GUY DE MAUPASSANT

PETR A JAN

I.

— Hrome, zaklel pojednou otec Roland, který se již po celou čtvrthodinu ani nepohnul, a upíraje oči na vodu popotahoval zcela lehkým pohybem svoji udici klesající k mořskému dnu.

Paní Rolandová, dřímající na zádi lodi po boku paní Rosémillyové, pozvané na tento rybolov, se probudila a obracejíc hlavu po svém muži, pravila:

— Nuže … co je … Jeronýme?

Stařík zuřivě odpověděl:

— Ani nezaberou. Od samého poledne jsem nic nechytil. Na ryby se má chodit vždy jen s mužskými; ženy zpravidla způsobí, že se vyrazí pozdě.

Oba jeho synové, Petr a Jan, z nichž jeden byl na levém a druhý na pravém boku lodi, s vlasci natočenými na ukazováčcích, se dali současně do smíchu, a Jan řekl:

— Nejsi zvlášť zdvořilý k našemu hostu, tatínku.

Pan Roland upadl do rozpaků a se omlouval:

Prosím vás za prominutí, paní Rosémillyová. Já už jsem takový, pozvu si dámy, protože jsem rád v jejich společnosti, ale pak, jak ucítím pod sebou vodu, nemyslím na nic jiného, než na ryby.

7$

Paní Rolandová se již zcela probrala a rozhlížejíc se s pohnutím po širokém obzoru strmého břehu a moře, pronesla tiše:

— Váš lov je přece dobrý!

Její muž zavrtěl hlavou, přes to však se spokojeně zadíval na koš, kde se ještě slabě zmítaly ryby, chycené třemi muži, šelestíce chabě lepkavými šupinami a zvednutými ploutvemi v bezmocném a marném úsilí lapajíce po vzduchu.

Otec Roland vzal koš mezi kolena a naklonil jej; stříbrný proud ryb se vyvalil až po samý okraj a bylo vidět kusy, které byly u dna, a jejich zmítání ve smrtelném zápase se zrychlilo a mocný zápach jejich těl, zdravý pach moře se vyhrnul z plného břicha košíku.

Starý rybář jej vtáhl do sebe asi tak, jako když čicháme k růžím a prohlásil:

— Sakra, ty jsou čerstvé!

Načež pokračoval:

— Kolikpak jsi chytil ty, doktore?

Starší syn Petr, třicetiletý muž s černými licousy, přistřiženými po úřednicku, s kníry a s oholenou bradou, mu odpověděl:

— Eh! mnoho toho nebylo. Asi tři nebo čtyři.

Otec se obrátil k mladšímu:

— A ty, Jene?

Jan, velký, světlovlasý mladík, vousatý, mnohem mladší než jeho bratr, se usmál a zabručel:

— Asi tolik jako Petr. čtyři nebo pět.

8$

Dopouštěli se vždy stejné lži, která tak potěšovala otce Rolanda.

Ten omotal svoji šňůru o veslový čep a skládaje ruce na prsou, prohlásil:

— Jakživ již nebudu odpoledne chytat! Jak je po desáté, je všemu konec! Nezabere, darebnice, tráví svoji siestu na sluníčku.

Dobrácký staroch se rozhlížel po moři kolem sebe se spokojeným pohledem vlastníka.

Býval pařížským klenotníkem, jejž nezřízená láska ku plavbě a k rybolovu vytáhla z krámu, jakmile jen nabyl dosti jmění, aby mohl skromně žíti ze svých rent.

Přestěhoval se tedy do Havru, koupil si rybářský člun a stal se námořním fanouškem. Jeho dva synové, Petr a Jan, zůstali v Paříži, aby pokračovali ve svých studiích a časem přijížděli na prázdniny sdílet radosti svého otce.

Po odchodu z koleje Petr, který byl o pět let starší Jana, pocítiv postupně náklonnost k různým povoláním, zkusil to s nimi, asi s půltuctem, s jedním po druhém, a znechutiv si brzy každé z nich, vrhal se hned za novými nadějemi.

Nakonec ho zlákala medicína i dal se do práce s takovým zápalem, že dosáhl doktorského diplomu po dosti krátkých studiích; lhůta studijního času byla mu ministerstvem zkrácena. Byl exaltovaný, inteligentní, nestálý i tvrdošíjný, plný utopií a filosofických idejí.

9$

Jan, tak světlovlasý jako jeho bratr tmavý, právě tak klidný jako jeho bratr prchlivý, něžný jako jeho bratr nevraživý, klidně studoval svoje práva, i stal se advokátem v téže době, kdy jeho bratr lékařem.

A nyní tedy oba si trochu odpočívali v rodinném kruhu a oba se zabývali plánem usaditi se v Havru, podaří-li se jim dosáhnouti uspokojivých podmínek.

Avšak nejasná žárlivost, jedna z těch dřímajících žárlivostí, které vyrůstají skoro nepozorovatelně mezi bratry nebo sestrami až do doby jejich zralosti a které propukají v případě manželství nebo štěstí, jež jednoho z nich potká, držela je ve střehu bratrského a nevinného nepřátelství. Jistě, že se oba měli rádi, ale číhali na sebe; Petr, kterému bylo pět let, když se Jan narodil, díval se s nepřátelstvím malého zkaženého zvířete na druhé zvířátko, jež se náhle objevilo v náručí jeho otce a jeho matky a bylo jimi tak milováno a laskáno.

Jan již od svého dětství byl vzorem něžnosti, dobroty a vyrovnané povahy; a Petr se ponenáhlu rozčiloval, slyše neustále chváliti tohoto tlustého chlapce, jehož něžnost se mu zdála slabošstvím, dobrota hloupostí a laskavost zaslepeností. Jejich rodiče, mírní lidé, kteří toužili míti své syny v počestných a obvyklých povoláních, vytýkali Petrovi jeho nerozhodnost, exaltovanost, nezdařené pokusy, všechny jeho bezmocné vzlety k šlechetným idejím a dekorativním zaměstnáním.

10$

Od té doby, co se stal mužem, již mu neříkali: ..Podívej se na Jana a snaž se ho napodobovati,‘‘ ale pokaždé, když Petr slyšel opakovati: „Jan udělal toto, Jan udělal ono,“ velmi dobře chápal smysl a narážku, které se skrývaly za těmito slovy.

Jejich matka, žena pořádku, trochu sentimentální měšťanská hospodyně, nadaná něžnou duší, správkyně pokladny, stále urovnávala malé spory, jež propukaly každodenně mezi jejími velkými syny téměř pro všechny maličkosti společného života. V této době mimo to ji zneklidňovala drobná událost, a ona se bála zápletek. Seznámila se v zimě, v době, kdy děti dokončovaly svoje studie, s jistou paní Rosémillyovou, vdovou po kapitánu námořní lodi, jenž zemřel na moři přede dvěma lety. Mladá vdova, zcela mladá, třiadvacetiletá, dokonalá žena, která pudově chápala život jako volné zvíře, jako kdyby viděla, zažila, pochopila a zvážila všechny možné případy, jež posuzovala zdravým, přísným i laskavým duchem, navykla si večer co večer choditi s vyšíváním k laskavým sousedům na kus přátelské rozprávky a šálek čaje.

Otec Roland, kterému jeho náruživost hrát si na námořníka nikdy nedopřála klidu, vyptával se nové přítelkyně na zesnulého kapitána, a ona vyprávěla o svém muži, o jeho cestách, o jeho vypravováních s jistotou rozumné a resignující ženy, jež miluje život a má úctu před smrtí.

Když se oba synové navrátili domů a nalezli tu hezkou vdovu, ihned se jí počali dvořiti, spíše

11$

proto, aby jeden druhého zastínil, než z touhy, aby se jí zalíbili.

Jejich matka, rozšafná a praktická, vřele si přála, aby jeden z nich zvítězil, neboť mladá vdova byla bohatá, zároveň však toužila, aby se druhý pro to netrápil.

Paní Rosémillyová byla blondýna modrých očí, s korunou dovádivých vlasů, poletujících při nejmenším vánku, a s trochu pyšným, odvážným, bojovným vzezřením, jež se nikterak neshodovalo s rozumnou soustavností jejího ducha.

Zdálo se, že dává přednost Janovi, přitahována jsouc k němu podobností povahy. Tato přízeň se ostatně projevovala jenom skoro neznatelným odstínem v hlase, v pohledu a ještě v tom, že se někdy přikláněla k jeho mínění.

Patrně tušila, že Janovo mínění posílí její vlastní, kdežto názory Petrovy nutně se rozcházely s jejími.

Když mluvil o lékařových idejích, o jeho idejích politických, uměleckých, filosofických, morálních, říkávala chvílemi: „Vaše pošetilosti.“ Tehdy on se na ni díval chladným pohledem úředníka, zavádějícího trestní řízení proti ženám, proti všem ženám, těmto nebohým bytostem!

Před návratem svých synů ji otec Roland nikdy nezval na své rybářské vyjížďky, na něž také nikdy nebral svoji ženu, neboť se rád vydával na moře před východem slunce s kapitánem Beausirem. pensionovaným mořeplavcem, s nímž se seznámil

12$

v přístavu a jenž se stal jeho důvěrným přítelem, a se starým námořníkem Papagrisem, jemuž říkali Jean-Bart a který měl na starosti hlídání jeho bárky.

Kteréhosi večera minulého týdne paní Rosémillyová, která u nich večeřela, řekla:

— Takový rybolov, to asi musí být zajímavé, že ano? — a tu starý klenotník, jehož náruživosti bylo polichoceno a který zatoužil, aby ji někdo s ním sdílel, aby získal věřící, jako to dělají kněží. zvolal:

— Chtěla byste jeti s sebou?

— Ovšem.

— Příští úterý?

— Ano, příští úterý.

— Jste žena, která se vypraví v pět hodin ráno?

Vykřikla zděšením:

— Ah, to ne!

Byl zklamán, zchladl a ihned ztratil víru v její pochopení.

Přes to se zeptal:

— V kolik hodin byste se mohla vypraviti?

— Ale… tak v devět hodin.

— Dříve ne?

— Ne, dříve ne, už to je příliš záhy!

Stařík váhal. Jistěže nechytí nic, neboť když už slunce hřeje, ryby neberou; ale oba bratří si pospíšili, aby hned umluvili vyjížďku, všechno sorganisovali a ujednali.

13$

A tak tedy příštího úterý „Perla“ vyhodila kotvu pod bílými skalami hevského mysu; a lovilo se až do samého poledne, potom si zdřímli, načež znovu lovili, aniž by co chytili, a otec Roland trochu pozdě pochopil, že paní Rosémillyová má ráda a opravdu si cení jen projížďky po moři a když viděl, že se jeho udice již ani nehnou, tu v záchvatu nerozvážné netrpělivosti, vyrazil ono energické „hrome“, které platilo stejně lhostejné vdově jako rybám, jež se nechtěly dát chytit.

Nyní prohlížel chycené ryby, svoje ryby, s náruživou radostí lakomce; pak pozvedl oči k obloze a zpozoroval, že slunce se počíná schylovati:

— Nu co, děti, pravil, což abychom se pomalu vraceli?

Oba dva vytáhli svoje šňůry, svinuli je, zapíchli očištěné udice do korkových zátek a čekali.

Roland povstal, aby prozkoumal obzor jako nějaký kapitán:

— Už není žádný vítr, řekl, bude se veslovat, chlapci!

A náhle, ukazuje rukou k severu, doložil:

— Pohleďme, tam je loď Southampton.

Na plochém moři, rozprostřeném jako kus modrého sukna, nesmírném, zářícím, ve zlatých a ohnivých odlescích se zvedala v naznačeném směru na růžové obloze černavá mlha. A pod ní bylo možno zříti loď, jež se v té dálce zdála zcela malá.

Také na jihu bylo vidět četná oblaka kouře, směřující k přístavní hrázi Havru, již bylo sotva

14$

možno rozeznati jako bílou čáru na konci s majákem, rovným jako roh.

Roland se zeptal:

— Dnes má přijeti „Normandie”, není-liž pravda?

Jan odpověděl:

— Ano, tatínku.

— Podej mi dalekohled, zdá se mi, že tamhle dole je to ona.

Otec vytáhl měděný dalekohled, nasadil k oku, nařizoval jej a náhle celý oživl, protože dobře viděl.

— Ano, je to ona, poznávám její dva komíny. Chcete se podívati, paní Rosémillyová?

Vzala dalekohled a namířila jej směrem k vzdálenému parníku, aniž se jí bezpochyby podařilo jej zachytiti, neboť nerozeznávala nic, nic než modř s barevným kruhem, zcela kulatou duhu a pak bizarní věci, jakýsi druh zatmění, z něhož jí bylo úzko.

Vracejíc dalekohled, pravila:

— Věru, nikdy jsem nedovedla používati tohoto nástroje. Zlobívalo to dokonce mého muže, který pozoroval, celé hodiny stoje, u okna mizející lodi.

Otec Roland rozzlobeně odpověděl:

— Pak je tím vinna chyba vašeho oka, neboť můj dalekohled je výborný.

Načež dalekohled nabídl svojí ženě:

— Chceš se podívati?

Ne, děkuji, vím již předem, že bych to nedokázala.

15$

Paní Rolandová, žena čtyřicetiosmiletá, která však na tento věk ještě nevypadala, jak se zdálo, radovala se více než všichni ostatní z této projížďky a z tohoto podvečera.

Její kaštanové vlasy počínaly teprve šedivěti. Vyhlížela klidně a rozumně, její vzezření bylo šťastné a dobré, takové, na jaké se díváme se zálibou. Podle slov jejího syna Petra, znala cenu peněz, což však jí nikterak nebránilo, aby dovedla chutnati kouzlo snů. Milovala četbu, romány a básně, ne pro jejich uměleckou cenu, ale pro melancholickou a něžnou snivost, kterou u ní vyvolávaly. Verš, mnohdy banální, mnohdy špatný, rozechvěl, jak říkala, strunu, budil v ní pocit tajemného, skoro již uskutečněného přání. A ona si libovala v těchto lehkých vznětech, které malounko rozrušovaly její duši, urovnanou jako účetní kniha.

