloba pohasla a přešla v rozpačité hledání jakýchsi zbytečností. Přešel kuchyní dvakrát, třikrát, zašel do světnice. Ale když Lida přišla za ním, otvíral zbytečne skříň, potom se usmál provinile a řekl mírněji: „Lido, viš, to je moje ščesti, žes ty u mě! Bo dněs mě chytá takova tesknota a takova divokosť, že bysem byl schopny i zamordovať! Možná že tu … tu děvuchu, co budě pro každého … ale ni, šak ona ešče budě hlavu o zeď biť … ale teho, teho … Lido, viš … teho oficira posekaneho, co oči vyvalu-594$

je a zuby ukazuje … Lido, teho, teho …as takovu radosťu – „

Lida nevzkřikla, rukama nezalomila. Popálenou její tvář přeběhlo rudé zakmitání. Ale řekla klidně a se zatrpklým úsměvem: „Ale, Kubo, to bys mi uchystal pěkné naděleni … chtěl bys, aby muj Kuba, co takové kusky už proved a z takového trapeňa se už dostal, byl mordyřem, byl vrahem? Aby mi lude řekli, že sem žena vrahova? Aby to maluěke, esli se nam ščasně narodi, mělo tatu vraha? Ale, Kubo, takové řeči, jak synek, jak synek!“

Mluvila věty jako šprým, ale bez mazlení, bez cukrových slovíček. A jak mu do vlasů hrábla, světlo přeletělo Kubovou snědou hranatou tváří, oči se mu usmířeněji zatřpytily a řekl skoro vesele: „Lido … to je u boha, jak ty všecko umiš pěkně povědět. Stěkaj se, člověče, dyž tě roba drži za hedbavny provázek, abys žádného něpokusal! Lido, ženo moja, vidiš … dybysem tě pro nic jiného něměl rad, pro to bysem tě nědal za nic na světě, žes takova … něvim, jak bysem řek … takova silná, takova rozumná, takova mudra! Vidiš … jak sem u tebe, zda se mi, že sem maly a hlupy synek, co ešče ničemu na světě něrozumi, co ani mluviť dobře něumi – „

„Hoho,“ zasmála se Lida jasně, „a tys přece takový chlapík!“

Kuba přitlačil se k jejímu boku a bylo mu slastně v tom příjemném laskání, v dotéku teplého těla, v tichu, v chvilkovém zapomenutí. Ale Lida se lehce vymanila a řekla prostě: „Kubo, Kubičku … němamy kdy včil na takové hračky … za chvilku začnu piščaly řvať, ani se nenaděješ … už sem ti baňku s kafem připravila, do papira chleba zamotala – „

Kuba se mračí: „To je věčna otročina! Piščaly budu řvať… a ty, člověče, poslechni a utikaj … a zrovna v ten čas, jak maš k utikaňu a posluchaňu nejmenši chuť – „

Ale vstával, upravoval se … za chvilku jeho hůl těžce bila o schody… a za čtvrt hodiny opravdu už řvaly sirény

595$

zpupné a sveřepé rozkazy, řvaly nad červenými domky a nad fabrikami, hlomozily hrozivými vyhrůžkami nad celým širým prostranstvím a uhasínaly až kdesi u lesů, u Odry a nad znečištěnou, páchnoucí Ostravicí – – uhasínaly ve tmě, v mlze, v chladu, v hladovém zotročení.

Za dva dny měl Kuba nečekané setkání u své hlídačské budky.

Robotníci se převalili – jedni klopýtali znaveně domů, druhé přitahovaly krvavé oči dílen a číhající nestvůry strojů – ještě jeden opožděný a spěchající hlouček – a stranou jde vypjatý, nepřirozeně napřímený důstojník, krok má pravidelně odměřený a vznešené cinkání šavle je na vteřiny odpočítáno. Kuba ví, co je jeho povinnost: napřímí se i on, čapka jeho opíše široký oblouk, stojí jako nehybná poslušnost … ale v té chvíli všecka krev se mu vžene do snědého obličeje a jiskry vyskočí z jeho očí, neboť té tváře nezapomene do nejdelší smrti a nikdo druhý nemá takové: úkosem, pohrdavě, bez nejmenšího vzrušení se k němu obrátila na zlomek vteřiny posekaná tvář a hned nato vypoulené oči se pokryly těžkými víčky. Ale ani nejmenšího zvuku, ani posunku, ani ruka se nezvedla ke štítku čepice, ani milostivé zavrčení se neozve na pozdrav … a vlastně: což je třeba děkovat za uctivý úklon verkovnímu vachtaři?

Kuba se odbelhal do své budky a těžce usedl. Pocítil najednou, jak ho nohy zabolely a horkost mu udeřila do spánků. Ach, budka jeho, nic jiného než kleč, jak je těsná a úzká – ani nohy nelze pořádně natáhnout… Oficírské kroky už dozněly, šavle už pravidelně necinká. Zná tebe, posekaný oficíre, Kuba Sršáň, verkovní hlídač, zná tebe dobře a nikdy na tebe nezapomene! Ale, Kubo Sršáni, jaký jsi blázen! Co máš jiného než hůl, která drží tvoje zmrzačené nohy? Ale pan oficír má šavli a dost možná, že má i v kapse revolver! Ráz dva, ráz dva – byla by to, u všech pěrunův, bitka trochu nerovná.

A už zase hřmějí verky mocnou a neumdlévající písní, těžká kladiva se zdvíhají a mačkají kusy rozžhaveného železa

596$

jako hroudu nejpoddajnější hlíny, od vysokých pecí jasně stříká růžový, oslňující pramen, jenž háže drobné a nevinné jiskry, rozmarně šumí a zlobně syčí, vozíky rachotí a řetězy skřípají, ve výšce pokřikují drsné jeřáby a natahují po tlustých trámech nestvůrná chapadla … Verky hřmějí a slavně zpívají, třeba robit a hodně vyrobit – v tom díle těžké pancéřové desky na lodi, tam zase kusy mostů až kdesi pro špinavé polské dědiny nebo na překlenutí smavých italských řek, v jiném díle vykusují stroje těžké formy šrapnelů … je vojna, je vojna, která požírá železo … Verky hřmějí a slavně zpívají, stovky nachýlených šíjí se pokorně kloní před dravými a krvežíznivými stroji, stovky rozbolestněných očí pozorují záludný tanec rozpálených železných hádků, stovky žilnatých ramen se zdvíhají, stovky rukou odhazují svítivý náklad do vozů, stovky lidských strojů, oddaných a poslušných, jsou zapřažený do služeb nesmírného stroje ocelového … a do jeho velkolepého, uchvacujícího, nemilosrdného chřtánu padají svaly i mozek, nervy i krev …

Druhého dne přešel obrlajtnant Vikulil zase branou vedle Kubovy budky, ale Kuba se už krvavě nezaléval a také se nepostavil do postoje tak strnulého.

Čepice se kmitla v mírnějším oblouku a těžká h.ůl, věrná průvodkyně, byla připravena jako na rozkaz a zřejmě porušila rovné obrysy napřímeného člověka.

Krok je zas tak pravidelný, oči mžourají. Ale těsně u Kubovy tváře, přímo do očí, zaskřípne rachotivá věta a Kuba má pocit, že jeho obličej je popliván:

„Sie, Wachter, konnen Sie nicht ordentlich grůssen?“ Kuba odpovídá nebojácně svou pokřivenou a harašivou němčinou: „Bitte, Herr Oberleutnant … ich grůsse ordentlich … ich kann nicht besser stehen – „

„Nemluvte, člověče,“ přešel suchý a zlostný hlas rázem do nosové češtiny, „vím dobře, jak se umíte drze postavit! Měli jsme spolu už potěšení, že?“

Kuba cítí rázem podivné sucho v hrdle, polyká sliny, ale

597$

neodpovídá. A pravidelný krok už zase těžce padá na široké prostranství dvoru, uniforma je na chvíli jak odlišná skvrna … noví lidé přecházejí, stůj pořádně, Kubo Sršáni … a vždyť stojí, ani nepozoruje, že jeho postoj ustrnul, a jeho oči jsou divně zmateny.

Hle, nikoho nebylo nablízko … to byla příležitost aspoň hodit několik tvrdých slov do posekané tlamy… ty vrahu, ty vrahu, cos vehnal robotnickou děvuchu do kriminálu a do smrti … dobrovolně- nechtěla být u tebe, a kdo by tě dobrovolně objal, poznamenaná potvoro?… a lhal jsi a smrt její je na tvém svědomí… Bylo by možno udeřit ho slovem bez svědků, když už není možno … Kubo Sršáni, zatím není možno … udeřit ho do hlavy …

Ale Kuba už zase sedí v budce. Je zima, mráz se hlásí. Směje se sám sobě: to je pěkné, byla příležitost a jediné slovo nenapadlo tobě, Kubo, co ti nadávali „zbujníků“! A potom: smrt její je na jeho svědomí! To vypadá jak ze starých modlitebních knížek! Jak kdyby starý Šugar kazatelsky ruce rozkládal a mluvil, že strašná odpovědnost padá na hlavy velikých pánů. Svědomí a odpovědnost, to jsou dvě panská slovíčka. Dvě kostelní slovíčka, nadobro k ničemu pro chudobného člověka. Starý Šugar jim věří, ale to je blázen, starý a vousatý synek, co samým mudrováním přišel o rozum. Oficírské svědomí, oficírská odpovědnost? Má oficír za vojny vůbec jaké svědomí, řekni, Kubo Sršáni!

Ale Kuba se mohl sobě ještě vztekleji a bezmocněji smát za dva dni. Byl zavolán po šichtě do kanceláře. Šedivý inženýr byl mrzutý, jako otočen plesnivými pavučinami.

„Co je to s vámi, Zeršan?“ řekl nevlídně tvrdou a spisovnou češtinou.

„Prosim, ja něvim, pane inžinir, ja přece – ,“ řeč Kubova je zmatená a zajíkavá.

„Já vím, nebylo na vás stížností… a tak se divím,“ rozkousával stařec těžká slovíčka.

Divné a ošklivé tušení zaplavuje Kubovi mozek.

„Umíte pozdravovat? Víte, že vachtař má být zdvořilý

598$

a uctivý, že nesmí být… no, frech?“ Řeč už zněla spíše jako otázka než výčitka.

„Němějtě za zle, pane inžinir,“ Kuba se vypjal, „co sem ve službě, nikdo se na mě něstěžoval, sam stě pravil … Něpiju, něusnul sem ve službě, něodnašam – „

„Eh,“ mávl inženýr nevrle rukou, „ale oficír, důstojník, podal na vás stížnost – „

„To je křivda a něspravedlivosť!“ slova vyjela z úst Kubových jako naostřené nože. „Ten pan oficir vi… ten pan oficir se msti – „

„Lassen Sie das, Zeršan,“ zarazil inženýr jeho další řeč, „já nic nechci slyšet – „

Přehrabával se v jakýchsi papírech a potom přistoupil těsně ke Kubovi.

„Víte, Zeršan,“ řekl mu skoro až přátelsky, pokleslým a unaveným hlasem, „oficír je dnes velký pán. Má velké právo všude, na vojně, im Hinterland, i tady ve verku. Nesmí se dráždit a nesmí se mu dávat, no víte, Gelegenheit – Člověk musí býti opatrný na každé slovo … i na to, že má pořádně čepici smeknout, rozumíte, Zeršan? Jste ženatý?“ „Sem.“

„A máte děti?“

„Ešče ni, ale budu měť – ,“ pousmál se i v tom hněvném podráždění Kuba.

„No – byla by vás škoda. Tak … dáme vás na jiné místo, do jiné budky.“

Hlava Kubova se napřímila. „Pane inžinir,“ řekl až bolestně, „to by byla přece křivda – „

„Vy mne přece, starého člověka, nebudete učit, co je křivda,“ řekl inženýr napolo podrážděně a napolo s přízvukem promyšlené určitosti. Potom řekl mírněji: „Kdo se nyní může pustit do sporů s oficírem? Vy, Zeršan? Já ne – „ Mávl rukou, jako by ho celá věc nepříjemně rozlaďovala a řekl pevně: „Od pondělka budete přesazen. Neukřivdí se vám, nesmíte mluvit o nespravedlnosti. Budete mít víc ticha a možná i více odpočinku. A musíte být opatrný, máte –

599$

zdá se mi – horkou krev. A co noha, bolí?“ „Přivykám, pane inžinir – „

„To je pravé slovo,“ kýval inženýr hlavou. „Člověk si zvykne, člověk si musí zvyknout – „

XIX

I kdyby mu inženýr desetkrát opakoval, že si člověk musí zvyknout, Kuba jen těžce přivykal.

Dostal se na jiný konec verků, stranou kypivého pracovního tempa, stranou rachotících mašin i lidí, dostal se k haldám a k smutným perifériím nedaleko řeky.

A na jeho hlavě ležel jako kámen tísnivý pocit, že jest odsouzen a vypověděn.

Zvykl si lidem, zvykl si proměnlivým obrazům věcí. Robotníci pospíchali úzkým vchodem, ženy a děvuchy se zapestřily v poledních přestávkách, důstojně se zakolíbal nějaký hlaváč, ať už inženýr, inspektor či ředitel – stále nové, a přece se vracející tváře, stále nová podoba natáčejícího se pásma. Ti lidé stali se mu potřebou, stejně jako živé slovo hozené do hloučku, nevybíraný šprým, jímž se udeřilo na děvuchu, kamarádský pozdrav na starého známého …

… a teď ho hodili jako na odstrčený výminek, až k ohradám, kde verkovní panství přechází v zmrzačená, neplodná pole a zavalené haldy, vyplivli ho na sám okraj, aby hlídal hromady dřev, zrezavělé železné trámy, rudné kopečky, roztroušené kusy kamení –

To je přece ponížení, to je odstrčení! Bylo by to v pořádku, kdyby už byl stařík s pokřivenými kostmi a hrbatým hřbetem, dýchavičný a přisleplý … ale je, třebas císařskokrálovský vojenský invalida, přece mladý člověk, silný, zdravý … I o holi, i když noha bolí a těžce se hýbe, ujde už pěkný kus cesty a žádné námahy se nepoleká –

Nejvíce noci, kalné a olověné, připomínají mu nyní jeho

600$

ponížení. Noci, v nichž jindy roztával jeho vztek. Špinavé plachty visí nad zemí a omotávají celý svět. Není hvězd, jest jenom těžká mlha. Řídký sníh je roztrhán černými skvrnami, ztracená lampa kape do nich neduživé světlo. Ale ne – už to nejsou verky, které tam kdesi za zády, potopené v šedivé a mrazivé mlze, hlomozí a neumdleně se otřásají… to je kraj, jak o něm slýchával v školáckých letech, smutný kraj čarodějnic a mrtvých, kteří vyvstávají za půlnočních hodin a dívají se člověku do očí.

Eh, Kuba Sršáň se nebojí strašidel ani zjevení. Poznal vojnu a poznal kriminál. Červené oči, které se mdle prorývají v daleké mlze, jsou ohně z hald, rudé vozíky, naplněné tekutými odpadky, kamarádi jeho mladých let.

A v noci musí Kuba hodně myslit na sebe, na svůj život. Usnout nesmí, přemýšlet může. Je to chvílemi druhý Kuba, který se dívá na dávného Kubu před vojnou. Hojhoj … malá lokomotiva v dálce píská, vozíky se struskami růžově svítí, vedle kolejí pobíhá špinavý a rozcuchaný synek … Kuba Sršáň se jmenuje… mráz spaluje prsty, pozor, Kubo, nesmíš klopýtnout… seskočit, vyskočit… a na chvilku se ohřeješ u vylévané ohnivé řeky …

To bylo půl hodiny od jeho nynější vachtařské budky. Tam jsou haldy, hranaté náspy, nepotřebné verkům, a proto vystrčené … tak jak je vystrčen on … Dole jsou chalupy, grunty, pole. Tam je obervovský grunt. Ale těžká mlha, nabobtnalá rozmoklým sněhem, pohltila dálku, pohltila domky robotnické i selské štíty, pohltila jeho mládí. Zbývá jen kousek místa, kam zrak dohlédne, neobsáhlý kruh … stůj tam pořádně, Kubo Sršáni, i zde, na okraji velikého panství, musíš dávat pozor, aby nikdo neukradl a nikdo nepovolaný se nevetřel do ocelového království.

Divná věc: v noci chodí k němu na besedy ona, mrtvá, Maryča. Ve dne na ni nechce myslit a sám se ušklíbá: Vlezla do panské pasti. Dostala hedvábné prádlo, růžové hadry a nakonec na přídavek tenkou oprátku v kriminální komůrce! Ale v noci … stojí před jeho budkou, dívá se

601$

oknem – a Kuba se ani nedovede ušklíbat. Vidí ji zřetelně před sebou: je taková, jak byla na svatbě … a někdy, jak utekla od Vikulila. A rázem se zašklebí posekaná tvář, zuby jsou vyceněny a oči vypouleny … a Kuba cítí divnou bolest, v krku je těsno a v ústech hořko… Nejostřejším kamenem do té ohyzdné tlamy, kusem červené rudy, pohozené v trávě …! Kmitne se Lida … je zase ticho a jasno … ahá, ona by měla rozumné slovo i pro tu divnou půlnoční návštěvu … ale ona už jistě spí, udřená, utahaná, měla ve dne těžkou nádeničinu, sháněla zase trochu bílé mouky, stará máma ještě vzpomněla a těžkým jazykem žebronila … a už to ani dlouho trvat nebude a máma zhasíná … a jistě ani už neví, že je vojna a hlad a že bílou mouku mají páni, mají oficíři a rozkročení sedláci … ale Lida se vypravila, i kdyby kus světa měla jít … nepřišla před večerem, než měl Kuba jít na šichtu, a on ani neví: šla nadarmo? Ale jistě: Lida se nebojí, Lida přinesla aspoň malý pytlíček drahocenného bílého prášku … A Kubovi se hlava bezmocně naklání – nebojte se, neusíná, Kuba Sršáň ve službě ještě neusnul.

A do hroma, ať už se rozeřvou píšťaly, že začíná nový den a že může opustit budku, ke které je přivázán neviditelnými provazy. Ať ostré pískání a rámusící rozkazy rozřežou mlhu! Hojhoj, Kubo Sršáni, jsi malý pán, aby se podle tvého slova rozhřmotili poslušní kohouti verků! Tvoje staré otlučené hodinky, které ještě kdysi nebožtík Vahala nosil, řeknou ti to bez lichocení: dvě hodiny, čtvrt na tři.

Drobná lokomotiva závodní dráhy píská na kolejích. Třeba vrata otvírat. Do budky se ke Kubovi tlačí nádeník s lopatou, kterou hlučně odhazuje před budkou. Je pokřivený, hlavu má omotánu rozbitým šálem, namrzlý nos se nesouměrně dobývá ze zarudlé tváře, skoro až po oči porostlé ježatými štětinami.

Tluče rukama v odřených rukavicích a hučí: „Maš tu svinsku zimu, jak v ledovni, Kubo!“

Kuba se diví: „Vy mě znatě? Ja vas vidim v životě poprvni!“

602$

Omrzlý člověk nepřestává tlouci se do rukou a mrzutě praví: „Hodně se u tebe něohřeju, to už je jak svate! A myslel sem: u krajana budě těplo!“

Kuba pomalu prozkoumává neznámou tvář, ale jenom hlavou pohodí.

„Kdo by neznal Kubu?“ směje se nádeník. „Jak se menuješ druhým menem? Pravda – po mamě! Sršaň? Ale po někerym z dvuch tatuv: Oberva? Vahala?“

„Viditě, že sem se narodil na ščasne planetě – aspoň sem něměl o mena bidy a hned tři se mi trefovaly na vybránu – ,“ ušklíbl se Kuba nevšímavě.

„S tvojim tatu sem robil dluhe roky, byli smy hrubě dobři kamaradi… to se vi, s tvojim tatu něvlastnim, co sobě tvoju mamu vzal, s Vahalu – zeširoka rozpřádá výklad.

Ale Kuba nemá chuti na dlouhé řeči. „Leckdy stě sobě tež pořadně popili,“ stahuje rty výsměšně.

„To viš, synku, že popili,“ neuráží se ježatý člověk. „Co ma chudobný člověk na světě jiného, ledaže se napije? A za vojny ani te radosti nam něněchaju. Ty, posíuchaj… nemáš nic?“

„A co by?“ tváří se Kuba nechápavým.

„Nono – naraz takový přihluply! Myslim, aspoň trochu na jazyk.“

„Němam, něpiju.“

„Roba ti zakazuje?“

„Može byť že roba – može byť že sam něchcu – odpovídá Kuba táhle a neochotně.

„Sam něchcu, sam něchcu – opakuje nádeník posměšně.

„Povim vam to,“ praví Kuba ostře. „Zprotivilo se mi – jak žebrák se shaňat po troše gořalky! Pokorně se ohybať před zrzavým židem, platiť mu krvavé penize – a ešče člověk něvi, jaku trutinu do sklenky naleje!“

„Jaku trutinu – no, to maš pravdu! Ale co narobiš? Dybys byl panem, pil bys šampaňské a sladké vinečko – a či ja vim, jak se takové dobré věci menuju? Viš ty to?“

603$

„Eh, co po takové řeči!“ nevrle mávl Kuba rukou a obrátil se.