Po příchodu do Havru dosti viditelně ztloustla, což činilo její kdysi pružnou a velmi drobnou postavu těžkopádnou.

Tato vyjížďka na moře ji uchvacovala. Její muž, aniž by byl zlý, se na ni utrhoval beze zlosti a nenávisti jako krámští despotové, pro něž rozkazovati znamená láti. Před cizími lidmi se zdržoval, ale doma si popouštěl uzdu a tvářil se hrozně, třebaže se sám všech bál. Ona pak vždy ze strachu před rámusem, scénami a zbytečnými výklady, ustupovala a nikdy o nic nežádala; stejně již dávno se neodvažovala poprositi Rolanda, aby ji provezl po moři. Chopila se tedy s radostí příležitosti a

16$

s rozkoší chutnala tento nový a vzácný požitek.

Hned, jak vyjeli, oddala se cele, celou svou duší i tělem onomu sladkému klouzání po vodě. Nemyslila na nic, nebloudila ani ve svých vzpomínkách a nadějích, zdálo se jí, že její srdce stejně jako její tělo pluje po něčem měkkém, plynném, lahodném, což ji ukolébávalo a zmalátňovalo.

A když otec dal rozkaz k návratu: „Vzhůru na svá místa k veslům!“ s úsměvem se dívala na své dva syny, své dva velké syny, kterak svlékají kazajky a ohrnují si na nahých pažích rukávy košil.

Petr, který byl nejblíže oběma ženám, chopil se vesla na pravé straně lodi, Jan vesla levého a čekali, až pán lodi vzkřikne: „Vpřed!“, neboť si potrpěl na to, aby všechny obraty a pohyby byly prováděny přesně.

Na jeden ráz nechali zapadnouti vesla, pak nalehli dozadu, táhnouce celou silou; a započal zápas, který měl ukázati jejich statnost. Přijeli pomalu, používajíce plachty, ale vítr úplně ustal a vyhlídka, že změří svoje síly, probudila rázem v obou bratřích mužskou hrdost.

Když vyjížděli na lov s otcem sami, veslovali, aniž by kdo řídil, neboť Roland připravoval udice, dohlížeje zároveň na směr lodi, jejž řídil pokynem ruky nebo slovem: „Jene, povolit!

— „A ty, Petře, přitáhnout!“ Nebo také říkal: „Nu, tedy první, tedy druhý, trochu přidat!“ Ten, který v zamyšlení povolil, přitáhl silněji, ten, jenž příliš zabíral, se umírnil, a člun vyrovnal svůj běh.

17$

Dnes ukazovali svoje svaly. Petrovy paže byly chlupaté, trochu hubené, ale jadrné; Janovy pak tlusté a bílé, trochu růžové, s hrboly svalů, jež se napínaly pod kůží.

Petr měl s počátku převahu. Se zaťatými zuby, svraštělým čelem, s napjatýma nohama, ruce zaťaty do vesla, zabíral celou jeho délkou a „Perla“ se stáčela ke břehu. Otec Roland, jenž seděl vpředu, aby celou zadní lavici měly ženy pro sebe, si namáhal plíce rozkazy: „Pomalu, první — přitáhnout, druhý!“ První zdvojil svoji zběsilost, kdežto druhý nemohl odpověděti na toto nepravidelné veslování.

Konečně pán lodi rozkázal: „Stůj!“ Obě vesla se současně zvedla a Jan na otcův rozkaz nějakou chvíli vesloval sám. Od tohoto okamžiku zůstala převaha na jeho straně; oživl, rozehřál se, kdežto Petr udýchán, vyčerpán, slábl a supěl. Čtyřikráte po sobě dal otec Roland zastaviti, aby starší mohl nabrati dechu a vyrovnali běh lodice. Tehdy lékař, jehož čelo bylo zrosené potem, bled, jsa pokořen a rozzuřen, koktal:

— Nevím, co mi je, mám srdeční křeč. Bylo mi při odjezdu zcela dobře a teď mi to ochromilo svaly.

Jan se ho tázal:

— Chceš, abych vesloval sám oběma vesly?

— Ne, děkuji, to přejde.

Matka, jsouc znepokojena, pravila:

— Podívej se, Petře, k čemu to je dobré, že se

18$

přivádíš do takového stavu, nejsi přece už dítě.

Pokrčil rameny a počal znovu veslovati.

Zdálo se, že paní Rosémillyová nic nevidí, nechápe, neslyší. Její malá, světlá hlava při každém pohybu lodi pohnula sebou nazad prudkým a ladným pohybem, který vlnil její jemné vlasy.

Ale otec Roland zvolal: „Hleďte, „Princ Albert“ nás dohoní.“ A všichni se dívali. Dlouhá, nízká loď ze Southamptonu se svými dvěma dozadu skloněnými komíny a svými jako tváře kulatými kryty kol, se blížila plnou parou, plna cestujících a otevřených slunečníků. Její rychlá kola hlučně rozrážela vodu, jež zpěněna dopadala zpět a dodávala jí vzhledu spěchajícího běžce; a předek zcela rovně krájel moře, zvedaje dvě tenké a průhledné vlny, jež klouzaly podle boků.

Když se přiblížili zcela blízko k „Perle“, otec Holand smekl klobouk, obě ženy mávaly kapesníky a půl tuctu slunečníků na parníku, který se vzdaloval, nechávaje za sebou na neklidné a lesklé hladině mořské několik lenivých vln, odpovědělo na tyto pozdravy.

A bylo vidět jiné lodi, rovněž věnčené kouřem, kterak ze všech konců obzoru spěchají ke krátké bílé hrázi, jež je pohlcovala jednu po druhé jako tlama. A rybářské bárky a velké plachetnice s lehkým stěžňovím, tažené nepatrnými vlečnými loďmi, klouzajíce jakoby po obloze, všechny se blížily, pomalu nebo rychle, k hltavému lidožroutu, který čas od času se zdál nasycen a vyvrhoval zpět na

19$

širé moře jiné loďstvo parníků, dvoustěžňových brig, škunerů, trojstěžníků, naložených nakupeným dřívím. Spěchající poštovní parníky ubíhaly doprava, doleva, na plochý břich oceánu, kdežto plachetnice, opuštěné mouchami, které je vyvlekly, zůstávaly nehybné, oblékajíce se od paluby až po stožárový koš bílým nebo hnědým plátnem, které v zapadajícím slunci vypadalo jako rudé.

Paní Rolandová, majíc oči přivřeny, šeptala:

— Bože, jak je to moře krásné!

Paní Rosémillyová jí odpověděla dlouhým povzdechem, v němž však nebylo nic smutného.

— Ano, někdy však způsobí mnoho zla.

Roland zvolal:

— Hleďte, tam je „Normandie“, chystá se vjeti do přístavu. Ta je velká, co?

Načež vykládal o pobřeží, které bylo před nimi, co je tam a onde. Co je na druhé straně ústí Seiny

— je dvacet kilometrů široké toto ústí — říkal. Ukazoval na Villerville, Trouville, Houlgate, na pobřeží u Caen, Lucu, Arromanches a na skály Calvadorské, které až po Cherbourg činí plavbu nebezpečnou. Mluvil pak o otázce pískových náplavů v Seině, jež se stěhují při každém přílivu a odlivu a uvádějí v omyl dokonce i lodivody z Quilleboefu, neprojíždějí-li každodenně průplavem. Upozorňoval, kterak Havre odděluje dolní Normandii od horní. V dolní Normandii nízké pobřeží sestupuje pastvinami, lukami a poli až k moři. Naproti tomu pobřeží horní Normandie jsou rovné,

20$

strmé útesy, rozervané, krajkovité, nádherné, které až po Dunkerque tvoří ohromnou bílou zeď, v níž každý zářez skrývá nějakou vesnici nebo přístav: Etretot, Fécamp, Saint-Valery, Le Tréport, Dieppe atd.

Obě ženy ho vůbec neposlouchaly, jsouce zmalátněny blahou spokojeností, pohnuty pohledem na oceán pokrytý loďmi, které běhaly jako zvířata kolem svého doupěte; a obě mlčely, trochu zdrceny tím široširým obzorem vzduchu a vody, přinuceny k mlčení utišujícím a nádherným západem slunce. Jen Roland stále mluvil; byl z těch, které nic neuvádí do zmatku. Citovější ženy často aniž by věděly proč, pociťují, že nějaký zbytečný zvuk hlasu rozčiluje jako hrubost.

Petr a Jan, uklidněni, pomalu veslovali; a „Perla“, zcela maličká vedle velkých lodí, plula k přístavu.

Když přirazili k nábřeží, námořník Papagris, který je očekával, podal ruku dámám, aby jim pomohl vystoupiti; a šli do města. Klidný, velký dav, dav, který chodí každého dne na přístavní hráz v hodině největšího přílivu, se také vracel.

Paní Rolandová a Rosémillyová šly vpředu, následovány třemi muži. Stoupajíce Pařížskou ulicí zastavovaly se občas před módními nebo klenotnickými závody, aby si prohlédly nějaký klobouk či šperk; a když si řekly svoje názory, kráčely dále.

Roland. jak to dělal každodenně, před Bursov—

21$

ním náměstím si bedlivě prohlédl Obchodní dok. plný lodí, prodloužený jinými doky, kde ve čtyřech nebo pěti řadách se tísnily veliké skořápky, bok po boku. Všechny ty nesčetné stěžně po délce několika kilometrů nábřeží, všechny ty stěžně s ráhny, s hroty stožárů a lanovím dodávaly tomuto otvoru uprostřed města vzhledu velkého mrtvého lesa. Nad tímto bezlistým lesem kroužili rackové, číhajíce, aby prudce jako kámen se vrhli na všechny odpadky vyhozené do vody; a plavčík, který upevňoval kladku na vrcholu stěžně, vyhlížel, jako by tam hledal hnízda.

— Chcete s námi docela po domácku povečeřeti, abychom společně zakončili dnešní den? — otázala se paní Rolandová paní Rosémillyové.

— Ale ano, s radostí přijímám vaše pozvání. Bylo by mi smutno, kdybych zůstala dnes večer tak samotinká.

Petr, který naslouchal a jejž lhostejnost mladé ženy počala urážeti, zabručel: „Hleďme, tu je vdova, která se počíná usazovati.“ Od několika dní jí říkal „vdova“. Toto slovo, které nic nevyjadřovalo, zlobilo Jana už pouhým přízvukem, jenž se mu zdál zlý a urážlivý.

A všichni tři muži nepromluvili již ani slova, dokud nepřišli až na sám práh domova. Byl to úzký dům v ulici Belle-Normande, mající přízemí a dvě malá poschodí. Služka Josefka, devatenáctileté děvče, laciná venkovská děvečka, která měla až přespříliš udivený a hovadský vzhled venkovanů.

22$

přišla otevřít, zavřela za nimi dveře, šla za svými pány až do salonu, který byl v prvním poschodí, a pak řekla:

— Byl tady dnes třikrát ňákej pán.

Otec Roland, který s ní nepromluvil bez křiku a lání, zvolal:

— Kdo tady byl, tisíc láter?

Bouřlivý křik pánův nikdy služku neuvedl do rozpaků, i pokračovala:

— Ňákej pán od notáře.

— Od kterého notáře?

— No přeci vod pana Canu.

— A co říkal ten pán?

— Že pan Canu sem sám večír příde.

Pan Lecanu byl notářem a tak trochu přítelem otce Rolanda, jehož záležitosti vyřizoval. Jednalo se o nějakou naléhavou a důležitou věc, když ohlašoval svoji návštěvu na večer; a všichni čtyři Rolandovi na sebe pohlédli, zneklidněni touto zprávou, jako jsou vždy zneklidněni lidé nijak zvlášť zámožní každým zasáhnutím notáře, který vyvolává myšlenky na smlouvy, dědictví, procesy, na věci příjemné i nepříjemné. Po chvilce ticha otec zabručel:

— Co to může znamenat?

Paní Rosémillyová se dala do smíchu:

— Ale jděte, to je nějaké dědictví. Jsem si tím jista. Přináším štěstí.

Oni však neměli naději na smrt někoho, kdo by jim mohl něco zanechati.

23$

Paní Rolandová, která měla pro příbuzenstvo výbornou pamět, ihned počala pátrati po všem přátelstvu ze své i ze strany svého muže, sledovala všechny souvislosti a větve bratranců a sestřenic.

Aniž by odložila klobouk, počala se vyptávati:

— Poslyš, otče (doma říkala svému muži „otče“ a před cizími někdy „pan Roland“), řekni, otče, nepamatuješ se, koho si vzal Josef Lebru, když se po druhé ženil?

— Ano, nějakou malou Duméliovou, dceru nějakého papírníka.

— A měl s ní děti?

— To si myslím, aspoň čtyři nebo pět.

— Ne, z této strany tedy nic není.

Rozněcovala se již při tomto hledání a chápala se naděje na trochu blahobytu, který by jim spadl s nebe. Ale Petr, milující velmi svoji matku, který věděl, že se dává unášeti trochu sny a který se bál rozčarování, trochu smutku a žalu, kdyby očekávaná dobrá zpráva se ukázala nepříjemnou, ji zarazil:

— Jen se neklam, maminko, teď už nejsou žádní strýčkové z Ameriky! Já si spíše myslím, že se jedná o nějaký sňatek pro Jana.

Všichni byli překvapeni tímto nápadem a Jan byl trochu uražen, že jeho bratr tak mluví před paní Rosémillyovou.

— Proč pro mne, spíše pro tebe? Domněnka je velice sporná. Ty jsi starší a tedy na tebe by se

24$

myslilo napřed. A pak, co se mne týče, nechci se ženit.

Petr se posmíval:

— Jsi tedy zamilován?

Druhý mrzutě odpověděl:

— Což musí být člověk zamilován, když řekne, že se ještě nechce ženit?

— Aha! To ,,ještě“ uvádí vše na pravou míru: ty čekáš.

— Chceš-li, připouštím, že čekám.

Ale otec Roland, který naslouchal a přemýšlel, najednou přišel na nejpravděpodobnější řešení.

— Hrome! My jsme opravdu hloupí, že si lámeme hlavu. Pan Lecanu je náš přítel, ví, že Petr hledá místnosti pro lékařskou ordinaci a Jan pro advokátní kancelář. Našel některému z vás něco!

Bylo to tak jednoduché a pravděpodobné, že všichni se s tím shodli.

— Je prostřeno, hlásilo děvče.

A každý šel do svého pokoje, aby si umyl ruce, dříve než zasedne ke stolu.

Deset minut poté večeřeli v malé jídelně v přízemí.

S počátku se skoro nemluvilo, ale po nějaké chvíli Roland se znovu udivoval nad touto návštěvou notářovou:

— Proč však nenapsal, proč poslal třikráte svého úředníka, proč přijde sám?

Petr to shledával zcela přirozené:

— Asi je třeba okamžité odpovědi a snad nám

25$

chce oznámiti důvěrné výhrady smlouvy, které se nerady sdělují písemně.

Zůstali však roztržití a všichni čtyři rozmrzeni tím, že pozvali tuto cizí ženu, která jim překážela v jejich rozhovoru a rozhodování.

Když byl oznámen příchod notářův, vystoupili znovu nahoru do salonu.

Roland vyskočil:

— Dobrý den, drahý mistře.

Tituloval pana Lecanu „mistrem“, jak se to ve Francii přidává ke jménům všech notářů.

Paní Rosémillyová se zvedla:

— Odcházím, jsem velice unavena.

Pokusili se ji jen slabě pozdržeti, ona však nesvolila a odešla, aniž by některý ze tří mužů ji doprovodil, jak to vždy činívali.

Paní Rolandová si pospíšila k nově příchozímu:

— Je libo šálek kávy, pane?

— Nikoli, děkuji, jdu zrovna od večeře.

— Tedy šálek čaje?

— Neříkám, že ne, ale trochu později, dříve budeme mluviti obchodně.

Za hlubokého ticha, které nastalo po těchto slovech, nebylo nic jiného slyšet než tikot visacích hodin a zdola hluk nádobí umývaného služkou, která byla příliš hloupá, než aby poslouchala za dveřmi.

Notář se znovu ujal slova:

Znali jste nějakého pana Maréchala v Paříži, Leona Maréchala?

26$

Pan i paní Rolandovi zvolali najednou: „Inu ovšem!“

— Byl to váš přítel?

Roland prohlásil:

— Nejlepší, pane, ale zažraný Pařížan; nehnul se z boulevardu. Je přednostou kanceláře v ministerstvu financí. Od svého odjezdu z hlavního města jsem se s ním nesetkal. A později jsme si přestali i psáti. To víte, když jeden žije daleko od druhého…

Notář vážně pokračoval:

— Pan Maréchal zemřel.

Muž i žena udělali malý pohyb smutného překvapení, líčeného neb opravdového, s nímž však přesně vždy jsou přijímány takovéto zprávy.

Pan Lecanu mluvil dále:

— Můj pařížský kolega mi právě sdělil hlavní disposice jeho závěti, jimiž ustanovuje vašeho syna Jana Rolanda svým universálním dědicem.

Údiv byl tak veliký, že nikdo nevěděl, co by řekl.

Paní Rolandová první přemohla své pohnutí a zakoktala:

— Můj bože, ubohý Leon … náš ubohý přítel… můj bože … můj bože … mrtev!…

V očích se jí objevily slzy, ony tiché ženské slzy, kapky žalu proudící z duše, které tekou po tvářích a jsou tak jasné, že se zdají bolestnými.

Roland však myslil méně na smutek této zprávy než na ohlášenou naději. Neodvažoval se však

27$

ihned se vyptávati na podmínky závěti a na výši jmění; a aby se dostal k této zajímavé otázce, se optal:

— Na co zemřel ten ubohý Maréchal?

Pan Lecanu nevěděl o tom naprosto nic.

— Vím jen, pravil, že zesnulý, nemaje přímých dědiců, zanechal celé své jmění, dvacet tisíc franků renty v tříprocentních obligacích, vašemu druhému synovi, kterého viděl se narodit, růst a kterého uznal za hodna tohoto odkazu. V případě, že by pan Jan dědictví nepřijal, dostalo by se ho opuštěným dětem.

Otec Roland nemohl již utajiti svoji radost a zvolal:

— U ďasa, to je přece dobrá myšlenka! Kdybych neměl potomků, jistě bych ani já na něho nezapomněl, na toho dobrého přítele!

Notář se usmál:

— Jsem tomu velice rád, že jsem vám celou věc mohl sám oznámit. Člověka to vždy těší, když může přinésti dobrou zprávu.

Ani si nevzpomněl na to, že tato dobrá zpráva byla smrt přítele, nejlepšího přítele otce Rolanda, který sám náhle zapomněl na tuto důvěrnost, která byla právě s přesvědčením vyslovena.

Pouze paní Rolandová a její synové zachovali smutnou tvářnost. Ona stále trochu plakala, osušujíc si oči kapesníkem, který pak tiskla k ústům, aby potlačila vzlykot.

Lékař zahučel:

28$

— Byl to dobrý muž, velmi srdečný. Často mne a mého bratra zval na večeři.

Jan se zářícíma a dokořán otevřenýma očima, navyklým pohybem uchopil pravou rukou svůj světlý vous a klouzal po něm prsty až ke konci, jako by jej chtěl prodloužiti a ztenčiti.

Dvakráte pohnul rty, aby rovněž řekl nějakou vhodnou frázi a po dlouhém hledání zmohl se jenom na toto:

— Měl mě rád, opravdu, líbal mne vždy, když jsem ho navštívil.

Otcovy myšlenky se však hnaly dále vpřed; hnaly se kolem tohoto oznámeného dědictví, již přijatého: kolem peněz, číhajících za dveřmi, které vejdou ihned, zítra, na znamení, že budou přijaty.

Otázal se:

— Nemohou se vyskytnout! snad nějaké nesnáze … nějaký proces … nějaký spor …?

Zdálo se, že pan Lecanu je kliden:

— Ne, můj pařížský kolega mi oznamuje, že situace jest velmi jasná. Potřebujeme jen, aby pan Jan přijal.

— Výborně, tedy… s tím jměním je to jasné?

— Velmi jasné.

— Všechny formality byly vyplněny?

— Všechny.

Náhle starý klenotník pocítil trochu nejasného instinktivního a prchavého studu nad spěchem, s nímž se informoval, a znovu se chopil slova:

— Jistě pochopíte, když se vás vyptávám tak

29$

bezprostředně na všecky tyto věci, že je to proto, abych uchránil svého syna od nepříjemností, kterých by nepředvídal. Někdy jsou dluhy, choulostivá situace a což já vím, co ještě jiného? A člověk se zaplete v neproniknutelném hloží. Konec konců já nedědím, ale myslím především na maličkého.

V rodině říkali Janovi stále ještě „maličký“, ačkoliv byl mnohem větší než Petr.

Náhle jako by se probudila ze sna a připamatovala si něco vzdáleného, skoro zapomenutého, co kdysi slyšela, ale čím si však nebyla jista, paní Rolandová zakoktala:

— Neřekl jste mi snad, že náš ubohý Maréchal zanechal svoje jmění našemu malému Janovi?

— Ano, paní.

Tu pokračovala prostě:

— To mne velmi těší, neboť to dokazuje, že nás měl rád.

Roland se vzchopil:

— Nechtěl byste, drahý mistře, aby můj syn ihned podepsal, že přijímá?

— Ne … ne … pane Rolande. Zítra, zítra v mé kanceláři ve dvě hodiny, jestli se vám to hodí.

— Ale ano, rozumí se, že ano!

Tu paní Rolandová, která také povstala a u níž po slzách se objevil úsměv, pokročila k notáři, položila ruku na opěradlo jeho křesla a objímajíc ho něžným pohledem matky, ptala se:

— A co ten šálek čaje, pane Lecanu?

— Nyní ano, paní, s velkou radostí.

30$

Služebné děvče, jsouc zavoláno, přineslo nejdříve sušenky v hlubokých plechových krabicích, ono fádní a křehké anglické pečivo, které vyhlíží, jako by bylo upečeno pro zobák papouškův a zaletováno do kovových krabic pro cesty kolem světa. Došla pak pro šedé ubrousky, složené do malých čtverců, ony čajové ubrousky, které se v nezámožných rodinách nikdy neperou. Po třetí přišla s cukřenkou a šálky, načež odešla vařiti vodu, a pak čekali.

Nikdo nemohl mluviti. Měli na co mysliti, ale nic, co by řekli. Pouze paní Rolandová hledala všední fráze. Vyprávěla o vyjížďce a rybolovu, vychvalovala „Perlu“ a paní Rosémillyovou.

— Roztomilá, roztomilá, opakoval notář.

Roland, opřen zády o mramor krbu jako v zimě,

když v něm hoří oheň, ruce v kapsách a pohybuje rty, jako by chtěl pohvizdovati, nemohl již vydržeti na místě, mučen jsa nezdolnou touhou dáti průchod své radosti.

Oba bratři ve dvou stejných křeslech, se stejně zkříženýma nohama, napravo a nalevo od prostředního stolku, dívali se upřeně před sebe, ve stejné poloze, ale s různým výrazem.

Konečně čaj byl zde. Notář si vzal, osladil jej a pil svůj šálek, rozmočiv v něm dříve malý zákusek, který byl příliš tvrdý, než aby mohl býti kousán; zvedl se pak, stiskl všem ruce a šel.

— Tedy je to dojednáno, opakoval Roland, zítra ve dvě hodiny u vás.

31$

— Ujednáno, zítra ve dvě hodiny.

Jan neřekl ani slova.

Po odchodu notářově bylo ještě chvíli ticho, potom otec Roland poplácal dlaněmi ramena mladšího syna, volaje:

— Nuže, zatracený šťastlivče, neobejmeš mne?

Tehdy se Jan usmál a objal svého otce, řka:

— Nemyslil jsem, že je to nutné.

Ale stařík se již radostí necítil. Přecházel, bubnoval po nábytku neohrabanými prsty, točil se na podpatcích a opakoval:

— Jaké štěstí, jaké štěstí! To je přece nějaké štěstí!

Petr se zeptal:

— Tedy jste se s tím Maréchalem kdysi dobře znali?

Otec odpověděl:

— Bože, trávil všechny své večery u nás; přece si vzpomínáš, jak ti chodil naproti ke koleji, když jste měli prázdno a že tě tam často doprovázel po večeři. Toho rána, kdy se narodil Jan, byl to právě on, kdo šel vyhledat lékaře. Zrovna u nás obědval, když se matce dostavily bolesti. Ihned jsme pochopili, oč se jedná a on rychle odběhl a ve spěchu si vzal můj klobouk místo svého. Pamatuji si to, poněvadž později jsme se tomu hodně smáli. Možná, že si vzpomněl na tuto podrobnost, když umíral; a protože neměl žádného dědice, tak si řekl: „Hle, přispěl jsem ke zrození toho maličkého, tak mu nyní zanechám své jmění.“

32$

Paní Rolandová, která byla zabořena do lenošky, zdála se ponořena do svých vzpomínek. Mumlala, jako kdyby myslila nahlas:

— Ah, byl to dobrý přítel, velmi oddaný, velmi věrný, vzácný člověk v dnešní době.

Jan povstal:

— Půjdu se trochu projít, pravil.

Jeho otec se podivil, chtěl ho zadržeti, neboť si měli o čem pohovořiti, dělati plány a rozhodovati se. Ale mladý muž trval na svém, vymlouvaje se, že má schůzku. Bude ostatně dosti času na to, aby se domluvili dříve než budou míti dědictví v rukou.

A odešel, neboť toužil býti sám, aby mohl přemýšleti. Také Petr prohlásil, že půjde ven a po chvíli šel za svým bratrem.

Jakmile se octl sám se svojí ženou, uchopil ji otec Roland do náručí, políbil ji desetkrát na každou tvář a aby odpověděl na výčitky, jež mu často činila, pravil:

— Vidíš, má drahá, že bych z toho nic neměl, kdybych zůstal dále v Paříži a dřel se na své děti, místo abych šel sem si spravit zdraví, protože jmění nám padá s nebe.

Paní Rolandová zcela zvážněla:

— Padá s nebe Janovi, pravila, ale co Petr?

— Petr! Vždyť je doktorem, vydělá si peníze … a pak jeho bratr už pro něj také něco udělá.

— Ne. Nepřijal by toho. A pak to dědictví je pro Jana, pouze pro Jana. Petr je takto v nevýhodě.

33$

Stařík se zdál všecek zmaten;

— Nu, tedy mu sami v závěti necháme o něco více.

— Ne. To by také nebylo příliš spravedlivé.

Zvolal:

— Aby hrom do toho! Co tedy vlastně chceš, abych udělal? Ty si vždy musíš najít hromadu nepříjemných myšlenek. Ty musíš pokaziti každou moji radost. Abys věděla, jdu spat. Dobrou noc. Je to jedno, je to štěstí, velké štěstí.

A odešel přese vše rozradostnění a bez jediného slova politování pro šlechetného mrtvého přítele.

Paní Rolandová se znovu ponořila do snění před čadící lampou.

34$

II

Jakmile vyšel ven, Petr se obrátil k Pařížské ulici, hlavní ulici Havru, osvětlené, živé, hlučné. Trochu chladný vzduch od mořského pobřeží mu laskal tváře a on kráčel pomalu s holí pod paží, s rukama vzadu složenýma.