Nádeník změnil přízvuk řeči: „Je pravda, že mě něznaš. Kavenda se menuju, z Lipiny sem. A temu se na tebe pamatuju, ešče jak si byl maly, jak si do školy chodil. No, Kubo, byl tenkrát z tebe kus vymasty. Živému mrtvému si pokoja nědal – „

„No – na Lipinu ja nězpominam s radosťu … raj to něbyl a kusky chleba byly hodně tvrdé, co byly pečene z lipinske rži,“ pomračil se Kuba a řekl úšklebně.

„To ja vim, že kolačami tě někrmili,“ kýval Kavenda hlavou. „I starého Obervu sem dobře znal, lipinskeho burmistra a … no, tvojiho tatika vlastního. Ale to su roky, roky … pětadvacet či věc … chlop byl to silný, něurvaly – „

„Staré pletky a staré komedyje,“ odpovídal Kuba nesdílně. „Žádny užitek z teho neni, aby se na to myslelo a čitalo, či je to už pětadvacet rokuv … No, starý Oberva, tatik, co dal synovi život, ale nědal mu chleba, je v zemi, beztak je z něho trochu kosti a prachu … Něbuděmy s jeho hrobem hybať a jeho grunt sobě tež odněsť němožemy – „

„Eh, Kubo, dybys měl jeho grunt! Tak, jak ho Bernat drži! Tak, jak umi z něho groše vydřeť!“ vzrušil se Kavenda a v jeho slovech se ozývala napolo závist a napolo nadšení nad velikým majetkem.

„Same zlodějstvo!“ zarputile Kuba hučí.

„To se vi, same zlodějstvo, maš pravdu, Kubo! Ale není v tym tež trochu chytrosti?“

„Eh, dajtě pokuj, chytrosti! Jaka chytrosť? Čim je kdo smělejší, odvažlivějši, tym je s nim lepši! Chytrosti! Dybystě byl stokrát chytřejší, ež stě su, esli te chytrosti něužijetě k švindlům, k cigáněnu, něztlustnětě ani o funt! Podivajtě se … potkatě v Ostravě na ulici keťasa – je tlustý, vyžhrany, ma kožuch, vzacny kragel kole krku – a temu možetě do oči vykřiknuť: Z čeho je tvoje sádlo? Ze zlodějstvja!“ „Hehe, to by bylo vesele,“ rozesmál se pisklavě ježatý nádeník, „a ten keťas by tě dal zavřeť prvnímu policajtovi,

604$

co sobě v ulicach vykračuje!“

„Zavřeť!“ ušklíbnul se povržlivě Kuba, „a či se tym už pravda zhladi?“

Ale z mlhavých chuchvalců zaznělo přiškrcené pískání lokomotivy, jednou, dvakrát, trhaně se prodíralo těžkým obalem a křičelo zlostně, podrážděně.

„Aha, signál,“ těžce se pohnul Kavenda, „už mě potřebuju. Přece je to tu lepši na krajů, u hald, ež mezi mašinami. Tam aby člověk vyplazoval jazyk od sameho gvaltu a krvavým potem se potil – a tu přece aspoň na chvilku sobě kosti narovnaš – „

„Ve vyhnanstvju,“ ušklíbl se Kuba na rozloučenou. Kavenda se k němu naučil chodit. Po půlnoci na půlhodinku, na několik minut, když se ztratila lokomotiva a jeho lopata mohla na chvilku odpočívat. Přišel ke Kubovi s klidnou samozřejmostí a hned začínal řeč, jako by byl odešel před okamžikem:

„Ehe, mluvili smy o tym Bernatovi z Lipiny, co drži obervovsky grunt, a ja sem ti zapomněl vyložiť, jaky je to bohatý a mocny člověk!“

„Co mi po nim,“ nevrle kývl Kuba rukou, „co mi po zlodějovi!“

„No ja – zlodějovi,“ navazoval Kavenda klidně na dřívější řeč. „Može byť, može byť – ale tež chytrému člověku!“

„Prosim vas, něvaltě mi takovu hlupu,“ utrhl se Kuba zlostně, „jaka je to chytrosť: chytiť do ruky grunt, kery něbyl jeho, rozvalovať se tam jak pan, poručať tam, z poli skluzať, za drahé penize obili prodavať, to se vi pod ruku, ni veřejně – to je chytrosť, to je chytrosť!“

„Vidiš, Kubo … byl si a zůstaneš grobijan,“ mluví Kavenda bez rozčilování, „enem hned udeřiť!“ A hned zálibně rozvíjel obraz selského blahobytu, polo závistivě, polo obdivné: „Penize se mu hrnu … myslim, že ani něvi, co s nimi! Myslim, poli budě přikupovať. Je ai jakýmsi komisařem, ale těžko se k němu dostať. Volaju mě občas …

605$

pokazí se to či ono – a ja už umím pospravovať zámky, i vodu, i motor – „

„No ja … to se nesmíte takového pana ani křivým slovem dotknuť!“ Úšklebek je v posunku i v zabarvení hlasovém.

„Co by, co by! A šak neni nejhorši! Jaci su druzi! Přidě roba k sedlákovi, tři hodiny idě od železnice, a ten křičí ešče od prahu: ,Co chcetě, vyžirať stě přišli, lenoši z města! Esli němatě cukru, tabaku, petroleja, tak ščasnu cestu nazpatek!’ A roba prosi, penize strká. ,Dajtě pokuj s tymi handrami, ďury s nimi budu zalepovať a fajfky zapalovať.’ Jeden chtěl za metrák žita … na mu dušu, devět set korun.

Ježatý Kavenda přišel do proudu. Bylo vidět, že řeč mu byla potřebou a že se chtěl vymluvit ne ani ze zloby, ale z prostého pocitu sdílnosti, který přitahoval lidi stejných bolestí a stejných potřeb.

Opřel se a jeho řeč se hovorně rozlévala. Počal rozvíjet příhody o křiklavých lichvách i podvedených keťasech, vzpomněl si na lechtivé historie, jak se jejich ohlasy ploužily dědinskými uličkami … a polohlasitě se chechtal a očka se mu blýskala, jako by výjevy viděl před sebou. Ale Kubovi byla ta řeč protivná … Kmitla se mu Frantina … zbylo po ní tenkrát trochu mouky a omastku, všecko zůstalo pro starou mámu … a když za chvilku zas byl pytlíček prázdný, jako bys do něho foukl, vypravila se znovu Lida do dědin … Chodila a přinesla. Kubu vedla jako k velké výhře k posteli, kde měla mouku schovánu … a nic se jí prý nestalo, ani vojáci, ani četníci ji nezastavili, štěstí měla … A tenkrát stará matka žádostivě se zdvihla, ještě lačněji, než když se peklo z Frantininy mouky… Koláč zavoněl, mléka bylo málo, těžko se zadělával, ale voněl. Bože nejsladší, jak voněl, voněl… a máma ruce natahovala.

Mžikové obrazy se rozvíjely a hned zase trhaly; už ani neposlouchal Kavendy a roztáhlé jeho řeči. Už Lida nebude smět do dědin, aby sehnala mouku … musí na sebe

606$

dávat pozor, aby se jí neštěstí nestalo … „Němam děti, pane inžinir, ale budu měť – „ Ale bude hlad ještě větší a čert aby vydržel na všelijakých konzervách a esencích …! Bezmasé dni – jděte k ďáblu s předpisy, jenom aby nebyly dni bez jídla!

Kuba je roztržitý, nedbale ramenem na řeč potrhuje, ale neodpovídá. A Kavenda, aby řeč se nepřetrhla, začíná zrychlenějším proudem a vtipkuje: „Už se dávno lude tak nězasmjali jak vyhláškám o zepsaňu psuv. Cedula jak dveři a lude čitaju: Soupis tažných psů. Jaja, koně tahnuť němožu, zdychaju, krávy odvaďaju pro vojáky, tuž ešče pes zbývá! Tažný pes! Jeden tež takový směly chlop se ešče vysmívá: Keho spřežení tažných psuv poveze? Buď – a Kavendův hlas se opatrně snížil a oči bojácně zatékaly na všechny strany – starého něbožčika císařa do pekel, alebo mladého, jak něvydrži pro opilství na nohách stať – „

Kuba se nuceně usmál – takový přízvuk rozptyloval jeho natlačené představy – a řekl s přepjatou vážností: Ten něpujdě k židovi a něpokloni se, aby mu nalal do sklenky!“

Ale Kavenda už se leká takové řeči a výsměšného vtipkování; nečíhá za budkou špicl a neroztrhne se mlha vojenským bodákem? Proto hned obrací: „Ja, ten Bernat… ešče sem ti nědopověděl… velký pan a smělo sobě hlavu nosi. Měl pry strach o jedneho syna, ve vojně s nim bylo zle, ale už vědomosť dostal, že je v zajeťu a že je zdravy … zase se Bernat može narovnať – „

„A viditě, tu novinku ma Bernat ode mě … ja sem ju prvni do Lipiny přinis – ,“ pravil Kuba zvysoka, jako by almužnu dával.

„Ty, Kubo?“ otázka je nedůvěřivá. „Ty, Kubo?… Dyť přece … že bys ty …?“

„Ale to su staré kusky, na co myslitě. Něchce se mi už o tym ani mluviť.“

„Jak budě po vojně, žáden se Bernatovi v okolu něvyrovna,“ změnil Kavenda zabarvení hlasové. „Syny budě měť

607$

v těplym, majetku budě měť a peněz – „

Toho už Kuba nevydrží. Posměšně bradu vypíná a čtyřhrannou hlavu narovnává: „No, vy susede z Lipiny, představujetě sobě všecko hrubě pěkně po vojně … Ti, co penize nahrabali, budu nakradzene majetky v pazurach držeť a budu za ně panstvi nad ludem kupovať… A ti, co na řbetach bidneho ludu seďa, budu po vojně měť moc ešče věči a na věčné časy … Hoho, to by byla pěkná sprava, pěkné pořízeni! Na co by bylo telko krvje, telko bidy a hladu? Na to stoja v ulicach hromady rob, aby se dočkaly trochu muky a kusku cukru, na to beremy do roboty hořké černe kafe, na to se vracaju z fronty pokaličeni, ožebračeni invalidi … a ty tisíce, co zahynuly v blátě, ve špině, zavšiveni … na to, na to, aby jedni břuch sobě naťpavali, na to je krev a umirani a vdovy a siroty – „

Kuba se rozhořel, oči mu zářily, v kalném světle padal jeho stín na stěnu budky a zdál se silným, rostoucím … a slova se mu drala těžce, aby tvrdě bila. Kavenda rozpačitě očkama zamhoural a pravil v neklidném vtipkování: „Kubo, na do hroma … kazatel je z tebe alebo řečnik na táboře, ež se budě slaviť Prvši maj … A tuž jak ty sobě představuješ koněc vojny?“

Kuba se vítězně směje: „Podivajtě se… tu je modra baňka, mam v ni ešče trochu černeho kafe, posilu na noc, abysem něusnul a byl hrubě zručný, dyby v noci přišel zloděj a chtěl panu Ročildovi ukrasť verky … no, ja bysem do baňky nalal vody a pořad nad ohněm hřál … Už vitě, co by se stalo … Voda by byla těplejši a těplejši, vřela by, baňka by poskakovala nad ohněm zrovna tak, jak dyž člověka chytně fantas, ale oheň by hořel, hořel a baňka je zavřena … Hehe, slyšel bystě, jak to tam huči? A naraz – bum a prask … baňka by se roztrhla a musel bystě davať dobry pozur, bystě něměl ruku nablízku – Vřela voda se rozstřikně a to neni dvakrať přijemne, dyž se člověk opaři, i dyby to enem voda byla – „

To už nebyl Kuba mrzutý, roztržitý, nesdílný … holí

608$

tloukl do podlahy a hlas měl jasný, až se Kavenda divně zneklidnil a bez příčiny začal klepat na odřené rukavice. „Tys mudrák, Kubo,“ řekl opatrnicky, „takové řeči divné a jinačí; jak se to v tobě nabralo?“ Ale pohodil hlavou a dal se do nového výkladu, aby vyšel z nepříjemného okruhu: „Vidiš, o gruntě mluvim, a ty začneš o vřele vodě a opařene ruce…“ Zasmál se a smích mu vycházel až hluboko z hrdla. „No – a na tym gruntě, jak byla řeč, přece enem neni raj a radovanky, maju tam bilu pani, jak na starých zámkách, takovu Sibylu – „

Vtipkoval s nasládlou důvěrností, jako by se chtěl Kubovi zavděčit.

Kuba trhl hlavou. Trhnutím setřásal myšlenky, jak ho zaplavily … ještě pár vteřin, kdy oči jasně hořely … a hlas se nesl zase klidně: „To jako myslitě vdovu – „

„To se vi, vdovu po Obervovi – „

„Co je s ňu?“ poněkud se vzrušil Kuba. „Slyšel sem, že rozum už nadobro ztratila a v hlavě ma ťmu – „

„To ni tak … někdy ma ež přiliš světla v hlavě. Viš, Kubo, slychaval si o starých časach, že žily prorokyně a mudre věštkyně, co předpovídaly buduci časy? Na mu dušu … nic jinač se mi nězda, jak ju vidim … No, pravda, hrubě zřidka ju kdo zahlidně – Bernat ju zavira, ludi k ni něpusťa, a jak ona po zahradě chodi, dívka oči z ni něspusti. – Poslední raz, jak sem ju viděl, tak ze zahrady přešla. A měla ti takové divné oči; jak se na člověka podívala, horko mu zabylo – a myslel sem, že umi přečitať ludske myšlenky – „

„Stalo by za to, znať vaše myšlenky?“ zasmál se Kuba suše.

„A tvoje, tvoje, Kubo …“

„Myslitě, že by mě za ně zavřeli?“

Hovor se přetrhává, Kubovi se tlačí na jazyk výšklebná zlá slova o ní, o bílé paní, o Sibyle lipinské … a co: nebyla i ona vinna?… i ona se vetřela na obervovský grunt, mámu vytlačila a jako grófka si do bohatství sedla … Ale

609$

hned promlouvá jiný hlas, představa zničené ženy, už asi šedivé … a rozevřené oči, které vědí víc, než jiné oči smrtelné –

Pevné slovo se roztříštilo, dřív než bylo vysloveno. Kuba ztratil jistotu, rukou pohodil a rameny pokrčil. Pak se zasmál docela zbytečně a řekl neurčitě: „No … takové řeči – „

Hodil tak ještě jednou rukou, když už byl zase sám … churavé světlo se nad hlavou třáslo a pálilo ho do očí… vyšel do rozmoklého sněhu a dal se pohltit šedou tmou. – Zvuky nesly se přidušeně, jakoby z nesmírných dálek … a přece to zaškrcené chroptění není nic jiného než syčení ochlazovaného železa od vysokých pecí. Svět je potopen, těžkým zvonem přikryt; jeho budka je ztracený hrob, na který se zapomnělo. Oho, Kubo, zapomnělo – – ani se nenaděješ, postaví se ti před budku inžinýr, na kontrolu přijde, sněhem se přebrodí, na skleněnou tabulku zaklepá: „A co, vachtař, spíte?“ Jistě by Kuba Sršáň vyskočil, noha by se otočila: „Něspim, pane inžinir, něspim – „ Ale nikdo nepřichází, noc teče pomalu jak lenivá řeka, nic se v ní neprožehuje. A vždyť už bude půl šesté, za chvilku píšťaly zaštěknou, přiškobrtá se druhý vachtař, co má šichtu na den, nakřivený a bezzubý stařík bez paměti a bez sluchu, zabrebtá pár nářků a nesmyslných novinek … a ty, Kubo, budeš na chvilku osvobozen a můžeš se brodit tvrdým, neprosvětleným zimním jitrem k červeným domkům. Čeká tě dusné teplo, vonný obláček, hrnek kávy … Lida se bude vyptávat, je v ní ještě přilnavá hřejivost peřin, nočního spánku a plná zaoblenost těhotných žen … a z člověka spadne trpké poddanství, tak jak na lavici padá těžký promočený kabát, svědectví noci a sychravé mlhy.

Ale Kuba dnes nepůjde rovnou cestou domů; jiná věc zaráží mu hřebík do hlavy. Z pomalého svítání těžce se probírají zajatecké baráky. Ještě jich neviděl, ale temný pach udeří předem, podivná smíšenina jakési plesnivé řepy, nahnilého zelí a nemytých těl. Dřevěné stěny jsou ohlodá-

610$

vány nejasným přísvitem; Kuba jde pomalu k nim, zastaví se před vchodem. Tabulky křičí ostrou výzvu, že je přístup zakázán, ale Kuba se nedá odstrašit a musí aspoň vědět, kde je Šugar… rád by zahlíd na minutu, vykřikl na něj: Žijetě, tato Šugare? už stě se ztratil, jak by kameň do vody zahodil, tři týdně neni o vas slechu dechu … a potom by se vracel se zprávou pomalu domů a nesl by ji Lidě jako ranní dar, když nemůže přinést nic jiného.

Před baráky stojí stráž. Špinavý, zarostlý, odraný landverák. Zastaví se chvíli a nehnuté pozoruje Kubu. Ten se opřel o hůl a jistě počítá trámy a desky na baráku, jak by se mohl jinak tak upřeně dívat na smutné boudy? Potom voják křičí nesrozumitelnou hrdelní němčinou. Eh, řvi, chlape, otroku v zamazaném munduru, jsi Tyrolák, jsi Maďar? Voják znovu opakuje – aha, „verboten“ jsi se už naučil. Ale tu z nízkých dveří jde kaprál, má silné vousy a břichaté tělo; i on zahoukne na Kubu, ale česky se zpěvavým přízvukem. A Kuba ví, co se patří: smekne čepici a zdvořile se ptá pana kaprála, zná-li Šugara, landveráka. Kaprál je o poznání slušnější. Kroutí si knír. Šugara, takového plesnivého dědka, co mluví jak nepodařený farář? A kaprál se hlučně směje: „Ten si pár týdnů posedí, je zavřený, dva zajatci mu utekli před nosem – „

Kuba už nemusí s kaprálem déle mluvit. Poděkuje, smekne čapku. A zase krok, noha poskočí, hůl opíše oblouk. Sníh je těžký a mazlavě se lepí na nohy.

XX

Kuba Sršáň, hranatý, ježatý, snědý hlídač z verků, kolébá s úzkostlivou opatrností drobné děťátko.

Je to divný a skoro směšný pohled: chlapík, který se uměl rvát a uměl nadávat, je nyní zaměstnán jedinou myšlenkou: aby se dětská postavička, zamotaná v peřinkách,

611$

s čepečkem na hlavě, neprobudila a nedala do pláče. Dívá se upřeně na růžovou, krabatou tvářičku, na droboučkou pěstičku, která se sevřela nad očima, dívá se – a jeho pohled je podivně světlý. Ale hned zpřísní: synek, školák, který u stolu cosi řeže, občas příliš zaskřípe tupým nožem a Kuba jenom se rozežene těžkou rukou s širokou a načernalou dlaní, rozežene se beze slov a brada jeho se hrozivě vzepne. Tomu naráz rozumí školák, rozumí zlostně zvednutému obočí a výmluvnému úšklebku a nepotřebuje hrozby podruhé. Uklízí nůž i dřevo, hrabe se v koutě a vytahuje starý pytel. Nevydrží tak sedět v nehnutém klidu, kdy nesmí do ničeho udeřit, kdy nesmí hvízdnout, kdy nesmí vyskočit. A je k smíchu dívat se na nevlastního bratra, který je nyní pánem v kvartýře, jak opatrně kolébá, jak potichu smetá každý prášek s červené hlavičky, jak se zneklidňuje při každém zavrnění. Hoj – stokrát je příjemnější sedět na haldě a hledat odpadky mezi železem … za plný měch přece cosi židovský kupčík dá, z čeho se dá část chytře schovat … ale ani kdyby toho nebylo, kdyby se našlo sebeméně a kdyby nezbývaly leda otlučené černé kameny, je na haldě desatero radostí: takových synků se potuluje po rezavých a šedých kopcích deset, dvacet, jsou otrhaní a špinaví, někteří ještě nosí rozedrané škrpály, ale jiní, statečnější, už se šplhají bosi, ač dubnové slunko je ještě mdlé. A to jsou otvrdlí a znalí synci: uklouznou z pazourů nejobezřetnějšího hlídače, dovedou se skrýt v děrách a za velikými balvany … A školákovi v minutě přeletí hlavou plno příjemných věcí: umaštěné karty, tajemné skrýše v špinavých násypech a někdy je tam i ledaco dobrého, potom i šuškané vypravování, při čem se lze smát i trnout, a někdy i hračky s děvuchami –

Ale to všecko stejně dobře zná Kuba – kus jeho dětství najednou mocně ožívá a dávné pocity se vracejí v příkré protivě – a ostře se umí prorývat do myšlenek nevlastního svého bratra. Otočí hlavu a ostře zasyčí, aby jeho hlas byl co nejtišší a nejdůraznější: „Kaj sa pomykaš, smyku?“

612$

Synek se vykrucuje: „Na haldu pujdu, na strusku. Včera sem nasbíral plny měch a dostal sem za to dvě šestky. Do večera bysem ešče jeden nasbíral.“

„Ja vim – a misto večer přikrásť se v noci jako zloděj a na haldě vyvadzať všelijake všivactvo! Mysliš, že něvim, jaci galgani se slizaju na haldy? Pamatuj sobě: zeřnu tě páskem, ež dušu vypustíš, jak se dovim o jake tvoji lotrovině!“

Chlapec chce vzpurně odpovídat, ale děťátko křiví červený obličejíček a je neklidné. A to je pro Kubu důležitější než vlečky výklady a hrozby. Naklání se nad dítětem, kolébá tiše s nemotornou úzkostí a docela nic si nevšímá vytáhlého synka. A ten ví, že se mu past na okamžik otevřela; protáhl se dveřmi lehce a obratně, dřív než se mohl Kuba k němu obrátit.