Nebylo mu dobře, cítil, že mu není volno, byl nespokojen, jako někdo, kdo dostal nějakou špatnou zprávu. Netížila ho žádná určitá myšlenka a nebyl by dovedl hned říci, odkud se vzala ta tíže na duši a ono tělesné zmalátnění. Cosi ho bolelo, nevěděl, kde a co; měl v sobě nějaký bolestný bod. jednu z oněch téměř nepozorovatelných pohmožděnin, o níž nevíme, kde leží, ale které přicházejí, unavují, zesmutňují, dráždí, jakousi neznámou a lehkou bolest, něco jako zrnko žalu.

Když přišel na Divadelní náměstí, cítil se přitahován světly kavárny Tortoni a šel pomalu k ozářenému průčelí; ale v okamžiku, kdy chtěl vejíti si vzpomněl, že by se tam shledal s přáteli, se známými, s lidmi, s nimiž by musel mluviti; a tu ho zaplavil náhlý odpor k těmto banálním přátelstvím od sklenice. Tehdy obrátil své kroky a dal se znovu hlavní ulicí, která ho vedla k přístavu.

35$

Tázal se: „Kam vlastně jdu?“ hledaje místo, které by se mu líbilo, jež by bylo příjemné při jeho duševním stavu. Nenalézal nic, neboť ho popuzovala samota a neměl chuť s někým se setkati.

Když došel na nábřeží, zaváhal ještě jednou, ale pak se vydal na hráz vybíhající do moře, neboť se rozhodl pro samotu.

Zavadil o lavici na lamači vln, posadil se maje dosti chůze, jsa znechucen svojí procházkou ještě dříve než ji skončil.

Tázal se sám sebe: „Co mi vlastně dnes je?“ A počal hledati ve svých vzpomínkách, jaká nepříjemnost ho mohla postihnouti, jako když vyšetřujeme nemocného, abychom se dopátrali příčiny jeho horečky.

Jeho duch byl vznětlivý a zároveň rozvážný, dal se unášeti, pak uvažoval, schvaloval nebo káral své vzlety, ale první přirozenost nakonec a vždy byla silnější, a člověk citu v něm vždy zvítězil nad člověkem rozumu.

Nyní tedy pátral, odkud se vzala ona ochablost, ona potřeba pohybu, aniž by po něčem toužil, ona touha setkati se s někým, kdo by nebyl téhož mínění, a také se ho zmocnila nechuť k lidem, s nimiž by se mohl setkati, a k řečem, které by mu mohli říkati.

A položil si otázku: „Bylo by to pro Janovo dědictví?“

Ano, vskutku bylo to možné. Když notář oznámil tuto zprávu, tu pocítil, že jeho srdce buší

36$

trochu silněji. Pravda, člověk se vždy neovládá, podléháme samovolným a neodbytným pohnutím, proti nimž marně bojujeme.

Hluboce se zamyslil nad tímto fysiologickým problémem dojmu, který je nějakým faktem vyvolán u pudové bytosti a jenž v ní vyvolává proud myšlenek a pocitů bolestných nebo veselých, zcela opáčných těm, po jakých touží; vyvolává je a považuje je za dobré a zdravé myslící bytost, která se kulturou svého rozumu povznesla nad sebe samu.

Pokoušel se pochopiti duševní stav syna, který zdědí veliké jmění, který, díky tomuto jmění, bude chutnati mnohé radosti, po nichž dávno toužil a jež mu byly zakázány lakotností otce, přese vše milovaného a želeného.

Zvedl se a kráčel ke konci hráze. Cítil, že je mu lépe, byl spokojen tím, že pochopil, že překvapil sám sebe, že odhalil toho druhého, který je v nás.

— Tedy jsem žárlil na Jana, pomyslil si. To je opravdu velmi špatné! Nyní jsem si tím jist, neboť první myšlenka, která mne napadla, byla myšlenka na jeho sňatek s paní Rosémillyovou. Přece vůbec nemám rád tu malou rozumnou krůtu, dobře vzdělanou, aby se znechutila svým rozumem a moudrostí. Je to tedy bezdůvodná žárlivost, sama podstata žárlivosti (digr-osv2-rmr), oné, která je, protože je! Bude třeba dáti na to pozor!

Šel k signálnímu stožáru, který označuje výšku vody v přístavu a rozškrtl sirku, aby si přečetl seznam lodí hlášených na širém moři, jež se měly

37$

vrátiti při příštím přílivu. Byly očekávány poštovní parníky z Brasilie, z La Plata, z Chill a z Japonska, dva dánské dvoustěžníky, jeden norský škuner a jeden turecký parník, což Petra zrovna tak překvapilo jako kdyby četl „jeden švýcarský parník“; a v jakémsi bizarním snu zahlédl velikou loď, pokrytou muži v turbanech, kteří v širokých kalhotách vystupovali do lanoví.

— Jak je to hloupé, pomyslil si; turecký lid a přes to lid námořnický.

Po několika krocích se zastavil, aby pozoroval rejdu. Vpravo nad Stainte-Adresse dva elektrické majáky mysu H?ve, podobné dvěma obludným cyklopským dvojčatům, vrhaly na moře svoje dlouhé a pronikavé pohledy. Vycházejíce ze dvou sousedících ohnisek, dva rovnoběžné paprsky, podobné ohromným ocasům dvou komet, sestupovaly v přímém a nezměrném sklonu s vrcholu pobřeží k hlubině horizontu. Tam zase na dvou do moře vybíhajících hrázích dva jiné ohně, děti oněch kolosů, označující vjezd do Havru; a tam dole, na druhém břehu Seiny, bylo viděti ještě mnoho jiných, nehybných nebo blikajících, zářících nebo pohasínajících, otevírajících se a zavírajících jako oči, oči přístavů, žluté, červené, zelené, hlídající temné moře pokryté loďmi, živoucí oči pohostinné země říkající pouhým nezměnitelným a pravidelným mechanickým pohybem svých víček: „To jsem já. Já jsem Trouville, já Honfleur, já jsem pobřeží pont-audemerské.“ A nade všemi, tak vyso

38$

ko, že odtud by jej bylo možno považovali za hvězdu, ukazoval štíhlý maják etouvillský cestu k Rouenu písečnými výspami ústí velké řeky.

A na hluboké vodě, na vodě bez mezí, tmavější než obloha, se zdálo, že tu a tam je viděti hvězdy. Třepetaly se v noční mlze, malé, blízké nebo vzdálené, bílé, zelené nebo také červené. Skoro všechny byly nehybné, ale přece jen se zdálo, že některé běží; byla to světla zakotvených lodí, čekajících na příští příliv nebo lodí plujících, hledajících místo na zakotvení.

Právě v té chvíli vystoupil měsíc nad městem; podobal se ohromnému, překrásnému majáku, který byl rozsvícen na obloze, aby vedl nekonečné loďstvo skutečných hvězd.

Petr zahučel skoro nahlas:

„Hle, a my se ustavičně trápíme pro nic!“

Náhle zcela blízko u něho v širokém a černém zářezu, který se otevíral mezi oběma hrázemi, šinul se stín, velký a fantastický. Vykloniv se přes žulové zábradlí, spatřil rybářskou bárku, která se vracela, aniž by bylo slyšeti nějakého hlasu, náraz vlny nebo hluk vesla, pomalu hnána svojí vysokou hnědou plachtou, napjatou vánkem z vysokého moře.

Pomyslil si: „Kdyby tam bylo možno žíti, jak by člověk byl asi klidný!“ Když pak učinil ještě několik kroků, spatří! člověka sedícího na konci přístavní hráze.

Snílek, zamilovaný, mudrc, člověk šťastný nebo

39$

smutný? Kdo je to? Přiblížil se, jsa zvědav spatřiti tvář samotářovu a poznal svého bratra.

— Aj, to jsi ty, Jene?

— Ach … Petr … Co zde děláš?

— Jdu trochu na vzduch. A ty?

Jan se dal do smíchu:

— Také jsem si vyšel na vzduch.

A Petr se posadil vedle svého bratra.

— To je krásné, co?

— Jistě.

Podle zvuku hlasu pochopil, že Jan se na nic nedíval; pokračoval:

— Já když sem přijdu, mám bláznivou touhu odjeti, vyjeti se všemi těmi loďmi, k severu nebo k jihu. Pomysli si, že tamhle ta malá světélka přicházejí ze všech konců světa, ze zemí ohromných květů a krásných dívek, bledých nebo bronzověhnědých, ze zemí kolibříků, slonů, volných lvů, černošských králů, ze všech zemí, které jsou pohádkami vil pro nás, kteří již nevěříme na Zakleté zámky a Šípkové Růženky. Jak by to bylo krásné moci si dopřát projížďky tam někam; ale k tomu by bylo třeba peněz, mnoho …

Náhle se zamlčel, vzpomněv si, že jeho bratr je nyní má, že má ty peníze a že, zbaven všech starostí, každodenní práce, volný, nespoutaný, šťastný a veselý, může si jeti, kam se mu za dobré uzdá, k světlovlasým Švédkám nebo k havajským brunetám.

40$

I pronikla jím jedna z těch nedobrovolných, u něho častých myšlenek, tak náhlých, rychlých, že je nemohl ani předvídati, ani zadržeti, ani je změniti, přicházejících, jak se zdálo, v nezávislém a prudkém okamžiku duše: „Ech, je příliš velký hlupák, vezme si malou Rosémillyovou.“

Povstal.

— Nechám tě snít o budoucnosti, mně je třeba trochu pohybu.

Stiskl bratrovi ruku a pokračoval s velmi srdečným přízvukem:

— Nuže, Jeníku, teď jsi bohat! Jsem velice rád, že jsem tě zastihl teď večer zcela o samotě, abych ti mohl říci, jak mne to těší, jak ti blahopřeji a jak tě mám rád.

Jan, který byl měkké a něžné povahy, koktal velice pohnut:

— Děkuji… děkuji ti… můj dobrý Petře, děkuji.

A Petr se vracel svým pomalým krokem, hůl pod paží, ruce vzadu složené.

Když se vrátil do města, znovu ho napadlo, co má dělat a byl nespokojen svojí přerušenou procházkou a tím, že byl připraven o moře přítomností svého bratra.

Napadlo ho: „Půjdu vypít sklenku likéru k otci Marowskovi,“ a šel do čtvrti Iugouville.

Poznal otce Marowska v pařížských nemocnicích. Byl to starý Polák, říkalo se o něm, že je politický uprchlík, který tam kdesi prožil strašné

41$

historie a který po nových zkouškách přišel do Francie dělat své lékárnické řemeslo. O jeho minulém životě nebylo nic známo a mezi mladými lékaři a později mezi sousedy kolovaly o něm jen pověsti. Tato pověst strašného spiklence, nihilisty, královraha, všehoschopného vlastence, který jen zázrakem unikl smrti, sváděla dobrodružnou a živou obrazotvornost Petra Rolanda; stal se přítelem starého Poláka, jenž však mu nikdy nic nesdělil o svém minulém životě. A bylo to právě díky mladému lékaři, že stařík se přišel usadit do Havru, počítaje na dobrou klientelu, již mu bude nový lékař dodávat.

Zatím žil chudobně ve své skromné lékárně, prodávaje léky malým, drobným měšťákům a dělníkům své čtvrti.

Petr chodíval k němu často po obědě, aby si s ním čtvrthodinku pohovořil, neboť měl rád tu klidnou tvář a řídkou rozmluvu Marowska, přerušovanou dlouhými pomlkami.

Nad pultem plným skleněných lahviček hořel jediný plynový hořák. Světla ve výkladní skříni z úspornosti nebyla ani zapálena. Za svým pultem sedě na židli s nataženýma, skříženýma nohama, lysý stařík, s ptačím nosem, který prodlužoval jeho lysé čelo a dodával mu vzhledu smutného papouška, byl ponořen v hluboký spánek, maje bradu opřenu o prsa.

Když zazněl zvonek, probudil se, povstal a poznávaje lékaře, šel mu vstříc se vztaženýma rukama.

42$

Jeho černý kabát, pokrytý skvrnami po kyselinách a syrupech, příliš velký pro jeho hubené a malé tělo, vypadal jako starosvětská sutana; mluvil se silným polským přízvukem, který jeho slaboučkému hlasu dodával něco dětského, šeplavosti a přízvuku mladé bytosti, která počíná hovořiti.

Petr se posadil a Marowsko se ho tázal:

— Co je nového, drahý doktore?

— Nic. Vše je stále při starém.

— Nevypadáte dnes právě vesele.

— Také často nejsem veselý.

— Jděte, jděte, to musíte se sebe setřásti. Nechtěl byste sklenku likéru?

— Ano, prosil bych.

— Potom vám dám ochutnati nový přípravek. Již dva měsíce se snažím něco učinit z rybízu, z něhož se dosud dělal jen syrup … a podařilo se mi udělat dobrý likér, velmi dobrý, velmi dobrý.

A rozohněn šel k jedné ze skříní, otevřel ji a vybral láhev, kterou přinesl. Pohyboval se a dělal vše krátkými gesty, vždy neúplnými, nikdy nenatáhl ruky úplně, nevztyčil se zcela na svých nohou, neudělal jediného celého a definitivního pohybu. Jeho myšlenky se podobaly jeho jednání, naznačoval je, ohlašoval, načrtával, napovídal, ale nevyslovoval.

Zdálo se, že největší zálibou jeho života jest příprava syrupů a likérů.

— S dobrým syrupem nebo s dobrým likérem se nadělá jmění, říkal často.

43$

Vynalezl sta různých sladkých přípravků, aniž by se mu podařilo jediný uvésti do obchodu. Petr tvrdíval, že Marowsko mu připomíná Marata.

Ze zadní místnosti byly přineseny dvě sklenky na prkénku a oba muži zvedajíce je proti plynu, zkoumali barevnou tekutinu.

— Krásný rubín, prohlásil Petr.

— Že ano?

Polákova stará papouščí hlava se zdála oživnouti.

Lékař ochutnával, pochutnával, přemýšlel, znovu chutnal, ještě přemýšlel a vyjádřil se:

— Velmi dobrý, znamenitý a co do chuti zcela něco nového: to je šťastný nález, můj drahý!

— Na mou duši, jsem velmi spokojen.

Načež Marowsko žádal o radu, jak by pokřtil tento nový likér; chtěl jej pojmenovali „rybízová esence“ nebo „jemný rybíz“ či ,,rybízová“ nebo „rybízín“.

Petr neschvaloval žádného z těchto názvů.

Starý měl nápad:

— To, co jste před chvílí zrovna řekl, je velmi dobré, znamenité: „Krásný rubín“.

Lékař popíral ještě cenu tohoto jména, třebaže je vynalezl a radil prosté jméno „rybízek“, jež Marowsko prohlásil za báječné. Pak se odmlčeli a po několik minut seděli beze slova pod jediným plynovým hořákem. Konečně Petr, skoro aniž by tomu chtěl, pravil:

— Hleďte, přihodilo se nám dnes večer něco

44$

zvláštního. Jeden z přátel mého otce zemřel, zanechav svoje jmění mému bratrovi.

Zdálo se, že lékárník ihned nechápal, ale po chvilce přemýšlení se domníval, že lékař dědil napolovic. Když byla věc řádně vysvětlena, zdál se překvapen a rozhořčen; a aby vyjádřil svoji nespokojenost nad tím, že jeho mladý přítel byl obětován, opakoval několikráte:

— To neučiní dobrého dojmu.

Petr, jehož se zmocnila znova ochablost, chtěl věděti, co chce Marowsko říci touto větou. — Proč by to nedělalo dobrý dojem? Jaký špatný dojem by to mohlo dělat, že jeho bratr zdědil jmění po rodinném příteli? Ale obezřelý stařík již se o věci nevyjadřoval.

— V takových případech se zanechává oběma bratrům stejně. Říkám vám, že to neučiní dobrého dojmu.

A rozmarný lékař odešel, vrátil se do otcovského domu a ulehl. Nějaký čas slyšel Jana, který potichu chodil v sousedním pokoji a pak, vypiv dvě sklenice vody, usnul.

45$

III

Nazítří se lékař probudil s pevným úmyslem státi se bohatým.

Rozhodl se tak již vícekráte, aniž by však co byl podnikl. Na počátku všech pokusů o novou kariéru naděje na bohatství rychle získané posilovala jeho snahy a důvěru až k první překážce, až k prvnímu nezdaru, jenž ho pak vrhal na nové koleje.

Uvažoval zabořen jsa do teplých peřin ve své posteli. Kolik lékařů se stalo v krátkém čase milionáři! Postačila jen trocha dovednosti, neboť za svých studií poznal nejslavnější profesory, a soudil je léta. Zajisté měl takovou cenu jako oni, ne-li větší. Jestliže se mu podaří podchytit jakýmkoli způsobem elegantní a bohatou haverskou klientelu, může lehce vydělat stotisíc franků ročně. A počítal přesně zisk. Ráno by vyšel navštívit svoje nemocné. Vezme-li dosti malý denní průměr po deseti, po dvaceti francích, činí to nejméně sedmdesát dva tisíce franků ročně, možná sedmdesátpět tisíc, neboť číslo deseti nemocných by bylo jistě větší. Odpoledne by přijal ve své ordinaci asi deset návštěv po deseti francích, což činí třicetšest tisíc franků. Nuže, okrouhle tu máme stotisíc franků ročně.

47$

Staří zákazníci a přátelé, na které by se šel podívat, platili by po deseti francích a ti, které by přijal po pěti francích, by rozpočet poněkud snížili, což by se ovšem nahradilo konsultacemi s jinými lékaři a drobnými příjmy plynoucími ze zaměstnání.

Není nic lehčího než dosáhnouti toho dovednou reklamou, zprávami ve „Figaru“, oznamujícími, že pařížský vědecký svět naň upřel svůj zrak a se interesuje o výsledky práce mladého, skromného haverského vědce. Byl by bohatší svého bratra, bohatší a slavnější, spokojený sám sebou, neboť by získal štěstí vlastním přičiněním; a bude štědrý ke svým starým rodičům, zajisté hrdým na jeho věhlas. Neoženil by se, nechtěl by si znepohodlnit svůj život jedinou ženou, měl by milenky mezi svými nejkrásnějšími pacientkami.

Cítil se býti tak jist svým úspěchem, že vyskočil z lože jako by chtěl ihned vše provést a oblékl se hodlaje vyhledati v městě vhodný byt.

Potuluje se ulicemi uvažoval o tom, jak nepatrné bývají podněty, jež určují naše činy. Před třemi týdny mohl a měl pojati už tento záměr, který se v něm náhle probudil beze sporu pod vlivem bratrova dědictví.

Zastavoval se přede dveřmi, na nichž visely cedulky, sdělující, že se pronajme byt pěkný či krásný, oznámeními bez přívlastků opovrhoval. A prohlížel si je tváře se vznešeně, měřil výšku stropů, kreslil do svého zápisníku polohu bytů, spo-48$

jení jednotlivých místností a rozdělení vchodu, sděloval, že je lékařem velmi navštěvovaným. Přál si široké schodiště udržované v pořádku; byt nemohl býti výše než v prvním poschodí.

Když si poznamenal sedm až osm adres a zapsal na dvě stě vysvětlivek, odebral se k snídani opozdiv se o čtvrt hodiny.

Již, v předsíni slyšel cinkot talířů. Jedli bez něho. Proč? Nikdy nebývali doma tak přesní. Byl uražen, popuzen, neboť byl poněkud nedůtklivý. Jakmile vstoupil, pravil mu Roland:

K čertu, Petře, spěchej! Víš, že jdeme ve dvě hodiny k notáři. Dnes není času k lelkování!

Doktor si usedl, aniž co pronesl, když před tím objal matku a stiskl otci i bratrovi ruku; vzal si z hluboké mísy, stojící vprostřed stolu kotletu, již proň uchovali. Byla studená a suchá. Vpravdě byla asi nejhorší. Myslel si, že mohla býti ponechána na plotně až do jeho příchodu, nepotřebovali ztráceti hlavu a úplně zapomenouti na druhého syna, staršího syna. Rozhovor, přerušený jeho příchodem, znovu počal tam. kde ustal.

— Pohleď, řekla paní Rolandová Janovi, co bych ihned učinila. Zařídila bych se skvěle, abych na sebe upozornila, ukazovala bych se ve společnosti, jezdila na koni, a nalezla bych si jeden nebo dva zajímavé právní případy, jimiž bych se před soudem velmi dobře uvedla. Chtěla bych býti jaksi advokátem amatérem, který jest velmi vyhledáván. Díky Bohu, tvá potřeba jest nyní kryta, a jestliže

49$

se ujmeš zaměstnání, tož jen proto, abys neztrácel plody svého studia a proto, že muž nemá nikdy žíti bez práce.

Otec Roland loupal hrušku a dodal:

— Bože! Kdybych byl tebou, koupil bych si dobrý člun jako mají naši lodivodové a doplavil bych se po něm až do Senegalu.

Petr projevil svoje mínění. Celkem vzato, není to bohatství, které dává člověku hodnotu mravní, hodnotu duševní. Pro lidi průměrné není než důvodem k úpadku, naproti tomu je mocnou pákou v rukou silných. Ostatně nadprůměrní lidé jsou vzácní. Jestliže Jan je vskutku člověk vynikající, může to prokázati nyní, kdy je životně kryt. Bude mu však pracovati stokrát více, než by mu bylo přičiňovat se za jiných okolností. Nejedná se o to, povede-li při pro vdovu a sirotka nebo proti nim a schová-li několik tolarů za vyhraný nebo prohraný proces, ale jest mu třeba se státi vynikajícím právníkem, světlem práv.

A nakonec doložil:

— Kdybych já měl peníze, já bych rozřezal něco mrtvol!

Otec Roland pokrčil rameny.

— Ale hlouposti! Nejmoudřejší v životě je míti se dobře. Nejsme dobytek, ale lidé. Narodí-li se kdo chudý, je nucen pracovati. Dobře. Pracuje, tím hůře. Ale má-li někdo renty, safra! Musel by být hlupák, aby se dřel.

Petr odpověděl zvysoka:

50$

— Naše názory nejsou stejné. Vážím si pouze vědění a vzdělání, vším ostatním pohrdám.

Paní Rolandová se snažila vždy ztlumit ustavičné rozpory mezi otcem a synem, obrátila nit hovoru i počala mluviti o vraždě spáchané minulého týdne v Bolbec-Nointotu. Mysle všech se okamžitě zaujaly okolnostmi, za nichž byl zločin proveden, zvábeny zajímavým děsem, lákavým tajemstvím zločinu, které, byť i byly sprosté, hanebné a odporné, působí vždy uhrančivě na lidskou zvědavost.

Avšak otec Roland obchvíli vytahoval svoje hodinky.

— Nuže, řekl, bylo by záhodno vydat se na cestu.

Petr se ušklíbl:

— Není ještě ani jedna hodina. Vskutku nebylo snad potřebí mi dát k jídlu studenou kotletu.

Půjdeš s sebou k notáři? ptala se matka.

Odpověděl suše:

Já? Ne. Co bych tam dělal? Moje přítomnost by tam byla zhola zbytečná.

Jan zůstával tichý, jako by se nejednalo vůbec o něho. Když hovořili o vraždě v Bolbecu, vyslovil jako právník několik myšlenek a rozvinul několik úvah o zločinech a zločincích. Nyní zamlčel se znovu, ale světlo jeho očí, červeň jeho tváří až po jeho vous projevovala jeho štěstí.

Po odchodu rodiny Petr, opět osaměv, započal znovu hledati byt k pronajmutí. Po dvou až třech hodinách vystupování a sestupování po schodech nalezl konečně na boulevardu Františka Prvního

51$

pěknou věc: Veliké mezipatro s dvojím vchodem do různých ulic, dva salony, zasklenou verandu, kde nemocní, čekající až na ně dojde řada, by se procházeli mezi květinami, s příjemnou zaokrouhlenou jídelnou, jež měla vyhlídku na moře.

Když jednal o nájem, překvapila ho cena tří tisíc franků, neboť bylo nutno platit první nájem předem; on však neměl u sebe ani sou.

Z malého, otcem nastřádaného jmění, plynul stěží důchod osm tisíc franků, a Petr si činil výčitky, že mnohdy uvrhl svoje rodiče do nesnází dlouhým váháním při volbě zaměstnání, svými pokusy, jichž se vždy opět zříkal a svým ustavičným obnovováním studií. I odešel slíbiv odpověď do dvou dní; a napadlo ho, že požádá bratra o půjčku na první činži anebo na celý půl rok, o celých patnáct set franků hned, jak Jan se stane pánem dědictví.

Byla by to půjčka sotva na několik měsíců, myslel si. Kdož ví, nevrátím-li ji do konce roku. Ostatně je to docela jednoduché a možná, že bude rád, kdyby to pro mne mohl učinit.

Jelikož nebyly dosud čtyři hodiny a neměl zhola nic na práci, šel se posaditi do parku; seděl dlouho na lavici bez myšlenek, s očima do země, tísněn únavou, jež se měnila ve sklíčenost.

Po všechen čas od svého návratu do otcovského domu žil zrovna tak, aniž však trpěl tak těžce prázdnotou života a svojí nečinností. Jak vlastně trávil čas od chvíle, kdy vstal, do chvíle, v níž šel

52$

spát? Za přílivu se toulal přístavem, toulal se ulicemi, potuloval se po kavárnách, zatoulal se k Marowskovi, potuloval se všude. A náhle tento život, jak jej dosud žil, stává se mu protivný a nesnesitelný. Kdyby měl peníze, najal by si vůz na dalekou procházku do volné přírody, kolem příkopů hustě zastíněných buky a jilmy; ale bylo mu počítati S každou sklenicí piva, s každou poštovní známkou a podobné rozmary nebyly mu vůbec dovoleny. I myslil si, jak je to těžké ve třiceti letech býti nucen, čas od času, zardívaje se, žádati matku o peníze; a zahučel, vrývaje hrot hole do země:

— Pro boha, kdybych měl jenom peníze!

A myšlenka na bratrovo dědictví znovu ho přepadla jako by ho štípla vosa; i netrpělivě ji zahnal, nechtěje se nikterak poddat závisti.

Okolo něho si v prachu cesty hrály děti. Měly dlouhé, plavé vlasy a tváříce se důležitě s velikou pozorností stavěly hromádky z písku, aby je ihned zase nohami rozmetly.

Petr měl takový ponurý den, v němž člověk nahlíží do všech koutů své duše a probírá se všemi jejími záhyby.

Naše konání je podobno práci těchto malých, myslil si. Potom se tázal sám sebe, zda není v životě nejmoudřejší zploditi dvě nebo tři takové malé, neužitečné bytosti a pozorovati s radostí a zvědavostí, jak vyrůstají. A přepadla ho touha po manželství. Člověk není tak ztracen, není-li sám.

53$

Slyší alespoň v hodinách zmatku a nejistoty někoho vedle sebe se pohybovati, i to, může-li říci ženě „ty“, když trpí, už něco znamená.

Počal mysliti na ženy.

Znal je velmi málo, míval v Latinské čtvrti poměry jen čtrnáctidenní, jež rušil, jakmile mu docházely peníze určené na celý měsíc a obnovoval nebo nahrazoval je jinými v příštím měsíci. Jistě však se naleznou bytosti velmi dobré, velmi sladké, které člověka velmi utěšují. Zdaž nebyla jeho matka duší a kouzlem rodinného krbu? Jak toužil poznati ženu, opravdovou ženu!

Najednou povstal jsa rozhodnut, že učiní krátkou návštěvu u paní Rosémillyové.

Avšak okamžitě znovu usedl. Ona se mu přece nelíbí! Proč? Její názory byly příliš průměrné a všední; a pak, nezdálo se, že dává Janovi přednost před ním? Tato okolnost, aniž by si to přiznával, přispívala nemálo k tomu, že nedoceňoval vdoviných vlastností, neboť, i když miloval svého bratra, nemohl ho míti za víc než za průměrného člověka, o sobě pak věřil, že stojí vysoko nad ním.