Ale co je Kubovi v té chvíli po nepodařeném synkovi, který musí prožít zbojnické kousky jako polovička robotnických synků! Nemá kdy na to myslit Kuba, nemá pro to nyní porozumění. Přivřené dětské oči, jež jsou už zas klidné, sevřená pěstička – ten malý a nový člověk – – to je pro něho stokrát důležitější. Spí? Neprobouzí se? Není mokrý? Nemá hlad?

Kubo Sršáni, zbojníku, který jsi byl i v kriminále, jsi směšný, že se tak třeseš o jedno drobné dětské tělo! Hoho – směšný – kdo to praví? Vždyť ten malý človíček je můj, můj! Jmenuje se též Sršáň!

A tak je sám se svým dítětem, se svým synkem. Dubnové světlo a ticho ho lehce zalilo. Sám, sám – a ta růžová hlavička v peřinkách je jeho syn! Podívejte se, zdravý a silný syn! Co má po Kubovi? Oči, které se dovedly vztekat a probodnout? Hranatou bradu? Vlasy? Ne, ty ne … má je světlé, po mámě, ne takové střapaté a cigánské, jako má on.

Vlastně by měl Kuba spát, jde večer na šichtu. Dopoledne jenom na několik hodin zdříml, ale což mohl nechat malého Sršáňka bez ochrany? Nemá na spaní ani pomyšlení… Lida musila odejít a jeho cosi přímo vymrštilo z po—

613$

stele ke kolíbce. Kdyby ten malý tvor zanaříkal!

Ale ne, spí tiše. Pohled Kubův je soustředěn stále na malé místečko, na červenavou hlavičku. To je přece divné – taková malá věc, hračka, růžové maso – a člověku se zdá, že se svět proměnil. Ale jednu věc cítí Kuba pevně a nestydí se za to: pýchu, že má syna.

Narodil se v dubnovém slunci. Přišel na svět bez velkých bolestí, bez zoufalého naříkání… Jaká je ta Lida silná a statečná, jak umí nést život! Chodila už těžce, ale ještě si prozpěvovala a na všem měla rozumné oči. Jenom Kuba dobře viděl, že se někdy kousla do rtů, poklesla v ramenech a na chvilku se opřela o zeď. To nic, to nic. Myslíš, Kubo, že je třeba ležet? To jenom velké paničky hrůzou umírají. A že pro mámu Šugarku třeba poslat, aby pomohla v těžké hodině? Ještě je čas, ještě je čas. A jednoho dne večer, když přišel ze šichty, byl už na prahu zastaven zdviženým prstem sousedky. Šeptá mu do ucha: „Matě syna, pane Sršaň, před chvilku – „ Svět se točí, kuchyňka se propadá. Do světnice se dveře otvírají tak hlučně, a on by chtěl vejít jako duch. Aby ji nevzbudil… Neznámá stará žena se na něho přísně podívá a lehce zasykne. Půjde potichu jako po peří, ale ta pokřivená noha tak hrozně rachotí. A vždyť zná tu starou ženu přece dobře – mámo Šugarko, jak vy, jak vy – Ticho, ticho … Lida je bledá, popálená tvář jí svítí skoro namodrale, oči má zavřeny. Ale teď oči otvírá, ztrhané, zakalené, a rty se lehce usmívají. Ku-bo – to jsou jenom dvě šepotavé slabiky. A Kuba se třese – ne, není přece zima a přece už není žádný synek … v hrdle mu divný zvuk klokotá, jak když se voda vaří. A Kuba, ne, nestydí se za to, dávný rváč z hald, sešinul se těžce k posteli, k Lidině hlavě, tak jak se vrací z roboty, ještě neumytý, neodstrojený, a tvrdě se zajíká: „Lido… proboha, dušo moja, hodně si vystala?“ Ale šepot je konejšivý, i když znavený a vysílený: „To nic, to nic – „

Jsou teď dni a noci nadobro nezvyklé, podivné. Jak jinak to povědět? Kuba chodí, usmívá se, hlavu má vypjatou, ale

614$

rázem přicházejí jiné okamžiky: jako by mu světla v očích pohasla a na hlavu se kámen položil, přechází zamyšleně a roztržitě. Ví dobře, ví dobře: teď by měl dát Lidě velky dar. Slýchával, že páni tak podarují své ženy, když se narodí takové malé paňátko. Hoho – Kubo Sršáni, ale to jsou páni, těm i za vojny peníze cinkají v kapse a šustí nacpané bankovky v taškách, ale ty jsi na dně, chudobný člověk, žebrota, nuzota. Pamatuješ, jak to povídal havíř v ostravské hospodě? Plevy, plevy.

Když má denní šichtu a v noci může spát, leží v kuchyňce, ale ještě nikdy neměl tak roztrhaného spaní jako za těch nocí. Rouška, která se mu položí na zavřené oči, je tenká, přeteúká, je z pavučin. Cosi slabě zavrnělo … snad to dítě zaplakalo … lehce, lehce … neslyší Lida? … a Kuba nadzdvihuje hlavu, chytá i nejslabší zvuk … můžeš zase ulehnout a usnout, slyšíš dech spících a kousek od tebe oddechuje školák, nevlastní tvůj bratr, rozčileně rukama háže: to jistě i ve snu prožívá ještě nějaký lotrovský šprým.

Bojí se o růžový chumáček masa víc než všichni ostatní. Za dva dni po porodu vstala Lida; je zase pevná a rozumná. Nezazpívá si ještě, nepobrukuje si ani, ale nebojte se, za pár dní se ozve přetržený popěvek. A přece je v ní něco jiného: je trochu ubledlá, ale Kubovi se tím více líbí, ač se jí skoro až stydí. Nikdy si nevšímal, jak je po těle bílá s drobnými modrými žilkami.

Kdo bude kolébat to drobné stvoření, když Lida bude musit odejít za trochou mouky a omastku? Školák? Ale ten myslí na zbojnické kamarády a na rvačky. Kuba by ho nejradši bil hlava nehlava. A Kuba se už musí smát, kdo to večer úzkostně, opatrně kolébá jeho syna, stejně pozorně, jako on to dělá sám. Heinrich, hrbatý jeho nevlastní bratr, člověk z verkovních kanceláří.

Přišlo to znenadání. Jednoho dne se připlížil jako zloděj, tiché zaklepání a pootevřenými dveřmi se protáhla žlutá, vyhublá postavička s prosebným obličejem. Všecko vlastně na něm prosí: poplašené oči, zapadlé v důlcích, žilnaté

615$

a roztržité ruce, nejisté slovo. Heinrich, Heinrich – ale do ďábla, tebe jsme neviděli už pořádný čas! Cos dělal? Ty ani nevíš, jaké věci se staly! Ale hrbatý kreslíř se úzkostně přitlačuje do kouta, židle jest mu nepohodlná a ruce stále klouzají. Velká hlava se pokorně vtlačila mezi ramena a také překáží. Co stará máma? Ta neposlouchá a nestará se o takové světské věci; spí od rána do večera těžkým, kamenným snem. Ale co ty, Heinrichu? A slova jsou těžká, rozbitá: je zas sám. A našněrovaná, pyšná milostpaní? Ponížený otrok se nakřivil ještě víc a prosí za odpuštění; utekla, utekla za jakýmsi felákem. A že ji dlouho marně hledal? Pokořený ubožák cítí svou vinu a jenom hlavou kývá. Kubův smích je hlučný, drsný, nemilosrdný: „Daj do kostela hrubu svičku! Viš, co je to vysvobozeni? Viš, jak je to, dyž člověka pusťa z kreminala?“ Ale žlutavá tvář hrbáčkova se nedovede smát – jeho tvář je ostře rozříznuta, polekané oči prosí, prosí.

„To zustaněš u nas, Heinrich, zase jak si býval!“ Pohled úzkostně těká po Lidě. Ale Lida má klidný úsměv. Kuba má pravdu, místa mají dost a dost. A Kuba má široký úsměv člověka, jenž má víc než druzí a může rozdávat: „Buděš kolibať – potřebujemy takového spolehlivého opatrovníka! Umiš pěknu písničku, jaka se zpiva malým děťam?“

To byl kubovský šprým, ale Heinrich jej plní svědomitě. Co ho přitahuje ke kolébce, když se večer přibelhá z kanceláře? Dívá se do růžové tvářičky a zlehka pohybuje kolébkou. Lida toho ani nechce, přece jenom Heinrich je tak trochu pán. Ale hrbáčkovy oči jsou prosebné, úzkostné. Neberte mu jeho radosti!

Někdy se Kuba zasměje a zlobná posměvačnost v něm propuká: „Ma se dobře ten muj maly synek, dyž ho dva velci lude kolibaju! Obyčejně je to robota pro děvuchy a i ty třeba často ke kolibce přivazovať!“

„Ale švager ma rad děti – že?“ dívá se Lida plným pohledem.

616$

Heinrich, neduživě přikrčený, najednou mocně zrudne, až se mu vystouplé lícní kosti ztemní. Zrozpačitěl a zároveň zesmutněl, jako by ho Lida zasáhla do bolavého místa a vyrvala nejskrytější tajemství, to, jež jemu samému nebylo zřejmé a jež jenom neurčitě cítil. Neřekl ani slova, prsty se mu zatřásly a jako chlapec nesměle hlavou kývl.

„Nono – Heinrich, něstyď se – ,“ vítězně se vypjal Kuba, „dyť ja včil tež vidim, že mam děti rad. Dyby kdo temu princovi v kolíbce chtěl ubližiť, hlavu bych mu rozštípil. A vidiš – už si tež měl byť tatu a tak se starať o svoje, o svoje – „

Hrbáček hořel a krčil se. Nebijte do něho, nebijte! Není vinen, i když mu to v bolestných a potupných nocích žena stokrát vyčítala! I když vybírala si nečistá, oplzlá slova, jimiž ho bičovala! I když ho zasypávala špínou, když úzkostně po ní ruce vztahoval!

Ale Kuba je často nemilosrdný. „Něnařikaj,“ směje se, „co neni, všecko može byť. Ani se něnaděješ a buděš měť na svoje meno připsané pěkné děcko … pravda, bez přičiněna a bez milovaňa … a tvoje milostpaní ti da o tym ešče vědomosť, aby ses potěšil – „

Nemůže vtipkovat dále. Slovo je přerváno – ne proto, že v té chvíli Heinrich vypadá jako bitý chlapec, ale že se na Kubu dívají jasné oči Lidiny. Ani slova mu nepraví, a přece Kuba dobře zachytí, že ty oči ostře a těžce mluví. Trhaně se zasmál a rukou pohodil.

Ale Heinrich v tom okamžiku si dodal odvahy, zdvihl hlavu a podíval se na Lidu. I on viděl její oči, živé, čisté, rozumné. Nevědí ty oči všecko, jak žil? Nemluví ty oči nyní: „Víme to, víme?“

Ale zřetelně jenom Lidina ústa mluví a je to klidná, úsměvná věta: „U Kuby je dycky tvrdši řeč ež duša. V srcu ma meně jedu ež na jazyku. A dyby bylo ešče jedno diťatko, něbylo by to pěkné? Kolíbali bysmy obě dvě pohromadě a bylo by to při jedne robotě!“

„To se rozumi, to se rozumi!“ hlučně se zasmál Kuba

617$

a osvobozeně si oddychl. „Ja tvoje a ty moje.“

Oči Heinrichovy měly vlahý a sametový lesk. Nemluvil, ústa se pokoušela o úsměv. A stále se díval na Lidinu tvář, na její oči jako zářná světýlka. Jistě ty oči všecko pochopily, všecko přečtly jediným rázem! Jak se plazil a jak byl odstrkován. Jak dusné lože bylo místem největšího pokořování. Prý má ruce jak mrtvý, vyzáblé, kostnaté. Jak celé jeho zbědované tělo přímo horce a marně se přisávalo k ženě, jak v křečovitých nocích se vysníval přelud žádoucí a hebký, poddajný a teplý …

Ale najednou a bezděčně se obrátily oči všech do kouta kuchyňky, kde bylo lůžko staré Vahalové – – nebylo tam najednou divné ticho?

Vždyť si už přece navykli všichni, že se do řeči a práce ozývá stálým, pravidelným proudem mručivé vzdychání, těžký dech, jenž jde z hloubek mrákotného snu. Stará máma ležela jako srostlá s postelí, nevstávala, jenom někdy otvírala bezmocná, oteklá víčka … a zapadala zase pomalu, pomalu, do snů stále propastnějších – a jenom temný oddech z koutu oznamoval, že vedle živých lidí je v kuchyňce ještě jedno tělo – táhlé vzdychání nezapadá do jejich zmlknutí, nikdo nezasténá … a kdy jste vlastně poznali, že je ticho?

Když se hodiny zastaví, slyšíte, že najednou je tvrdé ticho?

Což to ticho nebylo už hodinu, dvě hodiny?

Lida přiskočila k posteli, odhrnula šátky, jimiž byla stará žena přikryta.

Nic se nehýbá, na očích leží olověný stín, jenž prohlubuje rozteklý, beztvárný obličej, vybledlý dlouhým ležením. Ústa jsou pootevřena, tlusté ruce pokojně v sebe zaklesnuty. Nic není změněno, stará žena leží tak, jak ležela včera, předevčírem. Ani nejmenší znamení neukazuje na křeče, na úzkostné sevření v bolestech, na drtivý úder.

Jenom je tichá a nehýbá se. Jenom je nadobro lhostejná ke třem lidem, kteří se nad ní sklánějí.

618$

„Něchaj, Lido, ať se mama vyspja! Vidiš, že pořad tak dřimaju cele dni,“ řekl Kuba nepřesvědčeně.

„Něcham jich spať, něcham – bo z takové dřímoty se člověk už nikdy něvzbudi,“ klidný hlas Lidin se lehce nalomil.

Heinrich bezděčně ucouvl od lůžka, Kuba chytil matku za ruku. Ruka byla ještě vláčná, jako bys sáhl do hroudy vlhké hlíny.

Ale vtom se z kolébky ozvalo slabé zavinění, pak tichý pláč a pohyb pod bílým čepečkem, a hned Lida vyskočila, nad kolébkou se nakláněla a mluvila do vraštící se tvářičky: „Co se ti stalo, kuřičko? Měl si škaredy sen?“

Rozvinovala tělíčko, jež se zazmítalo v pláči, mluvila do něho směšná a lichotivá slovíčka, znovu zahalovala … dychtivé přisání dětských rtíků, pláč ustává, hladový, mlaskavý zvuk dětského tvorečka, jenž se dychtivě živí z mateřského těla …

Stará máma zůstává ve stínu. Kuba upustil její ruku, jež se bezvládně sesunula na peřinu.

XXI

Starý Kavenda se přikradl do Kubovy hlídačské budky, když se už tma protrhávala a jarní mrazivé svítání vyzdvihovalo zakalené obrysy šedavého úkrytu.

Zanaříkal hned u dveří: „Do hromské země, ani kapky nikde a člověk už je slabý jak mucha! Nikdy tak něčihalo telko lizoňuv na vas jak včil odpočineš sobě, ruku do klina na malu chvilku složiš a už leti udaní – a při výplatě vidiš: Strafe, Strafe!“

Ale hned se jeho tvář proměnila, výraz kutivého tajemství sedl si na ni, očkama zamhoural. Udeřil si na kapsu a táhle slabikoval: „Kubo, oči buděš vyvalovať!“

„Oči vyvalovať?“ rameny potrhl Kuba. „Co by se mi mu—

619$

selo zjeviť, abysem oči vyvaloval a se divil! Jake zazraky? Ludi vidim umirať co děň, ze zajateckých barakuv vynašaju každý děň dvě tři truhly. Talijani su žulti jak vosk a převracaju se mrtvi – „

„To ni, to ni,“ zrychluje Kavenda řeč, „ale přece se diviť buděš, co ti něsu – „

„Co mi něsetě?“ zase tak pohrdlivě pokračoval Kuba. „A že se diviť budu? Ja vam povim: divil bysem se, dybystě měl takovu novinu: že je konec vojny, konec mordovaňa, už je mir a začně velký sud nad všeckymi zlodějami, nad keťasami, nad pijavicami, ať su ve zlatě, lebo maju cylindry na hlavach, ať maju plne stoly peněz, ať maju – „

„Eh, takové řeči,“ přerval Kavenda proud, „pořad stejnu písničku a k ničemu to neni. Detektivi su rozlezeni po verkách, pry se už na slezke straně cosi hybe, haviři něchcu dřeť a zdvihaju se – a uslyši tě takové špiclovske ucho, němusiš už podruhé hledať svoju vachtařsku budku!“

„Bylo špiclův a bylo detektivův,“ hlavou otočil Kuba, „v Ostravě střilali a každý se myslel, že je koněc světa. A viditě, všeci lude přece enem strachem něumřeli!“

„S tebou se budě člověk zakratko bať pustiť do řeči,“ uhýbal Kavenda. „Mysli sobě baj, že panaboha za nohy z nebe stáhneš a že – ale něchajmy teho – „

Sáhl do kapsy a vytáhl pomačkaný kus papíru. Narovnával jej, rukama hladil a zdvihl nad hlavou: „A včil hadaj, Kubo, co mam pro tebe!“

„Na te papirove handře?“ ušklíbl se Kuba. „Jisto to neni dekret, že mě pan Ročild menuje centrálním derektorem – bylo by to jistě na pěknějším papíře!“

„Tak čitaj – a Kavenda přitlačil kus papíru k samým očím.

„Co to je?“ zatřepal Kuba lístkem. „Jakeši čary mary! Kdo temu ma rozuměť!“

A četl chlapecky zdviženým hlasem, jako by byl ve škole: „Nezapomínám a nezapomenu. Hlasy jdou z hrobu a vracejí se k živým. Já vím, že přijdete a ruky mi podáte.

620$

V noci chodí a rozkazy dávají. Slyšela jsem, neboť nikdo neumřel. Okna se mohou zavřít, ale duše je otevřena. A. 0.“ Upřel svítivé oči na Kavendu, poťouchlého a vítězného. Ten se opíral zády o stěnu, sepjal ruce a rty polohlasitě pohyboval, když Kuba četl lístek.

„Něrobtě se ze mě blázny,“ zhurta se Kuba obořil na Kavendu. „Jakeši hlupoty přiněsetě, co v nich neni kuska smyslu, či patřitě tež k tym spiritistum, co pry duchy volaju a s nimi cele večery vykladaju o životě za hrobem?“

A znovu četl pomalým, zpěvným hlasem, docela jinak, než jak mluvil v hovoru:

„Hlasy jdou z hrobu a vracejí se k živým. V noci chodí a rozkazy dávají. Okna se mohou zavřít – „

„Ty temu, Kubo, něrozumiš?“ ptá se Kavenda chytrácky. „Ni – ,“ zní jednoslabičný úder. „A vy?“

„Tak trochu, z polovičky.“

„Jake hlasy idu ze země a k živým se vracaju? Z hrobuv hlasy? Eh, jak na mrtvého hrudy napadaju, to už nikdy hlavy nězdvihně a nikdy něpromluvi!“

„Ty si něvěrec, něznaboh! člověk se něsmi všeckemu vysmivať! A viš aspoň, kdo ti to piše?“

„A – O – – ,“ dlouze vyslovoval Kuba a mocně sebou trhl, „něvim.“

Kavenda se naklonil k uchu a šeptal: „Ona … vdova po Obervovi… jak sem ti povidal – „

A díval se na něho sebevědomě, vítězně.

„Vdova po Obervovi? Přece … je němocna – „

„Je, alebo neni. Možná že ma v hlavě věc světla, ež my všeci – šak už sem raz o ni mluvil – „

„A jak stě se k ni dostal?“

„Spravoval sem tam takové hlupoty všelijake. Bernata něbylo doma, divka odešla. A naraz ona stoji přede mnu, vlasy už ma sive, no – ani do smichu mi něbylo. ,Tešete, ořezáváte, kdo se bude pochovávat?’ povida mi, tak jak mluvila dycky, po pansky. „Ale keho bysem pochovaval?“ směju se, ,lude chcu žiť.’ A povidam: ,Esli vitě, pani Ober—

621$

vova, že ma Kuba Sršaň syna a že je na to hrubě pyšny.’ ,Kuba Sršaň … Kubíček byl – ‘ jak dyby se ji v hlavě něchtělo rozedniť! ,No pravda, pani Obervová, s Kubičkem, něboščikem synkem vašim, zamjada se znal. A tu ti, Kubo, ona do mě očami udeři a pravi tak ticho, ale zřetelně: ,Bratři byli, museli se znát, jednoho otce měli.’ No, vidiš, Kubo, pamatuje se všecko, na staré věci mysli. A pravila mi ešče: ,Dlouho sem ho neviděla, dlouho už ke mně přestal chodit.’ Do svoji jizby se vratila a za chvilku mi listek něsla: ,Psaní sem mu napsala, dejte mu to psaní.’ ,Dam, jisto dam, buďtě bez starosti, pani Obervová.’ A piše ti, že nězapomina a nězapomeně.“

„Nězapomina a nězapomeně!“ zkřivil Kuba ústa, ale už bez hněvné zloby. „Co mi to pomože, dyž se už raz něspravedlivost stala a dyž sem na cely život odhozeny do kuta? Slovo nězahřeje!“ A zase se řeč žlučovitě zaostřila: „Němyslitě, že je rozumnější a pěknější dar měch muky ež nejslavnějši listek a všecky hlasy z hrobu?“

Kavenda už je dávno pryč, ale Kuba se nyní nesměje. Pětkrát už vytáhl pomačkaný lístek a znovu slabikuje: „Nezapomínám a nezapomenu. Hlasy jdou z hrobu – „

Řádky jsou psány velikými písmeny a jdou jako ozbrojení vojáci v řadě. Spíš jako duchové s vyzdviženýma rukama. Ale nelze jim vidět do tváří: kdo v. noci chodí a kdo dává rozkazy? Kdo neumřel? Je to řeč pro lidskou hlavu, anebo čarodějnické přísahy, o kterých slýchal kdysi v dětských pohádkách?

Eh, co – zbytečné mámení! Kdo by na takové věci myslil! A Kuba Sršáň má plno jiných starostí v hlavě: spal dobře synek v noci? nejde inžinýr na kontrolu? Musí mít přece iasné oči, co nejjasnější! Aby mu je nezakalily hloupé litery! Duchové a mrtví – k smíchu! Kdyby mohli duchové a mrtví mluvit, kdyby mohli rozkazovat… jak strašné hromobití by otřáslo zemí a nebem, jak by tisíce zabitých, zmrzačených, bez pomoci umírajících v špíně a v blátě musily řvát, strašlivě řvát! Nejhroznější volání verkovních píš-

622$

ťal by bylo proti nim jako zapísknutí dítěte! Byla by to vichřice, která by rozhazovala paláce, banky, fabriky, kasárny jako listí na podzim, která by rozdrtila svět bez milosrdenství.

Eh, co – mávnutí Kubovo je prudké; už se na papírek nepodívá. Rozednilo se, vidět komíny a červené stěny, vidět táhlé haldy, vidět zajatecké baráky.

Svět stojí pevný, krutý, nespravedlivý.

Cestou, když se za ranního světla vracel domů, už chtěl směšný papírek zahodit do kanálu. Vzpomněl si však na Lidu a zastrčil jej znovu do kapsy: ať se i ona zasměje, že mrtví z hrobu mluví!

Otevřel dveře z kuchyňky do světnice, ucítil teplý oblak kávy, šťastného probuzení a domova – a v koutě shlédl člověka v pomačkaném mundúru, vrásčitého, přikrčeného.

„Tato Šugare!“ zavolal Kuba živě, se srdečným vzrušením. „Vojáku slavný, už sem vas na šibenici viděl – a vy zatym živy a zdravy bojujetě pro rakusku vlasť!“

„Bojuju, pravdaže bojuju!“ smál se klidně Šugar, pohublý, žlutavým nádechem pomalovaný, ale nerozčilený, nerozkolísaný. „Moje není křivda a není násilí.“

„To jisto ni, jisto ni,“ vesele mluvil Kuba a svlékal se, „ale vojenští pani by měli mluviť o křivdě, dyby na světě byla jaka spravedlnosť!“

„Poseděl jsem si, poseděl,“ kýval hlavou Šugar, ale vypravoval s nevzrušeným přízvukem, jako by byl při tom vedlejší osobou. „To se rozumí, že nebyl jsem sám. Nikdy jsem se nenadál, v jaké strakaté společnosti se octnu. To nás bylo všelijakého pronároda, bohatí i chudobní, Němci i Češi, Židi a Poláci, všecko jedna natlačená hromada!“

„Kelko by muselo byť šibenic, dyby všeckych pověsiť chtěli!“ vtipkoval Kuba.

„No, s některými to bylo všelijaké, ale člověk ani pořádně nevěděl, co druhého trápilo. Jeden den jsem se s někým seznámil, druhý den už ho odvedli, jednoho k výslechu, jiného poslali ke kádru a zase přicházeli noví, a tak to bylo

623$

jak u babylónské věže.“

„A bylo zle, tato, že?“ přiřekla Lida.

„To víš, děvucho, že ne tak, jak v takovém tichém koutku,“ zasmál se do vousů Šugar.

„Podivaj se, Kubo, tata hodně zbidněli,“ dotýkala se Lida vystouplých lícních kostí.

„To nic, to nic,“ ošíval se Šugar, „ale pravda je: hladu jsme zažili dost a dost! No – některým bylo hej – peníze vytáh, a přece dostal jakousi úlevu. Ten hlad, to nás nejvíc trápilo. Spát si zvykne člověk všelijak – a výslechy už patřily k našemu životu!“

„Hodně křiku, hodně nadavaňa a hodně popsaného papíru, že – ,“ pohodil Kuba hlavou.

Před Šugarem se kouřil hrníček kávy. Lida ukrojila krajíček drobivého chleba: „Tato, ale kafe je bidne, černe, mlíka němamy a těžko ho dostať – a chleba vam němožu dať lepšího – Ten naš je jakoby plesnivý, ztuchly – buh sam vi, z čeho je pečeny. Pořad se slubuje, že budě lepši a tyděň za tydněm nadarmo čekamy. Podivajtě se, listkuv mam hromadu a každu chvilku mam strach, že ani ty listky něbudu nic platné – „

„Chleba si nechej, chleba nechci, vždyť já též budu fasovat,“ odstrkoval Šugar krajíček chleba, „přece vás ještě nebudu vyjídat, když vám nic přinést nemůžu – „

Vtom tence a bolestně zaplakalo dítě v kolébce.

„Spal malo v noci, pořad se budil – ,“ nakláněla se nad ním Lida.

„Tato Šugare, už stě viděli našiho synka?“ vypjal Kuba hlavu. „Zdravy, silný synek, že – ?“

„Viděl, viděl,“ kýval Šugar hlavou a jeho zarostlá tvář se rozšířila tichým úsměvem, „nenadál jsem se, že jsem se stal stařičkem, zrovna v ten čas, co jsem byl v kriminále. A Lida už vykládala, jaké věci se přihodily – takové smutné noviny! Ale ten váš syneček přece přines trochu světla – no, ať je vám k radosti!“

„Ať z něho vyrostě silný chlop, pravda?“ zdvihl se Kuba.

624$

„To už budě novy svět a nova vira na zemi. Nove pořádky a nova spravedlivosť. Budě se měť lepši, ež se měl tata jeho a mama i stařik – a řekně: narodil sem se za vojny a za hladu, za mordovaňa, dyž jeden člověk chtěl zežhrať a zabiť druhého – „

Ve vedlejší kuchyňce vstával Heinrich a bylo slyšet, jak se umývá, vstával s uličnickým hlomozem i školák, ale Kuba hned otevřel dveře, zasyčel ostrou hrozbu, neboť dítě se znovu rozplakalo přes všecko konejšení Lidino.

„Něnařikaj, synečku, něnařikaj, kvítečku,“ mluvila Lida do červené tvářičky a houpala roztřeseným tělíčkem. Ale dítě se neutěšovalo a vzlykalo usedavě.

„Z valečneho chleba, z valečneho omastku, co može dať matka diťaťu?“ kousal se Kuba do rtů. „I to něvine diťa musi trpět od svojiho narozeňa za velke zločince. Kdo jiny matkam mliko otravuje, kdo jiny saha ež na kolibku?“

Lida už neodpovídala obyčejným svým jasným a rozumným slovem; měla oči zakalené a zahleděné do kouta. Do ticha se neslo slábnoucí sténání dítěte, až se za chvilku zase utišilo a zavřelo oči.

Tu vytáhl Kuba zmačkaný lístek: „Podivajtě se, tato Šugare, mam divné pozdraveni.“

Šugar zvolna čte, Lida se naklání, Kuba pozoruje jejich nechápavou tvář a potom se hlučně směje. To je pěkné pozdravení z hrobu, od lidí mrtvých, kteří poroučejí a se zjevují, ale ten papírek je ze země, z gruntu, kde jeho matka žila a kde ho nosila před narozením, a ty řádky načmárala žena, která si do toho gruntu místo mámy sedla, místo mámy nebožky – už rozumí táta Šugar? – a ta selka má v hlavě plno bláznivých strašidel –

Smích se mu láme, neboť se nesměje ani Lida a Šugar skládá hubenou, žlutou tvář ve vážné vrásky a řeč jeho Stoupá kazatelskou důrazností: „Strašidla? A nemůže ona slyšet hlasy, jakých my neslyšíme? My máme uši tvrdé a sluch slabý – tajemné řeči jdou kolem nás – „

Kuba znovu skládá papírek: „Tato Šugare, všecko viditě

625$

jinač … a za to vas zaviraju, ožhrali lajtnanti na vas řvu a s vami pomětaju – „

„To je všecko protivenství, které pomine – každý hřích sám ze sebe se stráví – „

„Eh … němožemy se hadať o takových věcach. Hřich že se ze sebe stravi? Oh ni, ni – jedenraz se musi udeřiť do něho, jinač se roztahně nad celým světem a zadusi všecko! … Ale mluvimy a pul hrnečka kafe vam zůstalo! Viditě, to je tak … člověk hledá království boži a rozděluje mudre pranostyky a zapomina na jidlo – „

I Šugar se směje, utírá si vousy, polo směšný a polo důstojný.

„No – a mluvtě – co je včil s vami? Zas vas dali k zajatcum?“

„Už ne – povídal mi jeden lajtnant, ale dobrý člověk to byl, že jsem se neosvědčil a že by mi nakonec zajatci i baráky odnesli. Dostal jsem se na šachtu, zase jsem u vachkompanije … ale … nebude to nic lehkého, havíři křičí, robiť se brání… aby dostali větší krajíc chleba a sádla … a jednoho jsem právě ráno odváděl, sfárat na důl nechtěl a pořád křičel, že chce radš na frontu a že mu na životě nezáleží.

Kuba zatínal zuby a pak vyhrkl: „Tisice, tisice dyby tak křičelo – dyby robiť něchtěli – ani do mordovni k ohňu dyby něšli, ani do černe ťmy v šachtach … potem by se cely svět zatřas! A na ratuz stě ho vedli, do arešta?“

„Do sklepa, to víš – „

„A něchtěl vam utikať?“

„Ne, ten ne – smál se mi po cestě: Staříku, ze mne strachu nemějte, to není naposledy, co pomašíruju do areštu! Ať mě pošle lajtnant na frontu, ale ten ví, že je havíř vzácnější než voják!“

„To byl jakýsi šikovný člověk!“

„Jakube – vypadal trochu jak ty, mladý člověk, měl černé vlasy a velké oči! Ale málo sobě odpočine … sklepy těsné, jídla málo, špíny plno a vší, vší. Srdce mi to vždycky

626$

stiskne. No – a ten havíř povídal: Kraval budu robiť, ať přijdu třeba před feldgericht. Z toho našeho militérgerichtu, víš, u elektrárny, že velké hrůzy nemá, i kdyby se každý ten oficír ze vzteku potrhal“

„Ja, ja – tisice dyby takových bylo, tisice – „

Šugar poplašeně už zase utíká. Heinrich odešel do kanceláře, školák s uličnickým pohvizdováním se klátí ze dveří… z ulice utlumeně zní hovor a výkřiky, ještě přidušeněji se nese nepřervaná píseň hutí… a do toho chvílemi zazní trhavý nářek dítěte, jež se probouzí v peřince a bolestně pláče.

To už Kuba na posteli leží – musí spát ve dne, má ten týden šichtu na noc – a Lida i s kolébkou odešla do kuchyně. Ale Kuba usnout nemůže, ač je zvyklý spát i za denního světla a pod plným přívalem slunečním, stále jenom slyší dětský pláč, a ten mu srdce rozřezává. Tenké kvílení ho bolí a trhá mu myšlenky. Slyší, jak Lida vytahuje dítě z kolébky, jak mu tiše a konejšivě mluví, slyší její „synečku, kvítečku,“ slyší, jak dítě na rukou houpá… a zase je na několik chvil ticho, kolébka pomalu a pravidelně vrzá –

Ale rozumí tomu dobře Kuba, rozumí, proč jeho syn naříká: mléko je otráveno. Jak by mohlo být jináč, když je chléb ztuchlý, fazole hořké, kobzole nasládlé. A ještě slyšíš hlasy, jež mají být konejšivé, ale jsou výsměšné a zpupné: buďte rádi, že dostanete něco na lístky, že robotníci a havíři mají přednost před ostatními, jinde mají jenom hromadu papíru a není cukru, není petroleje, není kobzolí, není mýdla – nic není – nic není; jenom lidská bída a proklínání.

Kuba se na posteli převaluie a potichu kleje. Zuby se přivírají a jimi se sypou šeptavé slabiky, podivný a zlostný růženec. Zloději a vrahové, když už hladoví voják a lidé po ulicích … ještě má hladovět dětský život? Strašné potvoře, která se rozšklebila nad celým světem, hážete i dětské naříkání, aby se nasytila?

Zasyknutí projelo zuby: i nyní se musí Kuba smát, jak

627$

Šugar háže na všecko papírová slovíčka. Ale člověk už nevěří knězi, který se rozkřikuje na kazatelně o milosrdenství božím. Hřích sám sebou pomine! A vlastně: jaký hřích, co je hřích a kdo hřeší? Hřeší školák, jeho nevlastní bratr, že potají krade? (a Kuba ví dobře, jaký roste v něm zlodějíček). Bil ho do umdlení – ale zaslouženě? A vlastně … a špinavá myšlenka se tlačila těžce, s nechutí… hřeší i Frantina, která se peleší v špinavé krčmě, aby byla v dostatku a měla lepší jídlo? … Staré zákony praskají, jsou jako plesnivé kusy dřeva – a za nimi se skrývají najedené tváře keťasů, vyděračů, lajtnantů, direktorů, čertví jakých komisařů –

Kuba až cítí nevolnost v ústech: i snídaní není už nic jiného, jen aby se ošidil žaludek. Lida, Lida – i ta by zasluhovala jiného živobytí. Aby měla dost: kup a vař a písničku zazpívej! Ale místo toho: papíry! Co je to jiného, leda roztrhané flajstříky, které třeba hodit do větru? A v nespořádaných úlomcích Kubových se znovu zatřepetal pomačkaný papírový hadřík, který dostal od Obervové. Podejte pomocnou ruku – on, Kuba, má podávat pomocnou ruku, on, mizerný vachtař, který nemůže pomáhat ani svému plačícímu synkovi? A přece ho přitahoval z nesmyslných slov zvláštní, rozkazující pohled, právě proto, že mu rozumět nemohl a že se mu chtělo smát. Tak jak kdysi šel k ní – ještě před vojnou – tenkrát, když chtěl grunt zapálit – hojhoj, ještě teď cítí rány do hlavy a vzteklé chňapnutí četníkovo. – Jak mu před tím povídala Obervová? Přijďte, Jakube, často ke mně, přijďte jako domů –

Tolik je to roků … ale Kuba věděl už sám o sobě, že zítra půjde k Obervové.

628$

XXII

Selský grunt, kdysi obervovský, stále široce sedí u cesty a vysoký štít se pyšně zdvíhá nad zahradou.

Dnes ještě pyšněji než kdykoliv jindy: je pánem, je pánem.

Kuba buší na zavřená vrata; grunt se podobá pevnosti, jež se ohradila náspy a nevpouští nepřítele. A nepřítelem je každý, kdo chce něco vzít.

Ale Kuba nechce vzít, ba vlastně ani sám ještě neví, proč jde znovu do gruntu, jenž mu byl už v životě osudný: přitáhl ho kousek papíru, pomazaný nesmyslnými výzvami.

Oddychuje, pot si utírá a mračí se, unavil se dlouhou cestou a zmrzačená noha bolí.

Ho – otevřte přece, lakomci, co stavíte mezi svou spokojenost a cestu široká, těžká vrata, abyste jenom zeslabeně slyšeli, jak se žije za vojny!

Konečně se otevřela malá vrátka; čeledín, rozsochatý a poďubaný ošklivec, vystrčil hlavu. Ale Kuba už hůl pevně vstrčil do otvoru dvířek a postavil se na dvůr.

„Co se tu tlačitě?“ křičel čeledín. „Člověku bystě pomaly hlavu rozbil.“

„U pana Bernata su beztak všeci hluši, že stě se naučil tak křičeť a že se tak dluho musi na vrata buřiť,“ ušklíbá se Kuba a klidně slova rozhazuje.

„Kdo je hluchý, na to se vas něbuděmy ptať – a dobrému člověku dycky vrata otevřemy.“

„Škoda že už neni roboty na panským, jak bylo za starých časuv – vy bystě měl slavné živobytí.“

Ale pak, jak by Kubu omrzelo škorpení s nevlídným čeledínem, odvrátil se od něho a pozvolna si prohlížel dvůr. Znal ten široký kus ušlapané země, znal kůlnu a stodolu, znal okna, zahradu – vedle stodoly je vůz na cestu připravený – a hle, u kůlny ještě ta kravarka, co ho loni tak velkopansky přijímala, ale už vytáhlejší, ženštější – ale vždyť se i na ni Kuba pamatuje, na děvuchu s tenkým

629$

hláskem a rozcuchanými vlasy. Zametala dvůr – a to snad pan Bernát vzácné hosty čeká? A vtom udeřil mocně z otevřených oken kuchyně dráždivý úder vonné páry … maso, které se smaží, nemůže být o tom pochyby … a Kuba bezděčně vtáhl do sebe masné, příjemné zavlnění.

„Co chcetě?“ zahučel čeledín.

„K vam na besedy sem něpřišel,“ s posměvačným klidem odpovídal Kuba, „ale tam ta princezna, co u kůlně zaměta, se na mě myslim pamatuje, te se zoptam.“

„Co se budětě ptať?“ uraženě hlavou pohodil čeledín. „Hospodařa hledatě? Rači se hned dajtě na zpatečni cestu – čeka jakési pany a něma dněs kdy.“

„To stě mi ani němusel povidať, že pan Bernat čeka pany,“ ušklíbl se Kuba, „muj nos je dobry posel a spěš mi to oznamoval ež vy – ,“ a znovu vtáhl do sebe masnou vůni.

„A esli chcetě kupovať, řeknu vam hned popředy: my nic něprodavamy a nědavamy – ,“ udeřil ho povýšenou větou čeledín.

„My nic nědavamy a nic něprodavamy,“ posměšně opakoval jeho přízvuk Kuba. „Ale němějtě strachu, milostivy pane, z vašich stodol muku ani obili sem něpřišel kupovat.“

Vtom už se přitáhla k nim kravarka od kůlny a vyjekla tenkým výkřikem, jak Kubu poznala.

„Vidiš, šumna děvucho,“ zasmál se na ni Kuba široce a důvěrně, „nězapoměl sem na tebe a za rok sem se na tebe přišel podivať. Škoda, namluvať se tě němožu, ale aspoň mi řekni, jak se dostanu k pani Obervove, a zaveď mě k ni.“ Řekl to jako rozkaz, ale děvucha rozevřela oči: „Ni, to nělza, to němožetě.“ A obracela se k čeledínovi: „Ten pan byl už loni u nas s pismem od Miry, hospodařoveho syna.“ Čeledín si pod nosem bručel lhostejné poznámky a odešel k vozu, ale kravarka mluvila překotnými větami: „Ani za desitku bysem vas němohla k prvni hospodyni zavést – je s ňu čim dale horši a zavřena je na kluč.“

Vtom se na zápraží objevil Bernát, v kabátě zřejmě ne—

630$

dělním, víc blahobytný pán než sedlák, rozložitý, vzpřímeny, s načesanými vlasy.

„Co je?“ sekl jen dvěma slabikami.

Hůl se rozpřáhla, krok, přisunutí; údery jsou těžké a nepravidelné.

Kuba smeká klobouk před Bernátem: „Němějtě za zle, pane Bernat, k pani Obervove hledám cestu.“

Bernát ho poznal, ale jeho řeč zůstávala velitelská, určitá: „Vy se jmenujete – aha, už vím, pan Sršáň … ale takovou návštěvu udělat nemůžete – „

„Ja bysem se o sve vůli něopovažil – ,“ Kubova pokora byla víc útočná než uhýbavá, „ale dostal sem listek od pani Obervove a pozváni, abysem přišel k ni – „

„Kdybyste dostal deset lístků,“ řekl Bernát důrazně, „nemužu vás pustit k ní. To přece není tajemství, že je těžko nemocná a na rozumu zatemněná. Je to velké neštěstí, které ji potkalo a které potkalo všecky nás. Musí být nad ní dozor ve dne i v noci – „

„Psala mi, že – ,“ Kuba zvýšil hlas, ale Bernát mu tvrdě vskočil do řeči: „A co od ní chcete?“

„Co od ni chcu – ,“ přicházel Kuba trochu do rozpaků. „Podivať sem se na ňu přišel, jak je zdrava – dyž mi zkazala a dyž ona i před vojnu dycky se mnu pěkně mluvila.“

„No – ,“ řekl neurčitě Bernát, ale rázem jeho řeč velitelsky zpevněla: „Půjdete na chvilku do jizby, pane Sršáň, přece nebudem o takových věcech mluvit na dvoře … A ty táhni, zvědavá kočko, tu není pro tebe místa,“ zamračil se na kravarku, jež se stále potloukala v nevelké vzdálenosti a lapala každé slovo.