Neměl v úmyslu zůstati zde až do noci jako předešlého večera a tázal se úzkostně: „Co mám dělat?“

Zatoužil z duše po sentimentalitě, po obejmutí a utěšení. Utěšiti, proč? Neměl, co říci, avšak měl chvíli slabosti a omrzelosti, kdy přítomnost ženy, její laskání nebo dotek její ruky, šelest šatů či sladký pohled jejích černých nebo modrých očí

54$

zdají se právě v tuto chvíli býti nezbytny našemu srdci.

Přišla mu vzpomínka na malou, hodnou sklepnici, již kdysi večer doprovodil domů a již tu a tam navštěvoval.

Znovu se zdvihl, aby s touto dívkou vypil sklenku piva. Co jí řekne? Co řekne ona jemu? Nepochybně nic. Co na tom záleží? Podrží její ruku několik vteřin. Zdá se, že se jí líbí. Proč ji častěji nenavštíví?

Nalezl ji dřímající na židli ve výčepu téměř prázdném. Tři pijáci kouřili svoje dýmky, podepřeni lokty o duhový stůl, pokladní četla román, zatím co majitel vysvlečen do košile spal na lavici.

Jakmile ho dívka spatřila, rychle vstala a přistoupila k němu:

— Dobrý den, jak se vám daří?

— Dobře. A tobě?

— Mně? Moc dobře. Jak jste vzácný?

— Ano, mám málo času. Ty víš, že jsem lékař.

— Podívejme se, to jste mi neříkal. Kdybych to byla věděla, byla bych se s vámi minulý týden poradila, stonala jsem. Co si přejete?

— Sklenku piva. A ty?

— Já také pivo, když mi je zaplatíš.

A pokračovala v tykání, jako by tato slíbená sklenka dávala k tomu mlčky svolení. I sedíce proti sobě hovořili. Obchvíli vzala ho za ruku s důvěrností vlastní děvčatům, jejichž laskání jest na prodej, a dívajíc se naň svůdně, řekla:

55$

— Proč nepřicházíš častěji? Ty se mi moc líbíš, drahoušku!

Ale již se mu znelíbila, zjevila se mu hloupou, sprostou, páchnoucí spodinou. Ženy, řekl si, mají se nám ukazovat ve snu nebo ve svatozáři přepychu, která básnicky zakrývá jejich nízkost.

Ptala se ho:

— To je tvůj bratr, ten hezký blondýn s dlouhým vousem, s nímž jsi šel před několika dny ráno?

— Zajisté, to je můj bratr.

— To je k čertu pěkný chlapec!

— Zdá se ti?

— To bych řekla, a myslím, že je do světa.

Jaká zvláštní nutnost měla ho k tomu, aby najednou vypravoval této číšnici o Janově dědictví? Proč tuto věc, jíž se bránil, když se nalézal o samotě, již odháněl, obávaje se zmatku, vypravoval nyní, jako by měl potřebu před někým vylíti své srdce, přetékající hořkostí?

Skřižuje nohy pravil:

— Mého bratra potkalo ohromné štěstí, zrovna zdědil dvacet tisíc franků důchodu.

Otevřela zširoka své modré a chtivé oči:

— Ach! A kdo mu je odkázal? Babička nebo teta?

— Nikoliv, starý přítel mých rodičů.

— Jen přítel? To není možné! A tobě neodkázal nic?

— Ne. Znal jsem ho málo.

56$

Chvilku přemýšlela, načež pronesla se šibalským úsměvem:

— Ale ten tvůj bratr má štěstí, že má takové přátele! Opravdu, to není nic divného, že se ti tak málo podobá!

Měl chuť ji spolíčkovat, aniž věděl vlastně proč a ptal se, ohrnuje rty:

— Co tím myslíš?

Zatvářila se hloupě i naivně:

— Já? Nic. Myslím si jen, že má větší štěstí než ty.

Hodil na stůl dvacetisuvák a odešel.

A nyní si opakoval tuto větu:

Opravdu, to není nic divného, že se ti tak málo podobá.

Co tím myslela, jaký zámysl vložila do těchto slov! Jistě v tom byla obmyslnost, špatnost, drzost. Tato dívka patrně věřila, že Jan jest Maréchalovým synem.

Podezření, vržené na jeho matku, vzrušilo ho do té míry, že se zastavil a hledal místo, kam by se posadil.

Naproti se nalézala kavárna, vstoupil tam, sedl si a když prišel číšník, pravil: „Sklenku piva.“

Slyšel tlukot svého srdce; naskakovala mu husí kůže. A náhle si vzpomněl, co včera mu řekl Marowsko. „To neudělá dobrého dojmu.“ Měl tutéž myšlenku, totéž podezření jako tato darebnice.

Kloně se nad své pivo, pozoroval bílou pěnu,

57$

kterak šumí a se rozplývá i ptal se sama sebe: „je možno, aby někdo věřil v takovou věc?”

Důvody, které zrodily tyto nekalé pochyby, zdály se mu nyní, při porovnávání jednoho s druhým, jasné, zřejmé, rozhořčující. Není nic jednoduššího a přirozenějšího než když starý mládenec bez dědiců zanechá své jmění oběma dětem svého přítele, ale jestliže je zanechá celé pouze jednomu dítěti, jistě se každý podiví, šušká a konečně se směje. Jak je možno, že toho ihned neviděl, že otec to nepocítil a matka nevytušila? Ovšem, oni se octli ve velikém opojení štěstí z neočekávaných peněz, než aby je mohla napadnouti tato myšlenka. A potom, kterak mohli tito poctiví lidé tušit podobnou ostudnost?

Zda všichni, soused, obchodník, kupec, všichni, kdož je znají, nemohou si opakovati tuto hanebnost, baviti se jí, smát se jeho otci a pohrdati jeho matkou?

A poznámka učiněná číšnicí, že Jan jest plavovlasý a on tmavý, že se sobě nepodobají ani obličejem ani chůzí ani postavou ani nadáním, udiví teď jistě každého. Bude-li se mluviti o některém z Rolandových synů, řeknou: „Který, pravý nebo nepravý?“

Povstal, zamýšleje upozorniti bratra na hrozné nebezpečí, které ohrožuje čest jejich matky. Co však udělá Jan? Jistě by bylo nejjednodušší, odmítnouti dědictví, jež by potom připadlo chudým, a říci pouze přátelům a známým, vědoucím o odkazu,

58$

že závět obsahovala nepřijatelné podmínky, jež by neudělaly z Jana dědice, nýbrž pouhého opatrovníka jmění.

Když se vracel domů, toužil setkati se s bratrem o samotě, aby nehovořili o této věci před rodiči.

Už u dveří slyšel hluk hlasů a smích v saloně, a když vstoupil, slyšel paní Rosémillyovou a kapitána Beausira, jejž byl otec přivedl a zdržel k obědu, aby oslavili šťastnou událost.

Dali přinést vermut a absint, aby dostali náležitou chuť k jídlu a byli již dobře naladěni. Kapitán Beausire, malý člověk, všecek kulatý od ustavičného kroužení po moři, jehož všechny myšlenky zdály se rovněž kulaté jak oblázky mořského břehu a který se smál s hrdlem plným „r“, pohlížel na život jako na skvělou věc, v níž vše je dobré, co možno vzíti.

Připíjel si s otcem Rolandem, zatím co Jan stavěl před dámy dvě znovu naplněné sklenice.

Paní Rosémillyová se zdráhala, ale kapitán Beausire, jenž znal jejího zemřelého muže, zvolal: Nuž berte, berte si, bis repetia placent, jak se říká, což značí: „Dva vermouti nemohou nikdy škodit.“ Vidíte, já od toho času, co se neplavím, dám si tímto způsobem před jídlem dvě nebo tři umělá zakolísání! Po kávě přidám k tomu zakymácení, které mi způsobí večerní vlnobití. Nikdy však nedovolím, aby došlo až k bouři, nikdy, nikdy, neboť se obávám námořní škody.

Roland, jehož plavecké vášni lichotil starý ná-

59$

mořník, se smál z plna srdce, zardělý v tváři a s očima absintem zamlženýma. Měl velké břicho kramáře, nic než břicho, do něhož se zdálo uchylovati se všechno jeho ostatní tělo, houpavé břicho stále sedících lidí, kteří již nemají ani stehen, ani plecí ani paží ani krku, jak se zdálo, veškerá hmota jejich těla se nakupila na dno jejich židle.

Proti tomu Beausire, ač malý a tlustý, byl plný jako vejce a tvrdý jako míč.

Paní Rolandová nevypila ještě svojí první sklenice; záříc štěstím, pozorovala planoucími očima svého syna Jana, u něhož se právě dostavoval pocit radosti. Věc byla vyřízena, podepsána, měl dvacet tisíc franků důchodu. Ve způsobu jeho smíchu, jak mluvil jasnějším hlasem, jak pohlížel na lidi, z jeho nerozpačitého chování, z jeho větší jistoty bylo cítit sebevědomí, jež poskytují peníze.

Když byl ohlášen oběd, starý Roland šel nabídnouti rámě paní Rosémillyové, ale jeho žena zvolala: „Ne, ne, otče, dnes náleží vše Janovi.‘“

Stůl zářil neobvyklým přepychem: před Janovým talířem, jenž seděl na místě otcově, byla obrovská kytice ozdobená stuhami, skutečná slavnostní kytice trčela do výše jako slavnostně ověnčená kopule, kolem stály čtyři mísy, na jedné byly navršeny do pyramidy skvělé broskve, na druhé míse umělá stavba z dortu, naplněná šlehanou smetanou a pokrytá zvonečky z páleného cukru, opravdová cukrová katedrála, na třetí míse byl nakrájen ananas, polévaný průsvitným syrupem, na čtvrté

60$

pak, neslýchaný luxus, tmavé hrozny, dovezené z jihu.

— Kýho čerta! pravil Petr usedaje, slavíme nastolení Jana Bohatého.

Po polévce byla podávána madeira a všichni mluvili už najednou. Beausire líčil oběd v SaintDomingu, jejž pořádal jakýsi černošský generál. Otec Roland naslouchal, při tom však hledal příležitost uplatniti své líčení jiného oběda, který dával v Meudonu jeho přítel a po němž každý host byl čtrnáct dnů nemocen. Paní Rosémillyová, Jan a jeho matka umlouvali plán výletu a snídaně v Saint-Jouinu, slibující znamenitou zábavu; a Petr litoval, že neobědval sám, v hospodě na mořském břehu, aby unikl tomuto hluku a této radosti, jež ho unavovala.

Hledal příležitost, jak by sdělil nyní bratrovi své obavy a přiměl ho ke vzdání se jmění již přijatého, jehož již užíval a jímž už byl napřed opojen. Bude to pro něho zajisté těžké, ale je to nutno; nemůže váhati, neboť pověst jejich matky je ohrožena.

Objevení se veliké parmy přimělo Rolanda k hovoru o rybaření. Beausire vyprávěl o překvapujících věcech v Gabonu, v Sainte-Marie na Madagaskaru a hlavně na pobřeží Číny a Japonska, kde ryby mají směšné vzezření jako tamní obyvatelé. Líčil podoby těchto ryb, jejich velké zlaté oči, jejich modrá nebo červená břicha, jejich bizarní ploutve, podobající se vějířům, jejich půlměsíčité

61$

ocasy, tváře se při tom tak směšně, že všichni posluchači se smáli tak, až slzeli.

Pouze Petr se zdál býti nedůvěřiv a bručel:

— Říká se správně, že Normanďani jsou severní Gaskoňci.

Po rybě bylo podáváno nadívané máslové těsto, potom pečené kuře, salát, zelené fazole a pitiviérská skřivánčí paštika. Služebná paní Rosémillyové pomáhala v podávání jídel, a veselost stoupala souměrně s počtem vypitých sklenic vín. Když vybuchla zátka z prvé láhve šampaňského, otec Roland, velmi rozjařen, napodobil ústy ránu tohoto výbuchu, načež prohlásil:

— Tohle mám radši než ránu z pistole.

Petr, čím dále tím podrážděnější, odpověděl s úsměchem:

— Možná, že je to pro tebe nebezpečnější.

Roland, chystající se píti, postavil svoji plnou sklenici na stůl a otázal se:

— Jak to?

Po delší dobu již se obával o své zdraví pro svou tloušťku, pro závratě a ustavičnou, nevysvětlitelnou malátnost. Doktor odpověděl:

— Protože kule z pistole může tě dobře minouti, avšak sklenice vína tě zasáhne mocně do břicha.

— A pak?

— A pak tě pálí v žaludku, porušuje nervovou soustavu, zatěžuje krevní oběh a připravuje mrtvici, která ohrožuje všechny lidi tvého temperamentu.

62$

Stoupající opilost bývalého klenotníka se naráz rozptýlila, jako kouř ve větru, i hleděl upřeně svýma neklidnýma očima na syna, chtěje vyrozumět, zda snad nežertoval.

Než Beausire zvolal:

— Tihleti zatracení lékaři, pořád jsou stejní: nejezte, nepijte, nemilujte, netančete. To všechno dělá bolest zdravíčku. No, dobře! Všechno jsem to, pane, praktikoval, ve všech dílech světa, všude, kde jsem mohl a jak nejlépe jsem mohl a nejsem na tom hůře než jiní.

Petr odpověděl zatrpkle:

— Předně vy, pane kapitáne, jste silnější než otec a pak všichni světáci mluví tak jako vy, až do dne, kdy … a nazítří nepřijdou k obezřelému lékaři říci: „Měl jste pravdu, doktore.“ Jestliže vidím svého otce, že dělá, co je pro něho nejhorší a nejnebezpečnější, je přirozeno, že ho varuji. Byl bych špatným synem, kdybych jednal jinak.“

Zarmoucená paní Rolandová se vmísila do hovoru:

— Ale, Petře, co zas máš? Pro jednou snad nebude zle? Považ, jaký svátek je pro něho i pro nás. Pokazíš mu radost a nás zarmoutíš. To je ošklivé, co děláš!