Světnice byla široká, panská, ztemnělá, honosná. Stůl byl přikryt bílým ubrusem, ale jinak ještě úplně prázdný.

„Sedněte si, pane Sršáň,“ řekl Bernát s povýšenou zdvořilostí, „vím, že vám noha nedělá dobrotu a že po cestě ste se unavil. Nemáte hlad, nejed byste?“

Kuba rychle mluvil a prudkými posunky odmítal jídlo, ale Bernát už stál ve dveřích, široký a silný, zahoukl do

631$

kuchyně, dvě tři otázky, cizí šoupavé kroky a Bernát sám podával před Kubu talíř s masem a omáčkou. Pára stoupala vonná a sladká. Těžký, masný pach, jemuž už skoro odvykl, udeřil Kubu, že v prvním okamžiku pocítil dravčí hltavost i tělesnou nevolnost. Musil až oči přivřít, ale tím naléhavěji pronikala masná vůně do jeho chřípí.

„Děkuju pěkně, pane Bernat, ale ja němožu – ,“ vypravil ze sebe obtížně.

„Nemám rád dlouhé řeči,“ lehce se mračil Bernát. „Neškodilo by, trochu si promluvit … ale může být rozumná řeč o hladovém žaludku?“

„Němam hladný žaludek, obědval sem – bránil se Kuba, ale Bernát se díval jasně a určitě. Ten pohled poroučel. Ale síla jeho pohledu nedrtila Kubu tak jako dráždivý obláček jídla: už cítil přímo na jazyku teplo omáčky, chuť masa, vůni režného chleba. Ukrojil si kousek chleba, omočil a – najednou se až zlomil prudkým hladem, jenž byl mocnější než všecky úmysly a jenž neodolatelně propukl při prvních soustech. Ale cosi v něm bylo mocnějšího, naléhavějšího než hlad. Prudce se zastyděl za svou slabost, hlavou pohodil, zrudl temnou červení a odložil vidličku.

„Něbudu,“ řekl chraptivě, „už sem po obědě.“

„Přijde vám chuť za chvilku,“ řekl Bernát klidně, jako by se vysmíval, „ale je to škoda – co je po jídle, když zchladne?“

Posadil se přímo proti Kubovi, díval se na něho upřeně a pak pravil s pevnou uvážlivostí: „Vidíte – dospělý člověk se může dohodnout bez křiku a v nejlepší dohodě.“

Nespouštěl z Kuby očí, ale i v Kubovi vykřikla vzdorná nebojácnost a zaťal své dravčí oči vášnivě do široké, zbrázděné tváře sedlákovy.

„No – ,“ mávl po chvilce Bernát rukou, „neskončili sme ještě řeč o nešťastné sestře. Její osud neseme všeci bolestně – přece sme ze stejné krve – ale dnes se už nikdo nemůže šálit zbytečnými nadějemi: ona se nikdy neuzdraví a nikdy se v její ubohé hlavě nerozsvětlí.“

632$

„Ale nemohlo by byť – ,“ řekl Kuba urputně a temně, „že takový člověk mluvi rozumnější řeči, ež sobě my myslimy, a že jasněji vidi i to, na co je obyčejny ludsky zrak slabý?“

Hodil proti Bernátovi věty, jež mu zůstaly z hovorů s Šugarem a Kavendou.

Bernát se lehce usmál: „To musím vědět já dobře: žiju s ní dlouhé roky pod jednou střechou. A nejen já, doktoři. Měl sem jich už u ní hodně, znamenití chlapíci to byli, ale řeč jejich byla pořád jedna: Náš svět není její svět a nikdy nebude.“

„A přece i napsať uměla pani Obervová pěkné pismo, že člověkovi ež úzko zabylo,“ odpověděl Kuba obmyslně.

„Pane Sršáň, i já sem cítil často úzkost z jejích řečí, ale věřit mi můžete, že nebyly to zdravé řeči. Možná, že ste lístek dostal, ale je to stejné, jak kdyby osmileté děcko vám lístek poslalo. Kdo by na dětské řeči váhu klad? A ona není nic jiného než staré á nerozumné dítě. Ubohé, nešťastné dítě. Nemá práva ani o sobě rozhodovat, soud ji už dávno zbavil toho práva a já sem jejím opatrovníkem. Co od ní chcete, řekněte mně – jiné cesty není.“

Kuba v zahořklé zlosti polykal sliny a opakoval podrážděněji: „Podivať sem se enem přišel… dyť jeji neščesti tež se mě dotyka – byla na mě dobra, ešče před vojnu mi dycky mluvila, abysem často k ni chodil – „

„Necháme už nadobro na pokoji to, co bylo před vojnou,“ přeřízl mu Bernát jeho řeč ostrým důrazem. „Co bylo, stalo se – těžké kamení na to hodíme. Ale nemyslete sobě, že sem vaším nepřítelem a že mám proti vám zlost. Dyť sem přece vaším dlužníkem, že ste přines psaní od našeho Miry – šak sme už dostali za ten rok pár lístků od něho, dobře se’ mu daří a je v bezpečí – ale ani to vám zapomnět nemůžu, že ste tenkrát od nás utíkal tak zbytečně – „

„Ja něchcu nic, ja od žádného nic němamim,“ mračil se Kuba.

„Ale to se ví, že vás nikdo nepodezřívá z vykořisťování,

633$

že chcete a mámíte,“ usmál se Bernát skoro až vlídně a laskavě. „Od nás nechcete nic a také od mojí sestry, Obervové, nic – „

„Ani od ni sem nic němamil,“ vyjelo z Kuby drsně. „Ona sama mi raz pravila, že i do Ostravy pujděmy k notářovi. Před vojnu to bylo. A včil mi psala, že na mě nězapomeně.“

„No – ,“ rozkašlal se Bernát a prudčeji poposedl. „Vidíte, sám se sebou máte těžkosti. Nemáte o sobě jistoty. Nechcete, a přece – to je dycky těžká věc, když člověk neví, co chce – „

Obrátil se zpříma proti Kubovi a mluvil k němu otcovsky a vítězně:

„Pane Sršáň, taková řeč k ničemu nepovede. Nejsme malé děti a na schovávanou si hrát nebudem. Jedno je jisté: že do Ostravy k notářovi s mou sestrou nepůjdete. Už sem vám pravil: já sem jejím opatrovníkem. Ona by nemohla jet k notářovi, jenom já. Ale to, pane Sršáň, řekněte si sám upřímně, by bylo největší bláznovství. Že nebožtík Oberva kdysi … ale nad jeho hrobem víc než pětadvacet roků roste tráva, svět se změnil a na staré věci se dávno zapomnělo. Obervovský grunt patří celý mojí sestře, a dokud žije, ani jediné cihly z něho nevydám. Myslím, že vidíte jasně a že nebudete čelem do zdi bít: myslíte, že máte aspoň tolik práva na obervovském gruntě, co se za nehet vejde? Máte jaký papír, jaké potvrzení?“

„Je papir všecko?“ zabručel Kuba.

„Je, je. Věřte mi to, mám už sivé vlasy a hodně sem ve světě zažil. Nemanželské děti – bože, tisíce jich ve světě pobíhá! Ne, ne, nikdy nebudete nic pobírat z obervovského gruntu – Já to nedovolím a soud to nedovolí! Svět stojí na pořádku – pravda, je vojna a vypadá všecko, jak dyby se svět do nepořádku propadal. Oh, uvidíte – až bude po vojně, zase se svět ke starým pořádkům vrátí!“

„Němože vratiť,“ zapáleně vykřikl Kuba, „němože, bo by to byla nejvěči křivda na tych, co byli o všecko připraveni!“

„Za nepořádek netrpěli. Dům nevystavíte na blátě a na

634$

močále – a svět musí mít základy! Takový grunt je též základ – dosud ho držím silno ve své ruce – a nepopustím!“

Jeho rysy ztvrdly v nepřípustnou pýchu, ale to netrvalo dlouho; široký úsměv mu sedl na tvář a řekl skoro šprýmovně:

„Do jakých věcí sme se pustili! Nakonec bysme svět chtěli převrátit a nový postavit! To už my ne – leda naše děti – a o tom mám velké pochybnosti. A vy máte děti?“

„Mam, synečka, budě měť dva měsice – ,“ řekl Kuba neochotně.

„Vidíte, ani sem nevěděl, že mluvím se šťastným tatínkem,“ pravil Bernát s kamarádskou důvěrností. „S tatínkem se nesmí mluvit zhurta a nesmí se utlačovat. Poslouchejte, pa“ne Sršáň, vždyť já nemám v žilách tyranskou krev. Sedlák ani za vojny není vydřiduch – a když se najde takový, dva, tři – tucet – co je to proti stům, kteří neztratili srdce! I sedlák musí žít, rekvizice jsou den ze dne horší, člověk musí občas i pány podmazat, aby mu nevytáhli poslední kilo rži! Od sedláka dostanete trochu živobytí – od jednoho lacino, od jiného za větší peníze – a kdyby se našel i takový hrtaň a chtěl ubrusy, prádlo a bůhví co se klepe o takovém vydřiduchovi – no tak, dostane se za ubrusy – ale od pánův nedostanete nic, ani kdybyste krev cedil! Rekvizice je rekvizice a přestává pláč, naříkání, prosby !“

Jasně se usmál; tak se směje rozumný člověk nad směšným dětským blábolením.

„Sedlák – ,“ řekl důrazně a poučujícím tónem jak ve škole, „nesmí být z těsta; sedlák je základ a na něm se staví. Má sedlák – mají i ostatní – je ožebračen sedlák, i druhým žaludky naříkají. Svoje nepopustí, ale po cizím nebaží. Ať je vojna, ať se vykřikuje za lež to, co bylo ještě včera pravda – věřit mi můžete, pane Sršáň, jak na evangelium: zase se bude na sedlákovi stavět nový svět – „

Kuba neodpověděl, mračil se a nenávistný pohled vrhal

635$

pod stůl.

„Bude se stavět,“ ještě zesílenějším důrazem odporoval Bernát tomu nenávistnému a nedůvěřivému pohledu, „bude se stavět – a příčina je očitá: sedlák se přivázal k zemi, nemůže se od ní odtrhnout, je stálý a musí zůstat stálý … ale kdekdo jiný, stejně řemeslník, jak dělník a člověk s perem za uchem se proměňuje a pohybuje … je dnes v Ostravě a zítra ve Vídni – „

Shovívavě přehlížel vrásky na snědém Kubově čele, ale najednou změnil hlas a pokračoval zrychleně, lhostejným a kupeckým hlasem: „Ale víte, pane Sršáň, nechtěl bych vás trápit takovými řečmi. Já vím: krajíc chleba a kilo mouky je za vojny chytřejší věc než nejslavnější výklady. Mrzí mě, že ste se na jídlo ani nepodíval, ale možná hlad nemáte. Dobře, přišel ste – pravda, hodně pokdy nemám, ale takovou věc můžem vyřídit zakrátko: dám vám mouky, celý měch mouky režné a půl měchu žitné, na chleba i na koláče – „

Kuba rozvírá oči a je zmaten, ale Bernát mluví rychle: „Čeledín vypravuje vůz, má jet do Ostravy. Svezete se a on vám mouku zaveze. No a – však není všem dnům konec. Přijdete za čtvrt roku, za dva měsíce: dycky se u nás cosi najde, trochu krup, fazole, špek, ovoce. Nemám srdce z kamene a sám mám jenom jeden žaludek.“

Kuba měl divný pocit: jako by ho jakási ruka v měkké rukavičce neodvratně tlačila pod stůl. Panská řeč Bernátova vyskakovala nad jeho hlavou, ale nemohl se jí ubránit. Řekl jenom rozpačitě a zmateně: „Němožu kupovať, peněz němam a na cely měch sobě ani trufať němožu.“

„Řek sem vám, že Čekám na peníze?“ nesla se Bernátova řeč klidně a sebevědomě. „Ne, řeknu vám to rovně: ani halíř nevezmu, ani halíř mi nebudete dlužen. Já vám nic neprodávám, já vám to dobrovolně dávám.“

Potom se upřel do potemnělé Kubovy tváře přísně a velitelsky: „Nic za to nežádám, ale malý lístek mi musíte podepsat, malý lístek kvůli pořádku.“

636$

„Jaky listek?“

„To, co sem vám pravil: že vám tu mouku dobrovolně dávám a neprodávám, že si to neodvezete ze svého jako výslužku, ale z mého jako dar.“

Kubovy černé oči prudce zamžikaly. Nerozumí té řeči dobře, nedůvěřuje silnému sedlákovi. Není v tom úskok, aby ho chytili do pasti a potom se mu vysmáli?

Ale Bernát už z přihrádky vytahuje kus papíru a črtá naň velikými, ostrými literami. Kuba sleduje jeho ruku, písmena rostou, velcí, hroziví vojáci, kteří se dávají na pochod.

„To přece můžete podepsat,“ směje se Bernát.

A Kuba těžce slabikuje: „Prohlašuji, že si nemohu na majetek paní Albíny Obervové činit žádných nároků ani nyní, ani v budoucnosti, a že to, co jsem dostal jejím jménem z jejího gruntu, stalo se z dobré vůle a z obdarování.“

Prohlašuji, prohlašuji – ale věta je divně zamotaná, písmena jak kdyby vůbec smyslu nedávala a roztančila se po archu. A není to napsáno nějakým cizím, nadobro nesrozumitelným jazykem?

Pohled Kubův je bezradný. Jiskry se rozskákaly před očima a mezi ním a šedivým sedlákem je nesmírná propast. Desatero očí se mu najednou navalilo na hlavu: lístek Obervové se třepetá, má jej v kapse, má jej, písmena svítí jak krvavé pochodně. Nezapomínám a nezapomenu – hlasy jdou z hrobu. Bílé, rozcuchané vlasy se kmitnou a rozšířené, vytřeštěné oči zasvětélkují. Blouznivé, pomatené oči jsou to: jenom Lida má pořád jasné a rozumné oči. Silné, strašně silné oči. Ale syneček jeho v kolébce naříká; tenký pláč proniká do srdce jako nejostřejší nože. SlyŠí ho jasně, jak kdyby za stěnou hořekoval, slyší tichý a konejšivý hlas Lidin: „Neplač, synečku, něnařikaj, kvítečku – „

„Vlastně, když se to vezme kolem dokola,“ řekl do jeho zmlknutí Bernát střízlivě, „bylo to zbytečné, že sem lístek psal. To je jasné, jako boží den, že já dávám obdarování, ale ne z povinnosti. Ale člověk se už tak naučil schovávat pa—

637$

pírky a žádat kvitance.“

Kuba ho neposlouchá, bere péro do ruky těžce, jak kdyby perlík zdvíhal, potěžkává je, bradu vysunuje … a najednou prudce namáčí, až inkoust vystříkl několika kapkami, a rázem načmáral pod Bernátovy řádky strašlivý klikyhák. Ale možno jej přečíst, i když jsou písmenka znetvořená jako jeho noha, a nemůže býti nejmenší pochyby, že na archu je napsáno: Jakub Sršáň.

Potom si hluboce vzdychne a utírá si pot s čela.

„No tak,“ zasměje se Bernát už zase kamarádsky, „jaké dlouhé komedie? Ráz, dva – pár písmenek – nemáte beztak jméno dlouhé – a za zbytečným dohadováním se udělá puntík.“

Hned potom vstává ostře, ale ne překotně; jde pevně, je ve svém.

A Kuba se také zdvíhá, beztak už židle pod ním začíná hořet, po klobouku sahá, přitahován a pozdvižen mocným vypětím Bernátovým.

Cítí, že v té panské jizbě zbohatlého sedláka nemá už co dělat. Tam pro něho není místa; je to jizba silného, bohatého člověka, který ví dobře, co chce.

Ale Bernát už hlomozí na chodbě a mezi zuby drtí nadávku na čeledína.

„Francku, lenochu stoďábelný!“ švihne až na dvůr.

A odkudsi od stodoly se klátí poďobaný čeledín, je na cestu připraven, bič drží v ruce, koně má zapřažený.

„Počkej, eště něco povezeš!” úsečně nakazuje Bernát na dvoře. „Toho pána svezeš a trochu živobytí na vůz naložíš. Hni se přece, už se ti nohy k zemi přilepují!“

čeledín nezřetelně hučí, oba se ztrácejí, temné hlasy zvnitřku odkudsi od půdy – a už ošklivý rozsochatec se prohýbá pod pytlem, z něhož ve slunečním světle vyletuje bílý obláček. A když je pytel na dně vozu a čeledín mizí podruhé, nezdrží se Kuba: křečovitě se usměje, velká ústa roztáhne, ale pomalu, laskavě pohladí pytel s drahocenným obsahem.

638$

Čeledín vleče už druhý pytel, menší a za ním jde Bernát a má v ruce nevelký převázaný pytlík. Řeč jeho je přitlumená, trochu zjihlá: „Vzpomněl sem si, že ste mluvil o dítěti, že máte syna. No – aby se ani na něho nezapomínalo – posílám mu míšek krupice, přijde mu vhod – „

Oprašuje si zamoučený kabát a bez příčiny trhaně se zasměje.

Kuba rudne, oči má nepokojné, bloudí jimi po ušlapané zemi, nezřetelně děkuje. A je mu volněji, že už může sedět na voze, nad moukou, vedle čeledína. Ale pytlíček s krupicí nechce uložit pod plachtu; drží jej na klíně velmi pozorně, jako by se každou chvíli měl rozbít a rozsypat. Je to pro synečka, pro jeho synečka, který možná už zase naříká – a což, nerozumíte, proč nechce dát krupici z ruky?

Smeká klobouk, Bernátův výkřik je jasný, určitý, čeledín zapráskl bičem.

Už se pohnul vysoký štít obervovského gruntu, zelenou plochou se rozestřela zahrada se starými stromy a barevnými skvrnkami květin, nový grunt a přikrčená chalupa … lidé jdou, vozy přejíždějí, domy kývají… a slunce svítí, slavné, letní slunce –

Vůz rachotí a kola pravidelně skřípají v tvrdohlavé písničce, čeledín pokřikuje, ale Kuba se s ním do řeči nedává. Nemohl by ani, neví, co by mluvil, neboť hlava se mu točí a myšlenky má v klubko zamotány. Tak je tomu, jak pravil Bernát: má sám se sebou těžkosti, nemá o sobě jistoty, neví, co chce a co má odhodit –

Ale mouku veze, režnou na chléb a žitnou na buchtu! Lida otevře oči: Co to, Kubo, neseš, za co jsi moh tolik mouky koupit? Kuba se zasměje a možná, že v jeho smíchu bude trochu trpkosti: Vidíš, Lido, i chromý Kuba umí nakupovat! Ale nakupoval to draho, ženo milá, děvucho rozumná, těžko platit musel, sebe prodat, sebe! Anebo jenom plané strašáky, co se v hlavě ulíhly? Směšné nápady, jak když děcku napadají myšlenky? Za kousek papírku, vlastně za pár písmenek! To je přec divné, že člověk dostane víc,

639$

když napíše své jméno, než kdyby desítku na stůl roztáhl – své jméno … a má to jméno jakou cenu?

Vůz jede a domy pomalu ubíhají, slunce svítí, lidé jsou na chodnících. Oči Kubovy si jich nevšímají, není to nic jiného než několik přecházejících skvrn. Ruka, která sevřela pytlík s krupicí, už skoro křečovitě ztuhla. A je to sen, který se pravidelně pohybuje.

Ale sen se najednou trhá, vůz ostřeji zaskřípe, čeledín vzkřikne a vůz se zastavuje. Tu teprve otvírá Kuba oči a procítá: u koní stojí strážník, ramenatý a starý chlap, červený v obličeji, s kartáčovitým knírem, s důstojně vypjatou hrudí.

„Co vezetě?“ usekne čtyři úsečné slabiky.

„Eh, nic, co bysem vez?“ odpovídá čeledín mrzutě a nejistě.

Ale policajt se už naklání do vozu a odkrývá plachtu. Hlehle – dva krásné pytle, pěkně zamoučené!

„Komu to vezetě?“ zhurta zaútočí strážník.

„Moje je to,“ mračí se Kuba.

„Moje – jak to, moje?“

„Kupil sem to, a draho sem to kupil.“

„Draho nědraho, to sem se vas něptal – matě na to listky, matě povoleni?“

„Dyž člověk draho kupi, dyž dušu pomaly za to musi dať, ešče potřebuje povoleni?“

„Člověče, spadnul stě z měsica, lebo stě přišel z Ameriky, že se tak hlupe věci ptatě? Něvitě, že už tři roky vojna trva?“

„Mam hladem i s rodinu umirať?“

„To není moja starosť – vyvažať se z jedné obce do druhé nesmi bez povolena! Buď mi ukažetě povoleni, alebo ani o krok dále!“

„Němam žadne takové handry,“ sevřenými ústy procedí Kuba.