Pozvedaje ramena bručel:

— Ať si dělá, co chce. Varoval jsem ho.

Ale otec Roland nepil. Díval se na svoji sklenici, svoji sklenici plnou jiskrného a jasného vína, jehož lehká duše, opojná duše odlétá v malých bublin—

63$

kách, vycházejících ode dna a stoupajících, kvapně a prudce se ztrácejících z povrchu; pozoroval ji s nedůvěrou lišky, jež našla mrtvou slepici a větří úklad.

Váhavě se ptal:

— Myslíš, že by mi to mnoho škodilo?

Petr měl výčitky svědomí a vyčítal si, že mají trpět ostatní jeho špatnou náladou.

— Inu pro jednou můžeš pít, leč zachovej míru a nezvykej tomu.

Otec Roland zvedl sklenici, aniž však by se rozhodl ještě přiblížiti ji ke svým ústům. Pozoroval ji bolestně, se závistí i se strachem; přičichl pak k vínu, ochutnal je, pil malými doušky pochutnávaje si, se srdcem plným úzkosti, slabosti a labužnictví a konečně lítosti, když dopil poslední krůpěj.

Náhle Petrův pohled se setkal s očima paní Rosémillyové; upírala je na něho, jasné a modré, pronikavé a tvrdé. Cítil, dovtípil se, uhodl určitou myšlenku doprovázející tento pohled, podrážděnou myšlenku této malé ženy, ducha prostého a přímého. Její pohled pravil:

— Ty jsi nepřející. To je hanba.

Sklonil hlavu a vrhl se na jídlo.

Neměl hladu, vše se mu zdálo špatné. Dráždila ho touha odejít, touha nebýt uprostřed těchto lidí, neslyšet jich hovořit, bavit a se smát.

Zatím otec Roland, jejž oheň vína počal opíjet, zapomněl již rad svého syna, díval se kradím a láskyplně po láhvi šampaňského, téměř ještě plné.

64$

stojící u jeho talíře. Neodvažoval se se jí dotknouti obávaje se nové domluvy i hledal, jak by se jí obratným úskokem zmocnil, aniž by vzbudil Petrovy pozornosti. Napadla ho velmi jednoduchá lest: vzal láhev nonchalantně a drže ji u dna natáhl ruku přes stůl, aby nejprve naplnil prázdnou sklenici doktorovu a pak naléval všem ostatním, a když konečně došlo na jeho sklenici, počal mluviti velmi hlasitě i nemohlo být pro nikoho pochybnosti o tom, jestliže si nalil plnou sklenici, že se tak stalo pouze z nedopatření. Nikdo si ostatně toho nevšiml.

Petr, aniž by toho pozoroval, pil mnoho. Nervosní a podrážděný zvedal často — neuvědomuje si toho — ke svým rtům dlouhou křišťálovou číši, v níž bylo viděti prchání šumivých bublinek. Pil zvolna, aby chutnal jazykem nasládlý, unikající plyn.

Pozvolna se rozlévalo celým jeho tělem příjemné teplo. Vycházelo z útrob jak z ohniště, dobývalo se do plic, zachvátilo údy, rozšiřovalo se po celém těle jako vlažná a blahodárná vlna, nesoucí radost. Cítil se lepší, byl méně netrpěliv a nespokojen, a rozhodnutí promluviti si s bratrem téhož večera ochablo, ne snad, že by myslel, že opustí od toho, avšak nechtěl se tak náhle zbaviti blaha, jež pociťoval.

Náhle Beausire vstal, aby připil.

Pozdravil všechny i řekl:

— Spanilé dámy a pánové, shromáždili jsme se,

65$

abychom oslavili šťastnou událost, která se stala našemu příteli. Praví se, že štěstí je slepé; ale bylo pouze krátkozraké nebo zlomyslné, koupilo si znamenitý námořnický dalekohled, který mu umožnil rozeznat v haverském přístavu syna našeho dobrého kamaráda Rolanda, kapitána „Perly“.

Ozvalo se bravo a potlesk, a otec Roland vstal, aby odpověděl.

Když byl odkašlal, neboť cítil, že se mu hrdlo ztahuje a jazyk je těžký, počal koktati:

— Děkuji, kapitáne, děkuji za sebe a za svého syna. Nikdy nezapomenu vašeho chování při této příležitosti. Připíjím na splnění vašich přání.

Oči i nos měl plné slz a znovu se posadil, nenalézaje, co by dále řekl.

Jan, který se smál, ujal se slova:

— Je na mně, pravil, abych poděkoval svým oddaným přátelům, výborným přátelům (vzhlédl k paní Rosémillyové), kteří mi dnes podávají důkaz své náklonnosti. Avšak moje vděčnost nedá se prokázati slovy. Osvědčím jim ji zítra, ve všech okamžicích svého života, vždycky, neboť naše přátelství není z těch, která pomíjejí.

Jeho matka, silně pohnuta, tiše pronesla:

— Velmi dobře, mé dítě.

Ale Beausire zvolal:

— Nuže, paní Rosémillyová, ujměte se slova za krásné pohlaví.

Zvedla svou sklenici a pravila příjemným hlasem poněkud smutně zbarveným:

66$

— Připíjím na světlou památku pana Maréchala.

Povstalo na několik vteřin ticho jako po modlitbě a Beausire, který byl zdvořile pohotový, poznamenal:

— Pouze žena může býti takto jemnocitná.

Načež se otočil k otci Rolandovi:

— Vážně, kdo to vlastně byl ten Maréchal? Byli jste s ním jistě velmi důvěrní.

Stařec změklý opojením počal plakat a breptal:

— Bratr … víte … takový, jaký se již nenajde … neopouštěli jsme se … denně u nás obědval … a platil za nás v divadle … neříkám vám než to … než to … než to … Přítel, skutečný … skutečný … není-liž pravda, Luiso?

Jeho žena odvětila prostě:

— Ano, byl to věrný přítel.

Petr hleděl s otce na matku, když však počali mluviti o jiných věcech, znovu pil.

Na konec večera se skoro ani nepamatoval. Pili kávu a likéry a smáli se žertujíce. Okolo půlnoci odešel spát s popleněnou duší a těžkou hlavou. A spal jako zařezaný do devíti hodin příštího dne.

67$

IV

Spánek, zavlažený šampaňským a likérem, ho patrně utišil a uklidnil, i vzbudil se v dobré náladě. Oblékaje se odhadoval, uvažoval a shrnoval včerejší pohnutky svého rozrušení, hledaje a vybavuje si co nejzřetelněji a nejúplněji skutečné události, tajné příčiny osobní zároveň s příčinami vnějšími.

Bylo vskutku možno, že číšnice slyšíc, že jen jediný Rolandův syn dědí po neznámém, měla špatnou myšlenku, myšlenku hodnou prostitutky; zda nepodezřívají podobná stvoření všechny počestné ženy, aniž by k tomu měla sebemenšího důvodu? Neslyšíme-li jich vždycky, kdykoliv mluví, křivditi, pomlouvati a hanobiti ty ženy, o kterých se předpokládá, že jsou bezúhonné? Pokaždé, když se dovoláváte před nimi ženy nepřístupné, zlobí se, jako by je někdo urážel a křičí:

— To víš, já je znám, ty tvoje vdané ženy, ty jsou mi čisté! Mají víc nápadníků než my, jenže je skrývají, poněvadž jsou licoměrnice. To se ví, ty jsou pěkné!

Za jiných okolností nebyl by zajisté uvěřil ani pokládal za možné klepy takového druhu o své ubohé matce, tak dobré, prosté a čestné ženy. Avšak

69$

měl duši znepokojenu zárodkem žárlivosti, která v něm kvasila. Jeho podrážděná duše takřka číhala i proti jeho vůli na vše, co by mohlo býti na újmu jeho bratrovi, a propůjčovala snad teď sklepnici ošklivé záměry, jichž snad ani neměla. Možná, že sama představa, které vůbec neovládal, která ustavičně unikala jeho vůli, nezadržitelně, odvážně, dobrodružně a potměšile odcházela do nekonečného vesmíru myšlenek a přinášela z něho, vracejíc se často představy, za něž se hanbil, které skrýval sám před sebou na dno srdce v nevyzpytatelných záhybech jako ukradené věci; možná, že sama tato představa vytvořila atmosféru hrozného pochybování. Jeho srdce, jeho vlastní srdce mělo zajisté pro něho samotného tajemství; nemělo-li nalézti zraněné srdce v této mrzké pochybnosti prostředek, jak zbaviti bratra dědictví, na něž byl žárlivý? Podezříval nyní sám sebe tázaje se, jako pobožní lidé svého svědomí, všech tajemství svých myšlenek.

Zajisté paní Rosémillyová, třebaže její inteligence byla omezená, měla takt, čich a jemný smysl žen. Nuže, tato myšlenka se v ní nevzbudila, protože pila s dokonalou prostotou na světlou památku mrtvého Maréchala. Nebyla by tak vůbec učinila, kdyby ji bylo napadlo sebe menší podezření. Nyní nepochyboval již, že jeho bezděčná nespokojenost nad štěstím, které potkalo jeho bratra, a zajisté i jeho nábožná láska k matce, rozněcovala jeho úzkostlivost, úzkostlivost zbožnou a úctyhodnou, ale přemrštěnou.

70$

Docházeje k tomuto závěru, byl spokojen jako po vykonaném dobrém skutku a se rozhodl, ukázati se přívětivým všem, počínaje otcem, jehož náruživosti, zpozdilé přesvědčení, vulgární přesvědčení a velmi zřejmá prostřednost ho popuzovaly bez přestání.

Neopozdil se k snídani a bavil celou rodinu svým vtipem a dobrým rozmarem.

Jeho matka potěšena mu řekla:

— Petříku, nevěřil bys, jaký jsi zábavný a duchaplný, když chceš.

A mluvil, vtipkoval, rozesmával je duchaplným popisováním přátel. Beausire byl mu terčem i paní Rosémillyová, dobíral si jich jemným, ne příliš zlomyslným způsobem. A myslil si, dívaje se na svého bratra: „Tak ji přece obhaj, hňupe; byť si byl bohatý, zastíním tě, kdy se mi zachce.“

Při kávě pravil otci:

— Použiješ dnes „Perly?“

— Ne, hochu.

— Vyjedu si na ní s Jean Bartem?

— Ale ano, kdykoliv se ti zachce.

Koupil dobré cigáro v první trafice a radostně sestupoval k přístavu. Díval se na jasnou oblohu, světlemodrou, zářící, svěží, omývanou mořským vánkem.

Námořník Papagris, zvaný Jean-Bart, dřímal na dně bárky, kterou měl míti připravenu každého dne v poledne, jestliže nevyjeli na lov již ráno.

— Jedeme spolu, otče! křikl Petr.

71$

Sestupoval po železném žebříku s nábřeží a skočil do loďky.

— Jaký máme vítr, ptal se.

— Stále proti proudu, pane Petře, dobrý vánek na moři.

— Dobře, otče. Tedy vzhůru.

Vztyčili přední plachtu, zdvihli kotvu a volný člun se rozejel pomalu po hladině, po tiché vodě přístavu. Slabý vánek přicházející z ulic doléhal na vršek plachty tak jemně, že nebyl ani znát, a „Perla“ se zdála býti oživena vlastním životem, životem bárek hnaných tajemnou silou, skrytou v nich samých. Petr vzal kormidlo, doutník v ústech, nohy nataženy na lavici, s očima napolo zavřenýma před oslepujícími paprsky slunečními se díval, jak míjejí velké nadehtované kusy kmenů.

Když vypluli na širé moře a dosáhli špičky severní hráze, která je chránila, svěžejší vánek zavanul na obličej a na ruce doktorovy, vnikl do jeho prsou, jež se rozšiřovala, pijíce jej dlouhými doušky, a vánek nadmul hnědou plachtu, zaokrouhlil ji, naklonil „Perlu“ a popohnal ji.

Jean-Bart nyní pracně vytáhl plachtu na předním stěžni, jejíž trojúhelník, plný větru, podobal se křídlu, potom, dostihnuv dvěma kroky zádě, odvázal malou zadní plachtu lanem připoutanou ke stěžni.

Na boku bárky náhle nakloněné, běžící s největší možnou rychlostí, šuměla jasně a sladce ubíhající voda.$

Předek brázdil moře jako radlice šíleného pluhu, a vína vzedmutá, svižná a bílá pěnou, zaokrouhlovala se a padala zpátky jako padá hnědá a těžká země zorávaného pole.

Při každém úderu vlny — byly krátké a rychle po sobě jdoucí — náraz otřásl „Perlou“ od vrcholu plachty na předním stěžni až ke kormidlu, které se chvělo v Petrových rukou. A když vítr zavál na několik vteřin silněji, vlny obklopily okraj lodi jako by se jej chtěly zmocnili. Uhelný parník z Liverpoolu kotvil čekaje na příliv; obepluli jej zezadu a potom prohlíželi si na rejdě jednu loď po druhé, pak se poněkud vzdálili, aby se potěšili pohledem na mořské pobřeží.

Klidný a spokojený Petr se projížděl po tři hodiny na pěnícím se moři, řídě loď jako okřídlené zvíře, rychlé a učenlivé, tuto věc z látky a dřeva, která se pohybovala podle jeho choutek tlakem jeho rukou.

Snil, jako se sní na hřbetě koně nebo na palubě parníku, myslil na budoucnost, která bude krásná a na sladkost rozumného života. Hned zítra požádá svého bratra o půjčku patnácti set franků na tři měsíce, aby se okamžitě mohl zaříditi na boulevardu Františka I.

Námořník náhle pravil:

— Pohleďte, mlha, pane Petře, musíme se vrátiti.

Pozvedl oči a zpozoroval na severu šedý stín hluboký a lehký, pokrývající nebe a uzavírající

73$

moře; přibližoval se k nim jako mrak spadlý s výše.