„A kdo vam prodal? Vy – ,“ a to směřovalo k čeledínu – „kdo je vašim panem?“

640$

„A či se ja staram, komu co vezu?“ kroutil čeledín uhýbavě hlavou. „Poručí se mi, jedu.“

„Jake dluhe řeči!“ rámusí strážník. „Zahněte za roh a složitě měchy!“

„Němam kdy, jedu do Ostravy, musim byť navečer doma!“ mručel čeledín.

„Ale muku dale něpovezetě, za to vam ručím! Složitě ju pěkně, jak vam poručím!“

„Je to moja povinnosť, mam ja z teho jaky užitek?“ vykrucoval se čeledín.

Ale na chodníku se už zastavují lidé, utvořil se hlouček, jakási žena ve vybledkých a pomačkaných modrých šatech se přitlačila k samému vozu mezi strážníka a čeledína. Ostry výkřik rozřízne prosluněný vzduch: „Muka, muka, dva měchy muky!“ Hlouček se zavlnil, vztyčená ruka se pozdvihla, nesrozumitelný jiný výkřik a od chodníku se tlačí lidé stále těsněji k vozu.

„Moje je to, nědam muky, poctivě sem teho nabyl, draho sem zaplatil!“ posupně zavolal Kuba.

„Skladajtě muku!“ ostře vykřikl strážník.

Ale u vozu už bylo plno žen, vyhublé a kostnaté obličeje s dychtivýma očima se zarývaly do dna vozu, deset rukou sahalo po zamoučené pytlovině, popletené výkřiky se křížily a bily Kubu do tváře, jedna žena zatlačovala druhou a každá se chtěla dostat hodně blízko k drahocennému bílému prášku. A jako by se v té chvíli na neslyšitelný rozkaz otevřely všecky byty v okolí, hlouček roste, naléhá na vůz, vzájemně se svírá, šlape, odstrkuje, křičí, nadává si.

Kuba stojí na voze, těžkou svou hůl má zdviženu nad hlavou, temná jeho tvář je proměněna zuřivou nenávistí, oči mu svítí, holí mává, jak by chtěl po hlavách všecky bít, ježatého strážníka, poďubaného čeledína i hladové kostnaté ženy.

„Moje je to, moje – !“ přiškrceně vykřikl a rozehnal se holí, aby chránil mouku. Ale v zlomeném oblouku narazil neobratně na pytel a hrot se zaryl do látky; tenký prachový sloupek vytryskl za holí. A už jedna ruka drala se k otvoru,

641$

kostnaté a žlutavé prsty rozdírají otvor v pytli a vytrhují půl hrsti bílého živného prášku –

Strážník křičí, pak hvízdá, ale jeho hlas zaniká ve víru a zmatku, v nadávkách a výzvách, je zatlačen v klubku, jež jím zmítá a cloumá, v hladové dychtivosti robotnických žen, jež se ženou za kořistí.

„Něblaznitč, slizajtč z vozu, bo ešče ani hlavu domu celu nepřivezete,“ hučí čeledín Kubovi, a ten víc padá na zem, než sestupuje, s holí nad hlavou, odstrkován chumlem stále rostoucím, šlapán a bit beze smyslu. Jak byl přitlačen na chodník ke stěně domu, jest už v nejbližší minutě zapomenut. Stojí, k drsné zdi se tlačí, noha ho bolí, slunce mu svítí do očí – ale jedna ruka je křečovitě sevřena a ta se nerozevře dřív, dokud ji sekyrou nerozštípnou, v ní drží pytlíček s krupicí, pro něho, pro synečka –

A zatím čeledín, aby se zachránil sám, vyzdvihl zespodu pytel a ještě víc jej podával napospas ženám. Rozsvícené oči zahořely nad vystouplými lícními kostmi a zprahlá ústa nesmyslně křičí. Strážníkova uniforma se ztrácí v pohyblivém víření a nad ženami i nad jeho helmicí se nese bílý poprašek, rozsypaný z roztrženého pytle. Jedna žena rozhrnuje zástěru a nabírá hrstí mouku, jež se trousí na zem špatně upevněným cípem zástěry, jiná vysoko vyzdvihuje sukně a natřásá si do nich bílého prachu, šátek s hlavy si shrnuje … a každá chce urvat aspoň trošku, aspoň několik hrstí, vždyť je to zadarmo, bez lístku, beztak od nějakého keťasa, který za drahé peníze koupil, aby ještě za dražší prodával. A dvě tři šťastné, které si nahrnuly mouky do zástěr a do sukní, utíkají spěšně k domkům, utíkají s přikrčenými rameny, rozcuchané, rozedrané, utlučené.

A nachýlený pytel se sesunul úplně přes hranu vozu, postrkován a trhán desaterýma rukama, a těžce dopadal na zem, na chvíli jen zastavován lačnými prsty. Ale prsty neudržely jeho váhu. V prachu silnice leží pytel, prsty se zmateně noří do bílé záplavy, berou a hned zase ztrácejí, oblak stoupá nad hlavami nachýlenými nad zemí, nad rukama,

642$

jež se zmítají, nad křičícím a ochraptělým strážníkem.

A už nové ruce sahají do vozu, vytahují druhý pytel, menší, přitahují jej k sobě, aby se vzápětí dostal na druhou stranu, zmítání lidského roje, křik, nenávistné nadávky; pytel už je také na zemi, pohybuje se k druhé straně chodníku, tři ženy leží na něm a tisknou se k němu tělem, jiné klopýtají a vyzdvihují cizí hlavy za rozcuchané vlasy – tam dole, tam na zemi, je bílá mouka, to není ztuchlý a plesnivý prach, který se dostane v prodejnách na lístky, to je vonná, sladká, radostná mouka, dýchá z ní pole a jasná mlýnice a nacpaná stodola. Aspoň trošku, upéci z ní placku, kus koláče, pro chlopa, který musí každé ráno na šichtu, pro žluté děti, jimž se prsíčka propadávají.

Kuba je osamocen. Lidé jsou na pravé straně vozu, v rozprášeném moučném sloupu, u zmačkaného, pošlapaného, pošpiněného pytle, to jsou lidé, co křičí, co se bijí, rvou si hrsti mouky a rozsývají ji do prachu. A Kuba oddychuje, před očima má červenou mlhu, ale prsty jsou zaťaty: nepustí, nepustí pytlík s krupicí.

Nikdo si ho však nevšímá. Čeledín pochopil, že je svrchovaný čas, aby se ztratil; trhl prudce koňmi stranou a dozadu, kde byla ulice uvolněná, řval vzteklé nadávky a výstrahy, ještě dvojí couvnutí, vůz zaskřípal, jak by se měl rozlomit, ale to už se lze obrátit a jet zpátky k obervovskému gruntu, k sedláku Bernátovi.

Ale ani za ním nikdo nepospíchal. Poplašený hlas strážníkův přivolal pomoc, dvě helmice tvrdě se zablýskaly v slunci, chumel lidí je násilně roztržen, vysoké zaječení několika hrdel, nesouvislý křik …

Tu se teprve vzchopil Kuba Sršáň. Rozevřel kabát a přikryl si pytlík s krupicí. Ale za chvíli ji tiskl křečovitě jako dříve a zahnul do vedlejší malé uličky.

Křik a nadávky slyšel ještě dlouho, ale tlumeněji a tlumeněji.

Za hodnou chvíli se zastavil udýchán, zpocen a unaven. Mezi zuby rozdrtil polohlasité zaklení.

643$

XXIII

Tramvajový vůz řinčí a skřípe, pohlcuje přitlumený hovor, chytá do okenních tabulí sluneční světlo.

Kuba Sršáň jede do Ostravy. Musí tam jet, musí, nemá-li se zalknout.

U okna sedí, hůl v ruce, ale lidé a domy, ulice a komíny ho nevzrušují: je to divadlo pro něho už příliš časté a zevšednělé.

Vedle něho a proti němu se baví lidé, ženy naříkají, drahotu počítají, ale v druhé třídě jsou jenom dvě paničky; sedí povýšeně, vypjatě a tváře mají jako namalované sochy.

Všecko to se Kuby dotýká jenom povrchně; naříkejte, že je v marmeládě písek a že ze shnilého špeku se děti celou noc svíjely! Naříkejte, že je už poslední košile roztrhaná a že na podešvích máte kousek dřeva, aby se kůže ušetřilo! Naříkejte, že z konzerv, esencí, plesnivého zelí máte pořád červená kola před očima!

Kuba chvílemi až věří, že to všecko musí být. Kotel se musí zahřát a přehřát, aby praskl.

Ale už praská, praská.

Jedné trhliny třeba a ani se nenadějete: starý svět praskne, starý svět s vojnou a mordováním, hladem a vydřidušstvím, nespravedlivostí a tyranstvím.

Jedné jiskry třeba a oheň bude hořet: všecko je přichystáno, aby slavně plápolal.

To Kavenda mu zarazil hřebíky do hlavy předevčírem a Kuba chodí už druhý den jako opilý. Zasměje se, promluví o zbytečných věcech, ale myšlenky jsou rozházeny.

Jistotu chce mít, jistotu!

S Kavendou seděl na starých haldách, na rezavé zemi, postříkané ubožáckou trávou. Je po šichtě, měl by si lehnout, ale nelze spát, slunce bije do očí a žaludek pořád ošizený bolí i ve spánku. Vykradl se z červeného domku, ze zatmělé a smutné ulice, pryč z města a pryč od lidí! Kavenda mu často do uší hučel, aby přišel k němu do Lipiny,

644$

karty si zahrát, o světě si promluvit. Ale Kuba se vztekle zamračil, podrážděn a udeřen, a vypjal hranatou hlavu. Řekl Kavendovi jasně a poctivě, aby ho nikdy do Lipiny na besedy nezval. Do Lipiny nepůjde nikdy, i kdyby ho na zlatém kočáře chtěli vozit, do Lipiny, kde – Ale nedopověděl zlobné pokračování, jenom si rty kousal, daleko odplivoval a nakonec rukou pohodil, jako by odhazoval grunty a pole i odpověď na dotěrné Kavendovy otázky: byl v Lipině, byl v obervovském gruntě, mluvil s vdovou, ukazoval jí lístek?

Nešel do Lipiny, zatoulal se nad Ostravicí, sedl na kopeček černé hlíny, plné struskových odpadků a červeného kamení, mezi zvětralé balvany, vyvezené z hutí a zvolna se rozpadávající. Pod ním se Ostravice klikatí, je špinavá, žíhaná lesklými prameny, jak nese v sobě ještě stopy soudržných žíravých mastnot, se smutnými neupravenými břehy, kde se za neduživým vrbovím nesměle zdvíhá pár stromů. A vidí na slezskou stranu, vidí šachty a těžní klece, vidí uhelné haldy, natlačené domky, kostel, na obzoru stín odraného lesíka.

A ďasví jaký má čich Kavenda, že ho našel i na haldách. Prý není doma co robit a usnout nemůže. Poslouchat, jak roba lamentuje, už se odnechtělo. A tak se smýká u Ostravice, po haldách přešel a zdaleka Kubu poznal. Pravda, pravda, je starý, ježatý, ale má oči, co do dálky vystřelují.

Tak sedí oba dva v řídké trávě, nohy na zvětralém kamení. Tisíc kroků od nich most se staví, lidé se hemží, zajatci jsou to a robotují zadarmo, za trochu ošklivého žrádla, po kterém umírají. Kuba nemůže od nich oči odtrhnout: nejasně slyší údery, tence postřehne vrzání a skřípání, ale postavy vidí jak v obrázkové knížce: ten veze náklad, jiný kope, třetí nakládá hlínu. Nad nimi na lešení jakýsi poháněč stojí, jistě řve, i když není nic slyšet: rukama rozhazuje a klátivě pobíhá. A tu on, Kavenda, co chce každé věci dobře rozumět, začne rozrývat Kubovu hlavu. Nedělá to schválně, ani neví, že Kubova hlava hoří a k prasknutí se

645$

napíná – ale jenom tak vypravuje třesky plesky, aby se řeč nezastavila a on pobavil novinkami. Na zajatce ukazuje a potichu se směje; pospíchat si prý musejí, vždyť prý se proslýchá, že to s Ruskem praská, cara ztratili a generály poslouchat voják nechce, s vojnou už to slavné nebude a Prajz prý s rakouskými vojáky ruskou zemí protáhne, jak kdyby šel na zábavu. Hehe – Ruska se jeden bál a druhý na něho čekal. – A což – slyšel-li Kuba, jak to na šachtách vypadá, na slezské straně? Kuba hlavu zdvíhá a odpovídá: ví málo, ale na moravských šachtách se zavírá víc než jindy, sklepy v ratuze jsou naplněny k zalknutí, a přece to jsou jenom obyčejní zločinci (a Kuba má posměvačnou vrásku kolem úst), pro ty druhé je Opava a bůhví kam jinam je odvážejí. A Kuba se potom rozhovořil sám: o Šugarovi mluví, tátovi své ženy, to je takový divný člověk, napolo děcko a napolo hrubě moudrý člověk, střílet nechce a hříchu se bojí, ach, opravdu, někdy Kuba sám neví, či je blázen, či tak skoro jako svatý člověk; u vachkompaníe slouží, starý přihrblý táta, na šachtu ho přidělili, ale už zase sedí v kriminále: dva havíře hledal, jednomu ještě vzkázal, že už pro něho přijde, a to se ví, havíř ukázal mu hřbet a schoval se do sena či dokonce pod káď na zelí; druhý se zaryl kdesi na haldách a Šugar ještě na něho křičel, aby se nebál, že střílet nebude. To je divný člověk – co na to Kavenda povídá? A Kavenda chytrácky ježatou hlavou kroutí, že to je poloviční a vlastně celé bláznovství, sám sebe do neštěstí přivést a za druhého sedět ve špíně, o hladu, v nadělení vší – že služba je služba a povinnost je povinnost. Ale Kuba se mračí, oči mu svítí a hrdým slovem Kavendovo povídání odhazuje: tisíce takových Šugarů, a muselo by být brzo po vojně, a že proto má starého tátu rád, že nestřelil na robotníka a že je pro něho člověk víc než vojenský špinavý mundúr a kvér na špagátě.

Tu znepokojeně otáčí Kavenda k němu hlavu: hněvá se Kuba? Bůh sám ví, nechtěl ho urazit. Řeč se mluví a chléb se jí. A slyšel už o šachtách na slezské straně? Ať se podívá:

646$

nic se nedá dělat za vojny. Havíři zastávkovali prý a že fárat nebudou. Bajonety auf! a vojáci proti havířům. Ale křičeli, že smrti se nebojí a kulka je lepší než smrt hladem. A jak dlouho to trvalo? Dnes už prý se nestávkuje. Zase se točí kolo a v kleci sedí havíři, aby se spustili do země.

Ale Kuba věřit nechce: že by se poddali tak lehce, že by vojenský bajonet postrašil starého člověka? Vždyť havíři – kdyby chtěli, sami by starý svět převrátili. Dva tři odvážní lidé v první řadě – hojhoj, jedna šachta by se zastavila druhá, třetí, čtvrtá by šla za ní. Od Karviné, od Orlové, od Lazů. A jak by to přeskočilo na Ostravu, na Vítkovice – sbohem, páni, chystejte sobě kufry anebo začínejte jinou písničku: písničku o novém světě!

Kavenda se chytře, zkušeně směje: Kuba vždycky takové bláznivé řeči mluví. Jako podivočený synek, který vyletěl z tátových pracek. Druhý by ho ani neposlouchal a díval se na všecky strany: nečíhá policajt, nečíhá špicl? No, na haldy málokdy špicl zabloudí a on, Kavenda, ví, že je Kuba divočina, vzteklý, ale dobrý kamarád. To všecko jsou takové řeči, po kterých nic. Stávkovali havíři, ale jak dlouho? Nečetl Kuba veliké vyhlášky jak plachta, že se na havíře půjde s vojenským soudem? A ať o tom hodně nemluví, že se stávkovalo a do roboty nechtělo jít… o tom se smí jenom šeptat, a mezi dvěma dobrými kamarády.

A potom se rozesmál jako dobrému vtipu: dva tři odvážní lidé v první řadě! A kdo půjde za nimi? Staří plesnivci, co nemají nic ztratit, a takové poblázněné divočiny, které třeba pořád na ohlávce držet jak splašeného koně, takové divočiny, jak je on, Kuba. Ale kdo má ženu a děti? Hoho – to je jiná rozprávka! A Kuba sám: má ženu, má synečka – – požene se na vojenské bajonety a proti kulkám? A tak se řeč jenom do povětří mluví, je zbytečná, a člověk na takové řeči ani myslit nemá. Lepší věc by byla si zakouřit nebo popít. Kuba nemá? Ani žvanec tabáku? Když nelze kouřit, už se naučil ledaco hrýzt jak havíři.

A potom se naklonil ke Kubovi a kamarádsky mu vyklá-

647$

dal se svátečním zářením v rozrýpaném obličeji o svém nejmladším synkovi. Má dvanáct roků, a toho dá po prázdninách na študie. To se ví, že na německé, synek se hrubě dobře učí, německy mluví jak moravsky. A kdyby se ten synek stal kdysi pánem, nebude to lepší než křičet: hurá, hurá a vykládat, že bude nový svět? Hehe, Kuba se šklebí, ale pravda je svatá: vždycky budou páni. Budou do skonání světa, jak byli od nejstarších časů. A když budou páni z robotnických synků, nebude to v pořádku? Sednou si do teplého hnízdečka a nebude třeba do komínů mlátit a šachty zasypávat – –

… Kuba jde domů, v ústech má ošklivý pach, jak kdyby byl nejzkaženějšího jídla pojedl. Lida se doma dívá na něho klidnýma očima, vyptává se, zasměje se. Hlehle – už si zase zpívá, a je to veselá písnička, neboť syneček z kolébky vyvaluje velké, černé oči. Vyspal ses dobře, ty hlaváčku okatý, střapatý, budeš kdysi pánem … z milosti panské, nebo že –

Proč: nebo že – ? Souvislost věcí se Kubovi ztrácí a nemůže domyslit. Věc je spletitější, zamotanější, než myslil sám – a on byl zvyklý jasnému rozdělování. Buď černé, nebo bílé – rozseknout sekyrou na dvě polovice! Buď hříšný, nebo spravedlivý! Buď ďábel, nebo člověk!

Lida se směje: jistěže jacísi chrobáci Kubovi v hlavě straší. Její smích zahání ty černé brouky – tak se i smála smířlivým a konejšivým úsměvem tenkrát, když Kuba zachránil pytlíček krupice a když se dovrávoral domů sklíčen, nemluvný. Jen když přinesl krupici – i to stojí za cestu a za utrpení! Syneček přestane plakat… taková dobrá sypká krupička, jaký poklad!

Před jejím pohledem Kuba couval, když se vypravil do Ostravy. Zeptala by se ho a dost možná, že by ztratil odvahu. Má to smysl: vyzvídat, kdo stávkuje? Ať se podívá: syneček je zase zdravý, má čisté oči, vesele se dívá, potichu si pobrukuje –

…Tramvaj cinká a řinčí, úlomky myšlenek poletují

648$

v Kubově hlavě: Vysoká těžní věž se natyčila u samé cesty … ahá Šalomouna, rotšildovský majetek … Kola se otáčejí, v šachtě se robotí. U koksových pecí na Karolíně plameny vyšlehují, čpavý dým se valí, rudá záplava koksu vypadla z pecí, ostré proudy vody dopadají na červené těsto, jež syčí a černá. Dva robotníci jsou v kouři, v pronikavém syčení, v páře. Slunce je zalévá a prohlubuje jejich stíny.

Aussteigen, vystupovat! Kuba se prodírá ulicemi, hůl jeho se zdvíhá, noha se přisunuje. Kolik to lidí se tlačí na chodníku, brebentících i zamlklých, pánů i chudáků, polských židů a odraných vojáků. Dosluhujte, boráci – vysmívají se zbojnické Kubovy oči, spadne s vás mundúr, kus provazu máte místo pasu a smrdíte špínou a hladem.

Ale koho se ptát, co se děje ve světě? Na dveřích krámku jsou přibity noviny – ale v nich není slova poctivého, samé cigánstvo je v nich, pomatlaný a zašpiněný papír, aby chudobný člověk zůstal zaslepený a věřil, co mu vojenští páni před oči malují. Nekoupí si Kuba Sršáň novin, věčná škoda každého halíře. Ale tváře lidí jsou nesdílné a nevzrušené. Nelze z nich číst, že se kousek na východ chystá k velikému ohni? Ze z šachet vyskočí jiskra, aby zapálila široký kraj? Ne, ne – tam stará robotnická žena běduje, že se i na váze šidí. A starobylý rynk se nijak nezměnil; domy jsou stejně panské a nevlídné a radniční věž pohrdavě se dívá na drobné človíčky z výše své starobylé vznešenosti.

U mostu přes Ostravu stojí vojáci, ubozí, špinaví skrčenci. Házejí na sebe ostře vyrážené věty … bůh sám ví: baví se, či si nadávají ti maďarští vojáci? a jsou tak spálení nebo zamazaní?

Kubovi jsou k smíchu: ahá, to je proto, aby nepřišli ze slezské strany zbojníci! Hehe – ale až potáhnou tisíce, až se valit bude síla lidí, budou muset utíkat vojáčci s provazovými pásy nebo se okoupou v Ostravici.

Na řece hraje si slunce, jasní světelní hadi se kroutí na vodě a poskakují po černé, smrduté hladině. Kuba sestoupil k vodě; všecko je stejné, nic se nehýbe. Pět šest lidí

649$

lhostejně se klátí po břehu. Anebo hučí země v hloubce a uši ještě rachocení neslyší?

Najednou se Kuba vzpružuje. Před ním se k vodě naklání kolísavý člověk s hubenou tváří a převislým knírem. Neviděl už kdysi v životě takového člověka, pomalého, lhostejného? V hlavě se mu rozsvětluje: tenkrát, když přišel z vojny a šel poprvé do Ostravy, když seděl v hospodě a pil horkou vařenku, seděl s ním takový havíř. Vykládali si o světě a o vojně – a jak že se jmenoval? Marynčák, Marynčák?

Kuba vesele udeřil člověka na rameno: „Hej, stryku Marynčáku!“

Ale tvář, která se k němu plně obrátila, byla udivena: „To matě, člověče, divné moresy, že tak zněnadaňa do ludi mlatitě!“

I Kuba zrozpačitěl a nebyl si v té chvíli jist, koho má před sebou: „Něhněvajtě se, mam známého, je haviř a stě na něho hrubě podobny!“

Převislý knír se ironicky pohybuje: „To je možné, to je možné … naš zavodni dycky vykládá, že všeci haviři smy stejně banda, stejni lenoši a stejně zamatlani!“

„Tež haviř, tež haviř!“ zaradoval se Kuba.

„Haviř sem – ale esli se dobře pamatuju, Marynčak se muj tata němenoval,“ ušklíbá se hubená tvář.

Takový tón se Kubovi líbí; má rád lidi, kteří se i posmívat dovedou.

„A Marynčaka něznatě?“ ptá se živě.

„Eh, člověk je rad, esli zna ludi z jedne kolonyje! A včil je haviřuv na čerty: před vojnu byli to kupci, jini služili u krav, psali v kancelařu, ale včil všeci do šachet, kylof do ruky, k vuzkum, chcu vojnu služiť mezi uhlim – „

„Ja sem byl tež voják, mam odslužene, sem invalida,“ vypjal se Kuba.

„Ale to matě prašť jak udeř – vojna v zemi či na zemi – a je to jedno, esli řve štajger a inžinir lebo lajtnant – „

650$

„Ja vim: každý haviř je tež voják a vojáci skonča vojnu – jedni i druzi – „

„No – ,“ neurčitě řekl havíř, popošel několik kroků a nechával Kubu kousek za sebou.

Kuba ho doběhl: „Posluchajtě … chtěl sem se teho Marynčaka enem zeptať – stávkuje se ešče a budě se stavkovať?“

Havíř se k němu obrátil tváří: „To bystě přišel něskoro na pohřib! Stavka, stavka – už ani řeči neni o stavce!“

„A stavkovalo se – ?“

„To se vi, a jak!“ polo opravdově a polo úšklebně vypravuje havíř. „Slavna stavka to byla a myslili smy, že se svět převrátí! Raz, dva, tři, ani hyb, něbudě se robiť při plesnivých krajičkach!“

Ale najednou havíř zneklidněl a podezíravě zdvihl obočí: „Na co to všecko chcetě věděť?“

„Sem tež robotnik,“ řekl Kuba až vroucně, „a haviř a ten, co ve verkách robi, to je stejná bida a dobry kamarad!“ Havíř si potahoval knír a táhle se rozvykládal: „Ta stavka byla, jak když se gořalky napijetě a hladný žaludek … matě ji hlavu plnu a člověk by zpival, tancoval i do oken mlátil! A už to letělo z jedne šachty na druhu: stať, stať, něfarať!“

„A přece – „

„A přece,“ pokrčil havíř rameny. „Přišli vojáci a řeklo se: buděťě stavkovať v kreminale. Při řidke kaši vam i divočina přejdě. A buděmy vas řnuť, ež žive maso z vas odlitovať budě.“

„Ale přece,“ ostře vskočil Kuba do řeči, „takové tisíce haviřuv němožu postrkať do kreminaluv! Jake by to domy musely byť, jake sklepy! A jak by to dluho trvalo? Haviř uhli něnakope a už by fabriky musely stať, fabriky, co se v nich vojna připravuje, granaty a jine takové potvorstvo chystá, verky by se zastavily, co se krigsšify montuju – cely svět by se zastavil, vojáci na frontách by něměli čim střilať a řekli by sobě nakoněc: Něchamy to potěšeni gene-651$

ralum a keťasum, možu sobě z dluhe chvíle břucha provrtavať a v gazmaskach jak na balu tancovať – „

„No – řekl znovu bezvýznamně havíř a už mluvil jak na obranu: „To se dobře mluvi – ale řeklo se dale: Z kvartyruv v kolonyjach vas vykopemy, poletitě na haldy se pasť, nědostanětě ani kuska chleba, ani hrachu, ani omastku, aprovi – aprovizacija se vam zavře, pozdychatě jak hladné myši – – No – a jak začnu děcka hladem řvať a roby od božiho rana pyskovať, to člověk enem hlavu hodi – „

„A idě robiť,“ řekl Kuba ostře.

„Matě pravdu – a idě robiť. Vy bystě věděl inači cesty?“

„Ale tak budě dycky stejná bida a stejná otročina.“

Vtom se nahnul Kuba nad vyhublou havířovu tvář a mluvil překotně, vzrušeně: „Jednu stávku udusili, poprvni se lude zastrašili. Ale robotnici zkřiknu podruhé a to už něbudě žadne moci na světě, aby jejich křik zakazali. Od jedneho konca na druhy budě slyšeť ten hlas. Co pomožu bajonety; co pomože oficirska čapka?“

Tvář havířova byla bezradná.

„Vy se tak divně vyptavatě, jak dybysem stal před sudem,“ řekl pomalu a neochotně. „Člověk dněska musi byť opatrný na hubu a něrad bysem skrz vas do něščesťa přišel/1

„To něpřidětě,“ zasmál se Kuba.

„A stě doopravdy robotnik?“

„Mam vam na to přisahu složit?“ mluvil Kuba už jako šprým.

„To němusite – ale podivajtě se, zaplatiť možete a počastovať – posadili bysmy se a o jiných věcach promluvili.“

Z klikaté uličky vykřikla hospoda, malá, špinavá s otlučenými vrátky, s ošlapaným prahem. Z dusného a temného vnitřku falešným lkáním zavolaly housle a opilý hlas zpíval přerývaně písničku.

Zahořklý puch udeřil k nim těžkou vlnou.

„Pujdětě?“ doléhal havíř.

652$

Kuba pohodil rukou a vstoupil první do hospody. Jakési děvče s rozcuchanými vlasy a svislými ňadry, v ušpiněné, ohmatané blůzce vskočilo jim do cesty.

Kubu najednou až bodlo: Kdyby to tak byla Frantina, sestra jeho!

Až horko v hlavě pocítil. Ale mýlil se, byla to zvětralá a rozrytá tvář docela cizí. Nikdy v životě té kelnerky neviděl. Zmýlil se, jako se zmýlil s havířem. Jistě je tisíc havířů a tisíc Frantin, proletělo mu v té chvíli hlavou.

XXIV

Kuba spí v horkém červencovém vzduchu, jenž zalil červené domky dusnou vlnou a lehl si jako třesavý oblak do robotnických jizeb.

Kuba spí, ale je to sen, co přikrylo jeho hranatou, vzpurnou hlavu za červencového odpoledne?

V jizbě je ticho, všichni odešli, Heinrich je v kanceláři nad deskami, Lida se synečkem vyšla do ulic a školák, synek slídivý, jistě už je na lovu za podařeným darebáctvím.

Jenom on, Kuba, zůstává doma, aby mohl jít večer do své hlídačské budky.

Spánek jeho se trhá každou chvíli, těžce oddychuje, převaluje se a ruka se občas rozežene, jako by se rozháněl proti neviditelnému nepříteli. Jeho tvář i ve snu mluví, mračí se a pokřivuje.

Aspoň ve spánku lež tiše, Kubo Sršáni; naučil ses spát v hluku, v stálém otřásání, jak z nevelké vzdálenosti duní těžká kladiva, naučil ses spát v plném denním slunci; naučil ses spát na rozkaz, nuže, i potichu spi na rozkaz!

Leží těžké mračno ve dne i v noci, leží nad verky a šachtami, leží nad celým světem, blázne, myslíš, že tvoje snědá hlava roztrhne olověné mračno?

Poslušně zpívají kola a počítají své obrátky, poslušně

653$

řinčí řetězy a ohromné jeřáby chytají železnou kořist, poslušně zvoní kladiva a řvou sirény, poslušně natahují hameráci své ruce u syčícího železa;

poslušně vystavují své oprýskané tělo krutému žáru, poslušně pracuje mostárna, kotlárna, slévárna a celé velké kovové tělo, poslušně sestupuje havíř do dlouhých chodeb v lesklých propastech, bije do stěn a plní vozíky drahocenným kamenem;

poslušně stojí robotnické roby a děvuchy v natlačených řadách před tržnicemi, poslušně se shání kousek jídla za zmačkané bankovky nebo časem i za hrubé stisknutí v černých polích;

poslušně se rozprostírá celý svět, krví napájený, slzami omytý, proklínáním otrávený.

Poslušně, poslušně …

Poslušně? Anebo jenom utlučen, omámen, pokopán, mdlý?

Jakou slyšíš písničku, Kubo Sršáni, v neklidném snu, který ti hlavu opíná? Hraješ si s dědinskými synky na břehu Ostravice a vykládáš jim o zbojnících, utíkáš po kolejích, jsi v uniformě a krčíš se před ruským granátem, belháš se ulicemi o holi, pokorně prosíš o místo v budce, vidíš hvězdy táhnout nad hlavou a podpisuješ lístek, že ti nepatří nic, zhola nic?

Slyšíš písničku nenávisti, jež skřípá jako kola strojů, proti těm, kdož tě hodili na dno a drží tě v hloubkách ocelovou rukou?

Nebo posloucháš tenký hlas, jako když voda zpívá hluboko pod kamením a pod kořáním, hlas, který se nese v klidu a v jasné rozumnosti z lidských očí? Posloucháš, jak tvůj synek vyráží směšné a radostné zvuky?

Ale písnička červencového odpoledne se přerve v jeden ráz:

Dveře jizby se otvírají s mocným úderem – to školák, Kubův nevlastní bratr, do nich kope bosou nohou – a ještě na prahu řve radostně, rozvášněně: „Vstavaj, Kubo, vsta—

654$

vaj, rabuje se, všeckeho je dosť, revolucija je na ulicach!“

Kuba vyskakuje z lůžka, oči jeho nejsou překvapeny, jen trochu omámeny –

A synek vyzdvihuje těžkou uzenici, plísní zlehka pokrytou, potřásá jí nad hlavou jako praporem, který se v bitvě ukořistil, a řve znovu, skáče, opitý novým, neprožitým dosud vzrušením: „Ludi plne ulice… domacich i cizich … a z druhé strany, ze Slezska, přišly už cele zástupy, okna rozbili a rolety polamali … každý bere, co najde a co se mu libi, s pultuv, ze sklepuv … žáden už jim nězabrani a křiča … hej, hej – „

Kuba se zatřásl a oči mu ostře zasvítily: „A to v kerych mistach?“

„U kostela, u fary!“

Už vidí Kuba vysoký červený kostel, už vidí roztrhanou plochu, domy z červených cihel, tržnice a prodejny, obchody, ulice …

Obrazy se kmitly v horečném přeletu; není to posazen na ohnivý vůz a neprobíhá krajem?

Rukama mu proběhl horký proud: praská už starý svět, praská, praská?

Jiskra padla, oheň udeřil a půjde po střechách a komínech, chytí magacíny a kanceláře, fabriky a banky, přeletí v ohnivém kotouči přes hlavy do zákopů, kde se lidé mordují – –

Rychle, s horečnatým chvatem se oblékal.

Školák se zakousl velkými zuby do uzenice a křičel nezřetelně, hltavě polykaje velká sousta: „Dněs se budě měť hodně ludi dobře … dnes se najeďa a někeři ai popiju … dobře, dobře!“

Kuba už ho neposlouchá, natahuje kabát, naráží klobouk – a hůl, hůl z kouta! – potom ostře „Marš!“ a školák letí po schodech, vystřelen jeho slovem.

A za ním Kubovo: ráz, úder, přísun, dům se otvírá, sluneční světlo udeří do hlavy.

Ulice vzkřikly a červené domky se protáhly, strakaté

655$

skvrny se zazmítaly; dvě či tři roby vyskočily ze dveří, modré sukně jim bijí do stehen, jedna ruce zdvíhá a křičí, nikdo nerozumí jejímu překotnému pokřiku.

Přeběhne, zmizí za rohem v klikatém běhu, ale Kubova chůze je pevná, určitá, rychlá: mávnutí holí, krok, přisunutí.

Z ulice vyskočí jiná žena naproti Kubovi, nese plnou náruč pestrých hader, oči jí hoří z radostného lupu a vzkřikne zajíkavě Kubovi přímo do tváře: „Zloději… poschovávali a měli všeckeho dosť, aby chudobné ludi z kože odírali!“

A už se mihne kolem Kuby, poplašena, křečovitě svírá pomačkané kusy látek.

Už je to její majetek; bila by se do krve, kdyby jí chtěl někdo kořist vytrhnout.

Vlna lidí houstne, příčné ulice vyhazují hloučky pospíchající, křičící, rukama rozhazující.

V červených dělnických domcích otvírají se okna a skřípají domovní dveře.

Velká tabule bije do očí: Gemischtwarenhandlung. Zašpiněné litery se nafukují v břichaté důstojnosti. Ale rachot a vrzání – těžké rolety se spouštějí, aby zabránily vstupu do krámu. Máš strach, počestný kupče, že se i tvoje pulty převrátí a cizí nohy budou šlapat po zboží úzkostně poschovávaném ve sklepích a zatuchlých kumbálcích?

Kuba jde pevně: ráz, úder, přísun.

Červená kostelní věž se už natyčila nad domy, nad poprášenými stromy.

Ale už nelze dále: pomačkaný zástup se kroutí, tlačen nemilosrdně zpředu.

Dvě tři ženy se prodraly davem, jedna zdvíhá kus nazelenalého špeku, jiná tiskne v zástěře trochu fazolí, oči mají rozšířeny, vlasy rozškubány, a křičí v běhu: „Na Marijanske se rabuje, na židy, na židy … u varnhale … četnici idu a policajtův plno – „

Fara se ztrácí mezi stromovím a naproti ratuz se vypíná jak hrad.

656$

Vlna smýkla Kubou, ale dopřála mu oddechu – je přitlačen k zahradě.

Chytil se silně za tyčkový plot a hluboce vydechl.

A lidé křičí, postupují a zase couvají.

„Hura, hura – zloději, zloději – dajtě chleba, dajtě chleba!“

Zvlněné a roztříštěné moře hučí, vyjekuje vzteklými výkřiky, ostrým ženským zavzlykáním.

Cetnické bajonety se lesknou kdesi vpředu.

Teď se zablýskly blíže, chytily sluneční šlehnutí, ale za vteřinu zakolísaly a tříštily se: zabloudilé hvězdy, které pohlcuje divoká záplava.

Kuba hlavu vypíná, nevidí dobře, čím se zmítá rozdrážděný zástup.

Deset kroků od něho vyšplhal se na strom malý chlapec, opálený a bosý. Chce vidět a slyšet jasněji než všichni ostatní vzrušující divadlo.

Sípavý četnický hlas ostře cosi volá do namačkaných hlav a zdvižených paží, ale nerozumět mu ani slabiky – a rázem vyrazí do jeho řeči divoká směs výkřiků.

Ruce ještě vášnivěji zagestikulují.

Ale najednou ostré zavytí šlehne lidskou vlnou, nejinak než jak siréna zahlomozí nad komíny.

Křik se zahrocuje v ostrý signál hrůzy, davy se prohnou, přední řady mocně dolehnou na doléhající nové příchozí.

Ustupte, ustupte, utíkejte!

A Kuba vidí zřetelně ze svého místa, jak se zástupem pomalu a drsně prodírá vojenský oddíl, chlapi zamračení, s vystouplými kostmi, snědí, ve špinavých mundurech. Pušky jsou připraveny k výstřelům, bajonety se lesknou.

Obočí vojáků jsou přiražena k očím, že se utvořily dvojice temných skvrn pod čepicemi. Tam … u jednoho, u dvou, u tří… ústa se vztekle pootevřela, až bylo vidět žlutý pásek zubů.

Ale – pro všechny ďábly v propastech pekelných – kdo jde před maďarskými vojáky?

657$

Naduřelá tvář … veliká červená jizva přesekává ji jako bičem … oči jsou zuřivě vypouleny … a celá tvář se směje, strašlivě se směje …

Oheň udeřil do Kubovy hlavy – nezapomene na tu rozšklebenou tvář do nejdelší smrti!

Spletené obrazy přeletěly mozkem, bolesti napolo pohřbené udeřily do hlavy.

Jak se směje, jak se hrozně směje obrlajtnant Vikulil!

Kubovi se vydral z úst zmatený křik. Poznával sám: ztratil rozum v té chvíli. Cihlu, cihlu, kamení. Ustupující a už utíkající zástup bil ho do boku. Kamení, kamení – udeřit do té proklaté hlavy, co se směje, udeřit do vyvalených očí!

Aspoň kus dřeva z plotu! Zalomcoval tyčemi, zapraskání, tyč se láme.

Vytrhl ji křečovitě, zlomila se, hřebík jej škrábl do ruky; zlomeným kusem dřeva ve vzduchu tápavě zašermoval. Kde je posekaný obličej, aby mohl hodit rozštípené dřevo tím směrem?

Ale vtom Vikulil cosi křičí, vojáci pevně se chytají pušek … a ostré zaštěknutí, ne, ne, jenom švihnutí bičem rozrazilo červencový vzduch.

Hrůza zaječela zmateným rykem.

„Střilaju, střilaju!“

A Kuba vidí jasně: deset kroků od něho padá ze stromu střelený synek, osmahlý a bosý.

Cosi křičí na zemi, ale jeho hlas se ztrácí ve vzdutém hlomozu.

„Utikajtě, utikajtě!“

Dav se hroutí, víří, obrací, utíká, dva tři padají, je to mrtvý či jenom pošlapaný?

Ale jak strhl zástup Kubu dozadu, zatřásl se nesmírným děsem. Kdo je to ve výklenku dveří na druhé straně ulice? Uviděl ženské šaty, tvář zarudlou popálenou skvrnou a vysoko vyzdvižené dítě, zatočené v peřince, aby mu ustupující a utíkající dav neuškodil. Proboha, proboha … a Kubovy

658$

zuby cvakají hrůzou: Lida, Lida a syneček …

Křičí jako poraněný a šikmo si razí cestu pomíchaným přívalem. Proud ho nese, ale on jej přece rozráží. Teď je udeřen loktem nebo pěstí, padá, ale na zem nemůže dopadnout, neboť jiní lidé ho odhodí a kousek dále odsunou, otáčí se, kdosi mu řve do uší, kopnutí do nohy, strhl nějakého člověka a prodírá se posledními silami – a Lidu vidí pořád jasně, teď už zblízka, popálená skvrna na tváři – – vidí ji ke zdi přikrčenou, ne o sebe ustrašenou, ale o to tělíčko v peřince, vyzdvižené až k obličeji.

„Lido, Lido,“ křičí Kuba do zmatené vřavy.

Lida slyší Kubu, poznává, oči jí zasvítí.

A už je Kuba u ní, pokopán a utlučen, přívalem odhozen, ale široce se směje a za ruku ji chytá.

„Kubo!“ jenom jediné slovo praví Lida, ale Kuba rozumí: je v tom vyčítání, je v tom i síla.

Kuba oddychuje a utíkající zástup se tlačí vedle něho.

Křik, křik, děs.

A najednou křičí i Lida hrozně: maďarský voják, jeden z oddílu, jenž zatlačoval demonstranty, je v její blízkosti a napřahuje proti ní bajonet.

Ještě pevněji se přitiskne dětské tělíčko k prsům, ale Kuba napřáhne těžkou hůl proti svítivé oceli, na níž si hraje červencové slunce, a vyráží nesouvislé, nesrozumitelné výkřiky.

Voják, opilý ukrutnou rozkoší, bodl jenom naslepo, že bajonet jen lehce rozřízl šaty, a už se hnal do středu chumlu, zvíře puštěné z řetězu, omámené vražednickým pudem.

Rezavý výkřik žen v natlačeném zástupu se svíjí … zvuk je ostrý, řezavý, už ani ne lidský … a hned se chraptivě přerývá …

A Kuba se třese v horečce a jenom jektá: „Lido, Lido moja, nic se ti něstalo?“

„Nic, nic,“ odpovídá Lida tiše se zavřenýma očima.

A už zástup řidne, ulici odděluje kordón četníků, ale do vedlejší uličky je přístup volný, deset lidí utíká před nimi,

659$

kdosi křičí: „Proboha, pět je zabitých, pět je zastřelených!“

„Ni, ni, deset je jich lebo patnact – zesiluje druhý hrůzu a přeletí kolem rohu.

Kuba nemůže utíkat; jenom krok, přisunutí, úder hole. Neví, kam jde, před očima má červená kola, ale jedno cítí pevněji než všecko jiné na světě: že má po pravé ruce ženu, Lidu, a synečka v peřince.

A už červená dělnická kolonie ho vítá barvou usedlé krve, na niž si lehl uhelný prach, v oknech jsou postavy a ze dveří vyhlíží rozrušená hlava … kdosi volá otázku, co se stalo, koho zastřelili a kde … nic už neví Kuba, dočista nic, nic nevidí, i když má zbojnické oči rozevřeny, jde unaven vedle Lidy, po schodech stoupá … dveře kuchyně se otvírají a jizba, jeho jizba s rozházenou postelí, jak z ní prudce vyskočil.

Dopadá zlomeně na postel, nesmírně unaven a vysílen. Ale je to vlastně jiný pocit, který má v té chvíli: cítí se pošlapán, potupen, sražen.

Ví: ulevilo by se mu, kdyby mohl křičet až do ochraptění jediným nesouvislým zvukem, aby vykřičel své ponížení, aby je odhodil daleko od sebe.

Jak je silná policajtská piklhaubna, jak je nepřemožitelný vojenský bajonet, jak je vítězný Vikulilův rozkaz! Jsou jako skály, kterých z těla nesvalíš!

Lida pomalu, opatrně klade synečka do kolébky. Úzkostně jako nejvzácnější poklad. Šátek mu nad hlavou shrnuje, aby mu ostré světlo nebilo do očí. Dítě lehce zavrní, ale jenom ze sna – ani se neprobouzí a potichu spí v měkkém stínu.

A matka sedí nad ním, dívá se do zakryté tvářičky a zlehka se usmívá.

Sedí tak i nad svým mužem, už zase jasná a rozumná. Má rozevřené oči, čisté a nezakalené.

Ale Kuba se probrat ze sna nemůže. Bláznivý vír mu bičuje mozek, lidé utíkají, žena tiskne k prsům strakaté hadry, četníci, policajti, synek na stromě, rozseknutá tlama

660$

a vyvalené oči, feuer! a křik, křik, děsné zaskučení, ten se převrací, jiný se chytá za hlavu, chlapec letí se stromu, blýskavý bajonet maďarského vojáka –

Není mu stále jasno: viděl to, prožil to před půlhodinou – nebo to bylo strašidelné mámení?

Lida ho bere za ruku a praví mu potichu: „Kubo… slyšiš, Jakube.“ Kuba teprve nyní hlavou zatřese. A nová vlna ho zaplaví, strašná vlna úzkosti a i radosti. Hladí ženu po udřených, rozpraskaných prstech a zajíká se: „Jak ty, jak ty?“

„Slyšela sem, žes utikal ke kostelu … vratila sem se, četniky sem viděla … hrůza mě chytila, lude mě zatlačili do dveři … zavřene byly, něchtěli nas do domu pustiť … a jiného co bysem ti mohla povidať!“

A nyní teprve strašný obraz plně vyznívá úzkostnou otázkou: „Jak do tebe voják bodnul bajonetem, něubližil ti?“

„Nic mě nězabolelo.“

Obrátila se stranou, vzala do ruky blůzku; z látky visel roztržený pruh. Lida řekla prostě: „Trochu mi roztrhl šaty.“

Kuba se polekal: „Podivaj se, němaš ranu, krev ti něběži?“

„Nic mě něboli.“

„Podivaj se, podivaj, Lido,“ zaprosil Kuba.

Lida beze slov se rozepjala a uvolnila košili. Bílé tělo zasvítilo, neporušené, zdravé. Jenom pod těžkým prsem, mlékem naplněným, byl dlouhý šrám, ale nekrvácející.

Kuba osvobozeně oddychoval a hladil těžkou rukou Lidinu hruď, svítivě bílou, modrými žilkami protkanou, hladil ji tak, jako by ženu měl dnes poprvé před sebou, ještě nevěstu, ještě nedotčenou, tajemnou.

V hrdle ho dusil podivný zmatek … ale vždyť není synek, je chlop, je chlop a voják …

„Podivaj se, Kubo, jak syneček spi… na chvilku se obudil a zas mi na rukách usnul… podivaj se, ve spaňu se směje – „

661$

Kuba se nakloní nad kolébku a třese se.

Jakými mocnými řetězy je přivázán k té bílé a silné ženě, jak srostl s drobným tělíčkem, zabořeným do kolébky!

Vždyť je to on sám, on, Kuba Sršáň, a přece jiný, lepší, dokonalejší, spravedlivější!

A jak se celý svět za pár minut po strašné vichřici zúžil do malé jizby, mezi stůl a postele, mezi skříň a kolébku!

Pravidelně a zvučně hodiny tikají.

„Je za chvilku pul šeste, na šichtu se třeba chystať, malo ses dnes vyspal,“ praví Lida pomalu. Nevyptává se, nevyčítá.

Ale Kubovi se ještě něchce roztrhnout sen. „Počkaj, ešče na pět minut,“ a hlavu tiskne na bílé tělo.

Ticho – nikdo nemluví – dítě v kolébce spí –

Jasná vlna teče a unáší Kubu; zdá se mu, že je třeba oči zavřít a usnout takovým pokojným snem, jakým spí růžové tělíčko v peřince –

Je mu v té chvíli podivně dobře, a přece je nadobro unaven.

A vtom se ozvaly píšťaly z verků, zařvaly z plných plic a vítězným zadutím, zaječely nad celým červeným a černým královstvím, nad domy i nad lidmi, nad živými i mrtvými. Hřměly silně a břeskně, celý orchestr trubačů provolával rozkazy.

Hlas jejich doletěl k Ostravici a haldám, probil si cestu na slezskou stranu, bil na všecky strany světa, bil k modré obloze.

Byl to rozkaz, kterému nemohl vzdorovat verkovní vachtař.

„Pul šeste, pul šeste,“ jednotvárně opakoval Kuba Sršáň a těžce povstal.

Hůl je u postele; krok, přisunutí, úder.

JAZYKOVÁ- POZNÁMKA

Nářečí, jehož užito v rozhovorech, nemá vůbec délek a skoro vesměs měkčí slabiky „ne, de, te“ na „ně, dě, tě“; rovněž slabiky si a zí se vyslovují měkce. Jsou 10 zvláštnosti jen v přízvuku a výslovnosti; proto k plnému porozumění snad stačí tento slovníček dialektických slov, uváděných podle pořadí textu:

chrameš = kulháš; pyskatá = hubatá; pokaličany, ožebračeny – zmrzačeny; borak = ubožák; lura = brynda; chrobak = brouk; do kupea = ke kupcovi; macku pošastany = blázne potrhlý; baje = pohádky; nicpotak = ničema;, drhnut = utíkat; kvak = tuřín; šklab = otrok; zradit = přemoci; tačky = kolečka; laika = loutka; choť = třebas; wstřilať = nabít; robjar = záletník; zavadzať = překážet; gyzd = ohyzda; žhrut = žrout; tině = stíny; vymasta = šibaJ; zbidněť = zhubenět; šumna = hezká; nevalte hlupu = nežvaňte; hrtaň = skrblík.

Z typografických důvodů se nemohlo označovat ani tvrdé 1 ani měkké s a z (posekaný, musel).

(Psáno 1930-1931)$

Za základ naší edice Martínkovy trilogie Černá země jsme zvolili sedmé vydání (nakladatelství Profil v Ostravě, 1965). Toto ostravské vydání se vrací k textu vydání čtvrtého (Melantrich, Praha 1946). Vydání páté (á v této podobě vyšlo i pozdější šesté) autor přepracoval, a vzhledem k tomu, že s některými neorganickými aktualizačními posuny v této nové podobě díla sám později nesouhlasil, vycházíme i my z původní verze čtvrtého vydání, kterou pak pro sedmé vydání edičně připravil Lubomír Petr.

V našem vydání, v pořadí osmém, se řídíme běžnými zásadami, které uplatňujeme v edici Slunovrat, edici České klasické prózy a poezie. Ve zvolené předloze odstraňujeme podle čtvrtého vydání zřejmé omyly a tiskové chyby. V dialozích zachováváme ostravské nářečí v té podobě, jakou jí dal autor. Stejně tak zachováváme Martínkovo časté používání pomlček, které odstraňujeme pouze na konci odstavců po tečce. Čárkami pomlčky doplňujeme pouze na konci přímé řeči, následuje-li autorská věta. Interpunkci měníme jen v nejnutnějších případech typu možná že … apod. Ve shodě s dnešní pravopisnou normou volíme progresivnější podobu psaní příslovečných spřežek dohromady, ve 2. pádě dáváme přednost psaní předložky z před s v případech, kde je možnost volby, jinak opravujeme závazně na z. Stejně tak píšeme dále gymnázium apod. Slovo bůh píšeme s malým písmenem a malé písmeno používáme i ve slovních spojeních tvpu „pambu vam požehnej“.

Autor ke každému dílu trilogie, které vycházely samostatně, připojil jazykovou poznámku, vědom si dobře odlišnosti ostravského nářečí od spisovného jazyka a jeho obtížnější srozumitelnosti. Protože jsou tyto poznámky psány autorovou rukou, zařazujeme je i my jednotlivě ke každému dílu, přestože trilogie vychází v jednom svazku a některé pasáže poznámek se překrývají.

REDAKCE

OBSAH

Medailón o autorovi 7

I Jakub Oberva 13

Jazyková poznámka 179

II Plameny 181

Jazyková poznámka 411

III Země duní 413

Jazyková poznámka 663

Ediční poznámka 665

VOJTĚCH MARTÍNEK

Význam rozsáhlého literárního díla Vojtěcha Martínka spočívá v tematicky objevném a umělecky výrazném zpodobení Ostravska, především jeho proletářské a venkovské historie 19. a 20. století.

Vojtěch Martínek (narodil se 11. 4. 1887 v Brušperku a zemřel 25. 4. 1960 v Ostravě) patří k těm několika autorům svého kraje, kteří zprostředka tehdejších propastných sociálních rozporů dokázali uchopit žhavou látku lidských osudů a v jejich smršti zahlédnout a přesvědčivě zachytit tvář toho, který nesměl podlehnout, neměla-li být zničena a popřena možnost stavby nového života. Touto koncepcí života se podobá i dvěma ostravským bardům – Petru Bezručovi a Vilému Závadovi. Martínek sám jako by tvořil spojnici mezi nimi. V počátcích své umělecké tvorby i v jejím zrání se uvědomoval geniální inspirací Bezručovou, jeho programem politickým i realizací uměleckou, a své zanícení, smysl tohoto prohlubovaného a nově formulovaného poslání předával pak Vilému Závadovi.

Stejně jako Bezruč a Závada dokázal Martínek z jedinečného lidského osudu, žitého ve specifických podmínkách Ostravska, které vyrůstaly ze složitých historických kořenů, vytvořit hluboce přesvědčivé obrazy člověka horkou krví v žilách, člověka stále uvědomělejšího, zápasícího proti odnárodňování a válce, proti sociální a mravní bídě. Vytvořil obrazy člověka bytostně zakotveného v rodné krajině, který se konečně dopíná vítězství kolektivního i sociálně společenského, a uskutečňuje tak spravedlivou touhu celých generací.

Přínos Vojtěcha Martínka české literatuře nespočívá pouze v próze; tvořil i verše, byl bystrým literárním a divadelním kritikem, věnoval se literární historii a kulturní publicistice, psal knihy pro mládež.

Ke své první trilogii Černá země nedošel Martínek lehce. Než ji v letech 1921 a 1922 začal psát, měl za sebou jen dvě knížky próz (Pluh života, 1911, Než se kořeny uchytí, 1923) a několik dobově dobře přijímaných knih básnických. Deset let práce na románové trilogii Černá země a šest let, v nichž jednotlivé svazky vycházely (Jakub Oberva, 1926, Plameny, 1929, Země duní, 1932), se obráží ve způsobu zpracování látky.

Martínkovo jméno však není spjato jen s touto trilogií. Do čtenářského povědomí autor vstoupil i svou druhou románovou trilogií Kamenný řád (Kamenný řád, 1942, Meze, 1944, Ožehlé haluze, 1956), a romány Stavy rachotí, 1939, Trojí cesta Blažeje Potěšila, 1942, Jizva na tváři, 1946. I v těchto prózách byl Martínkovi život nepřeberným zdrojem románových motivů, nabízel ztvárnění nejrozmanitějších postav a lidských osudů.

Martínkova schopnost živé plastické kresby dobového člověka, básnicky objevný pohled na skutečnost, nezanedbání nejmenšího detailu při líčení stěžejní myšlenky, výrazné charaktery – rysy známé z celé autorovy tvorby – jsou ovšem nejvlastnější jeho první románové trilogii Černá země. Na rozdíl od díla řady jiných autorů nelze říci, že by se celé Martínkovo prozaické dílo vyvíjelo v kontrastních peripetiích. Spíše naopak. Bylo soustavně doplňováno a propracováváno, zpřesňováno a prohlubováno umělecky i formálně – avšak základní přístup k životní látce zůstával tentýž. Při podrobnějším pohledu postřehneme, že už první Martínkovy prózy signalizují tuto vlastnost: koncepčně promyšlený postoj se zpřesňují zvolený tvůrčí princip nabývá s každým novým dílem vyhraněnější podoby, krajinný, regionálně vymezený rámec zůstává a nabízí možnost vždy nového a neopakovatelného nazření zásadního etického, společenského a politického problému. Tím, že Martínek vnáší do svých témat transponované měřítko celospolečenského zápasu a že s neobyčejným talentem vytváří v umělecké fázi postavy v psychologické celistvosti, že svůj pohled na realitu příběhu v tradici vlastní tvorby zcela záměrně nerozptyluje, že jej v neposlední řadě ozvláštňuje funkčními novotvary a promyšleným využitím nářečních prvků, zbavuje své dílo, a především trilogii Černá země, nebezpečí regionálního zúžení (a to i pokud jde o čtenářské přijetí), stejně jako jeho působnost mimo hranice regionu zbavuje výlučnosti. Ostravská oblast s tak složitým historickým vývojem, která v próze bolestně postrádala umělecké zobrazení svého neobyčejně živelného ekonomického rozvoje (se všemi jeho často propastnými problémy sociálními a permanentně zdůrazňovanými otázkami národnostními), získala konečně v Martínkovi prozaika pro českou literaturu zásadního významu.

V Černé zemi Martínek překonává tradici venkovského realismu svých prvních prozaických knih a po ní už trvale píše prózu sociální, vytvářeje tak svébytný literární obraz rodného kraje v české próze. Léta na počátku století, léta „ve stínu vysokých pecí v jednom špinavě červeném domku dělnické kolonie, kdy černý prach padal na stránky sešitů, do nichž psal své školní úlohy, a kdy dunění strojů otřásalo okny za noci“prožíval Martínek neobyčejně bolestně. Cítil však, že je „zajedno s lidmi, kteří z těch domků vycházeli k vysokým pecím na šichtu. To byli – píše – moji sourozenci, moji někdejší spolužáci, moji kamarádi. „ Taková inspirace pak Martínka bezesporu přiměla vyjádřit tento životní pocit v tvaru a filozofické koncepci adekvátního významu. Podněty a náčrty k Černé zemi měl již z dřívější doby, ale ještě v počátečních letech práce na prvním dílu trilogie, Jakubu Obervovi (1921 – 1922), kdy rozmýšlel osudy Kubíčka Obervy a jeho nevlastního bratra Kubíčka Sršáně, cítil, že musí celou trilogii zahájit historií rozpadu vesnické selské tradice, aby mohl vykreslit celistvý obraz doby. Neboť mu šlo o zachycení „duše kraje“, „přerodu zemědělského venkova v kraj průmyslový“.

Už na začátku byla řeč o Bezručově vlivu při utváření Martínkova názoru na funkci literárního díla, na význam i výraz jeho myšlenkového poselství, v neposlední řadě pak na formulování vztahu ke skutečnosti. Četba Bezručových veršů je v Černé zemi dokonce charakterizující črtou jedné z hlavních postav, Kubíčka Obervy. Trilogie sama má pak v sobě urputnost Bezručova nesmiřitelného zápasu proti panskému vysávání ponižovaného proletariátu a anonymních davů venkovské provenience, pojmenovává dobové souvislosti sociálního a politického rázu a jako on je identifikuje v historické době přesně a určitě. Bezručův vliv na Martínka je pronikavý, není však imperativní. Martínek-prozaik – a v tom se také zračí původnost, kořennost jeho širokého talentu – šel dále, k vyhraněnější analýze dobových souvislostí. Ostatně vlivu geniálního básníka se v ostravské krajině ani vyhnout nedalo; příliš vše poznamenal svým vyhroceným tvůrčím programem, svou uměleckou řečí.

Akcent na protiklad vesnice a města, tradice a chaosu, na zápas starého s novým uplatňuje Martínek především v prvním dílu trilogie, v Jakubu Obervovi. Že dlouho psal varianty a hledal první akord, jehož tónina by určila ráz celého díla, dosvědčuje ideovou náročnost záměru. Oberva je Martínkovi prototypem člověka, který nechce vzít na vědomí železnou zákonitost vývoje: nové poměry – továrny, doly a hutě, vznik a prudký rozvoj nové třídy, proletariátu – zcela podstatně proměňující atmosféru doby, zákonitý rozpad dosavadních vztahů na gruntě. To vše je tragickým výrazem neschopnosti přizpůsobit se, či lépe výrazem spletitosti doby, která se neohlíží na individuální postoje.

Druhý díl trilogie Plameny (psán v letech 1927– 1928) motivačně vychází v souběžné kresbě života dvou nevlastních bratří z důsledků prodeje obervovských polí fabrikantům. Do ovzduší tradice pronikl vichr nelítostných přeměn celého kraje, jimž nikdo nemůže zabránit. Dravý kapitalismus pohltí každého – a neslitovně ničí toho, kdo nemá dostatek sil a schopností čelit náporu. Oba bratři – do nichž, do „bolestínského studenta Kubíčka Obervy i sršatého robotníka Kuby Sršáně“ – „odbojného výhybkáře“, Martínek uložil dvojí vztah k oné vlčí době – jsou výraznými typy románu. Martínek neskrývá, že v Kubech Sršáních spatřuje tendenci prudšího a progresivnějšího vývoje, vždyť se s nimi seznamoval „tam na železárenských haldách“. „A kolik jiných Sršáňů poznal v pozdějších letech“, kdy už učil jako středoškolský profesor v Ostravě a v letech 1915– 1919 pracoval i jako obecní tajemník! Není náhodou, že Kubíček nakonec tragicky umírá a Kuba, jakkoliv zraněn a zdeptán, vytrvává a pokračuje ve svém zprvu anarchistickém, a později uvědomělém vzdoru proti společnosti bídy a války. Rozpad a vlastně zánik Obervova rodu v plamenech změn krajiny a nových úderů kapitalizující se doby, proměňuje charakter Kuby, který je ideovým nositelem závěrečného dílu trilogie Země duní (psán v letech 1930– 1931).

Země už druhý rok duní rachotem války, chvěje se i podzemním duněním blížících se sociálních bouří. V rozsáhlých, přelévajících se pásmech dramatických dějů závěrečného dílu trilogie, v nichž je hrdinou ostravský proletariát, výrazným básnickým jazykem Martínek svěřuje neobyčejně působivé partie textu charakteristice prostředí, města a závodů. Činí hrdinou celou zemi, její mlčenlivé tušení. Válku může udolat jenom uvědomělý kolektiv, jehož individuálním předobrazem je Kuba Srsáň, vědomě přijímající odpovědnost za svět, který bude, neboť on sám se podílí na jeho nové proměně. Závěrečné stránky svazku, zachycující hladové demonstrace (podle skutečných drtivých událostí), ukazují obrovskou sílu davu, jemuž je třeba vtisknout opět řád, ovšem řád k tvorbě nové společnosti.

Není proto náhodou, že Kuba Sršáň mezi demonstranty obstojí; demonstrace je tnu tou pravou možností objevovat nové souvislosti, zamýšlet se nad rozdílem mezi bouří živelnou a nutností ovládnout její nesmírné síly, stejně jako síly dunící země, sevřít je pevnými břehy kázně a programu – a svrhnout řád násilí a války.

Závěrečná část cyklu Země duní tak dovršila mohutný ideový záměr celé trilogie. Dovršila mohutný sociální román dějinných souvislostí o zápasu a blížícím se vítězství proletariátu.

Proto stále čteme Černou zemi nikoliv jako dokument o době a autorovi, ale jako výrazné umělecké dílo, jehož poselství promlouvá naléhavou řečí i do našich časů.

OLDŘICH RAFAJ

SLUNOVRAT edice české Klasické prózy a poezie

VOJTĚCH MARTÍNEK - ČERNÁ ZEMĚ - Trilogie

Vydal Československy spisovatel v Praze roku 1978 jako svou 4262. publikaci (digrv1); Vytiskla Stráž, tiskařské závody, n. p. Plzeň, závod ve Vimperku Stran 672. Vydání osmé, v ČS třetí Náklad 22 000 výtisků.