Obrátili loď a pluli po větru k přístavní hrázi, stiháni mlhou, jež je rychle doháněla. Už zasáhla „Perlu“ pokrývajíc ji svou neviditelnou hustotou; husí kůže naskočila Petrovi a vůně kouře a plísně, divná vůně mořské mlhy ho přinutila zavříti ústa, aby nechutnal tento vlhký a ledový mrak. Když bárka zaujala v přístavě opět své místo, celé město bylo už zahaleno lehkou parou, jež aniž by padala, máčela všechno jako déšť, lehce se dotýkala domů a ulic, jako řeka, která plyne.

Petr se zkřehlýma rukama a nohama se vrátil rychle domů, vrhl se na postel, chtěje spáti až do oběda. Když se objevil v jídelně, pravila matka Janovi:

— Galerie bude úchvatná. Dáme tam květiny. Uvidíš. Vzala jsem na sebe péči o jejich udržování a obnovování. Jestliže budeš pořádati hostiny, bude to překrásný pohled.

— O čempak mluvíte? tázal se doktor.

— O krásném bytě, který jsem najala pro tvého bratra. Šťastný nález, mezipatro, s pohledem do dvou ulic. Jsou tam dva salony, skleněná galerie a malá jídelna okrouhlá, jako stvořená pro mládence.

Petr zbledl. Hněv mu vstoupil do srdce.

— A kdepak je to? ptal se.

— Na boulevardu Františka I.

Nebyl již na pochybách. Posadil se tak rozhoř-

74$

čen, že měl chuť vzkřiknout!: — To je vskutku příliš! Není nic, co by nebylo pro něho!

Matka záříc, stále mluvila:

— A představ si, že to všecko je za dva tisíce osm set franků. Chtěli za to tři tisíce, smluvila jsem však dvě stě franků najmouc byt na tři, šest po případě na devět let. Tvému bratrovi se tam podaří znamenitě. Elegantní zařízení může učinit advokáta šťastným. Přitahuje klienty, vábí a udržuje, dodává mu úcty a dává na srozuměnou, že člověk takto bydlící dá si draho platit každé slovo.

Odmlčela se na několik vteřin a pak pokračovala:

— Bude třeba také pro tebe něco podobného nalézti, ovšem daleko skromnějšího, protože nic nemáš, ale bude to přece hezké. Ujišťuji tě, že ti to značně poslouží.

Petr odvětil pohrdlivým tónem:

— Já nedosáhnu cíle než prací a věděním.

Matka však trvala na svém:

— Ovšem, ale ujišťuji tě, že takový pěkný byt značně ti prospěje.

Pojednou uprostřed jídla se tázal:

— Jak jste se seznámili s tím Maréchalem?

Otec Roland zvedl hlavu a hledal ve svých vzpomínkách:

Počkej, už si ani dobře nevzpomínám. Je to tak dávno. Ach, ano, už to vím. Byla to tvá matka, která se s ním poznala v krámě, není-liž pravda, Louiso? Přišel si cosi objednat a pak přicházel

75$

častěji. Poznali jsme ho dříve jako zákazníka než jako přítele.

Petr, který jedl boby a napichoval každý vidličkou, jako by probodával, řekl:

— Z které doby pochází tato vaše známost?

Roland přemýšlel znovu, nemoha si však vzpomenout, přibral na pomoc paměť své ženy:

— V kterém roce, Louiso, hleď, ty máš takovou dobrou paměť, jistě nezapomnělas? Bylo to asi v roce … v roce … padesátém pátém nebo padesátém šestém?… Vzpomeň si přece, budeš to lépe vědět než já?

Vzpomínala nějakou chvíli a pravila pak hlasem jistým a klidným:

Bylo to v roce padesátém osmém, staroušku. Petrovi byly tehdy tři roky. Vím, že se nemýlím, dítě totiž mělo spálu a Maréchal, kterého jsem tehdy ještě velmi málo znala, byl nám značně prospěšný.

Roland zvolal:

— Je to pravda, je to pravda, byl obdivuhodný! Když tvá matka byla již vysílena a já byl v obchodě, šel sám do lékárny pro léky. Opravdu, bylo to dobré srdce. Nedovedeš si představit, jakou měl radost a jak tě objímal, když ses uzdravil. Od té doby jsme se stali velkými přáteli.

A náhle prudce vstoupila myšlenka do duše Petrovi jako koule, která rozrývá a rve: Když mě znal prvního, když měl ve mně takové zalíbení, když mě tolik miloval a objímal, když jsem příčinou

76$

tak velikého pojítka mezi ním a rodiči, proč, proč zanechal všechno své jmění bratrovi a ne mně?

Nekladl již otázek, zůstávaje pochmurný, zahloubán spíše než zasněn, chráně v sobě nový neklid, ještě nejasný, trapný zárodek nového hoře.

Vyšel záhy a potuloval se ulicemi. Byly zahaleny v mlhu, jež činila noc tísnivou, temnou a protivnou. Zdálo se, že morový kouř dopadá na zemi. Bylo jej viděti, jak se plouží kolem plynových svítilen, jež se zdály chvílemi zhasínati. Uliční dlažba se stávala kluzkou jako večer na náledí a všechny zápachy se zdály vycházeti z vnitřků domů, sklepů, jam, stok, chudých kuchyní, a se mísily s pronikavým pachem bloudící mořské mlhy.

Maje ohnutá záda a ruce v kapsách, Petr nechtěl zůstati v tomto chladu i odebral se k Marowskovi.

Pod plynovým plamenem, jenž bděl za něho, starý lékárník vždy spal. Když poznal Petra, kterého měl rád láskou věrného psa, setřásl svoji ospalost a šel pro dvě sklenky a rybízový likér.

— No tak, ptal se doktor, jak daleko jste se svým likérem?

Polák vyprávěl, že čtyři hlavní kavárny slíbily uvést do oběhu, „Maják pobřeží“ a „Haverský semafor“ učiní reklamu za to, že dá redaktorům k disposici některé lékárenské výrobky.

Po chvíli mlčení Marowsko se ptal, zdali Jan má již svůj majetek. Potom se otázal dvěma nebo třemi nejasnými otázkami na tentýž předmět. Jeho plachá oddanost k Petrovi se bouřila proti tomu, že byla

77$

dána přednost Janovi. A Petr se domníval slyšeti jeho myšlenky, dohadoval se jich, rozuměl, četl v jeho odvrácených očích, v opatrném zvuku jeho hlasu, věty, jež mu přicházely na rty, kterých však nevyslovil a které nevysloví nikdy, tak opatrný, tak bázlivý a tak chytrácký.

Nyní nepochyboval, že si stařec myslil: „Neměl jste připustit, aby přijal toto dědictví, které působí, že se špatně mluví o vaší matce.“ Možná, že sám si myslí, že Jan jest synem Maréchalovým. Jistě tomu věří! Jakpak by si to nemyslil, když se věc zdá býti tak pravděpodobná a zřejmá? Ale on sám, on Petr, syn, nebojuje již ode tří dní veškerou svojí silou a citem svého srdce, aby oklamal rozum, nebojuje-li ještě nyní proti tomuto hroznému podezření?

A náhle znovu pocítil potřebu býti sám, dumati, rokovati sám se sebou, podívati se na věc odhodlaně, bez předsudků, bez slabosti, této věci možné a ohavné, která se ho tak dokonale zmocnila, že se zvedl, aniž by vypil sklenku rybízového likéru, stiskl ruku užaslému lékárníku a znovu se ponořil do mlhy ulice.

Říkal si: „Proč ten Maréchal zanechal všechno své jmění Janovi?“

Nebyla to teď už žárlivost, která přinutila pátrati po této věci, nebyla to už závist nízká, ale přirozená, o které věděl, že se skrývá v něm a se kterou bojoval už po tři dni, nýbrž hrůza ze strašné věci, hrůza z víry, že jeho bratr je syn tohoto člověka!

Ne, on tomu nevěřil, nemůže si sám klásti tuto

78$

hříšnou otázku! Nyní bylo třeba, aby podezření tak lehkovážné, tak neuvěřitelné bylo jím úplně zavrženo, navždycky. Potřeboval světla, jistoty, cítil nezbytnost úplné bezpečnosti pro své srdce, neboť nemiloval na světě nikoho víc než svou matku.

Zcela sám bloudě nocí zkoumal podrobně ve své paměti, ve svém rozumu, odkud by mohla vzejít zřejmá pravda. Potom bude všemu konec, nebude na to již nikdy, nikdy myslit. Půjde spat.

Přemítal: „Nuže, vezměme nejdříve fakta; polom si vzpomenu na všechno, co o něm vím, o jeho chování k bratrovi a ke mně, vyhledám všechny příčiny, jež by mohly odůvodniti, proč dal přednost Janovi… Že zná Jana od narození? — ano, avšak mě znal již před ním. — Jestliže miloval mou matku láskou němou a zdrželivou, měl by vyznamenávati mně a mohl by děkovati mé spále, že mezi ním a mými rodiči vzniklo důvěrné přátelství. Tedy, logicky, byl by mne vyhlédl, byl by měl pro mne živější něžnost, nebo že by zakoušel pro mého bratra, vida ho vyrůstati, pudovou přitažlivost a zvláště si ho oblíbil.

Nyní se zoufalým napětím všech svých myšlenek, s veškerou rozumovou schopností obnovoval, znovu spatřoval, poznával, maloval si ve svých vzpomínkách člověka, který ho pominul, lhostejný jeho srdci po všechna léta ztrávená v Paříži.

Ale cítil, že chůze a lehký ruch jeho kroků činí poněkud nepokojnými jeho myšlenky, maří jejich

79$

stálost, oslabuje jejich dosah, a zahaluje jeho paměť.

Aby přehlédl minulost a neznámé příhody ostrým zrakem, jemuž by nic nemohlo uniknouti, bylo třeba zůstati nehybně na prázdném a opuštěném místě. I rozhodl se, že půjde na přístavní hráz jako tehdy v noci.

Přibližuje se k přístavu zaslechl z širého moře nářek, žalostný a neblahý, podobající se býčímu řevu, dlouhý a silný. Byl to hlas sirény, hlas lodi, ztracené v mlze.

Mráz jím proběhl, ztáhl jeho srdce, tak se rozlehlo jeho duší a jeho nervy toto volání o pomoc, že se domníval, že zvuk se vyrval z něho sama. A jiný hlas zasténal trochu dále, načež zcela blízko jim odpověděla přístavní siréna srdceryvným výkřikem.

Petr dostihl přístavní hráze velkými kroky, nemyslel již na nic, pocítiv s uspokojením, že je možno ponořiti se do této temnoty žalostné a ječící.

Sotvaže se posadil na okraj mola, zavřel oči, aby neviděl elektrických ohnisek obalených mlhou, která označují za nocí otevřený přístav, ani rudých světel majáku na jižním cípu přístavní hráze, jejž nyní stěží rozeznával. Načež obrátiv se zpola, opřel se lokty o žulové zábradlí a skryl obličej v dlaních.

Jeho mysl, aniž by jméno při tom přešlo přes jeho rty, opakovala, jako by chtěla vyvolávati, zaklínati a drážditi jeho stín: „Maréchal … Maréchal.“ A v temnu pod zavřenými víčky uviděl ho pojed-80$

nou tak, jak ho znal. Šedesátiletého člověka, s bílými špičatými vousy, s hustým obočím, také bílým. Nebyl ani velký ani malý, měl laskavé vzezření, milé šedé oči a skromné způsoby, vzhled dobrého jednoduchého a jemného člověka. Petra a Jana oslovoval „mé drahé děti“, žádnému z nich nedával přednost, a zval je vždy společně k obědu.

A Petr se zatvrzelostí psa, který sleduje ztrácející se šlépěj, se jal vyhledávati slova, způsoby, odstínění hlasu, pohledy tohoto člověka odešlého ze světa. A pomalu uviděl ho opět zcela tak, jak vypadá, v jeho bytě v ulici Tronchet, jak je vítal u svého stolu.

Měl dvě služebné, obě staré, které si osvojily patrně již dávno říkati: „Pane Petře“ a „pane Jene“.

Maréchal vztahoval obě ruce k hochům, pravou jednomu, levou druhému, raduje se z jejich příchodu.

Dobrý den, mé děti, říkal, co dělají vaše rodiče? Mně nikdy nepíší.

Rozprávělo se klidně a důvěrně o obyčejných věcech. Ničím nevynikal tento muž nad průměr, ale byl velmi přívětivý, měl mnoho půvabů. Byl pro ně zajisté dobrým přítelem, o jakých málo přemýšlíme, jsouce si jimi jisti.

Vzpomínky se nyní rozproudily v Petrově duši. Mnohokráte, vida ho plného starostí a dohaduje se jeho studentské chudoby, Maréchal nabídl a půjčil Petrovi sám od sebe peníze, třeba několik

81$

stovek, jež byly oběma zapomenuty a nikdy nebyly vráceny. Tento muž ho zajisté miloval, zajímal se oň vždy, protože se oň vždy staral. Nuže… nuže proč zanechal tedy všechno své jmění Janovi? Ne, nikdy nedával najevo větší náklonnosti k mladšímu než ke staršímu, nikdy nebyl předpojat proti jednomu ani proti druhému, nikdy nedával pociťovati ani jednomu ani druhému větší příchylnosti. Nuže … Nuže … měl tedy přece jen pádný a tajemný důvod, že zanechal všechno Janovi — vše — a nic Petrovi?

Čím více o tom rozjímal, čím více znovu prožíval minulost posledních let, tím více nepravděpodobný, neuvěřitelný se mu zdál rozdíl učiněný mezi nimi.

Ostrá bolest, nevyslovitelná úzkost naplnily jeho hruď a jeho srdce se zmítalo jako cár. Zdálo se mu zbaveno vzpruhy, krev jím proudila prudce, otřásajíc jím hlučnými nárazy.

Nyní polohlasně a jako mátoha zašeptal: „Je mi třeba to věděti! Bože, musím to vědět.“

I vzpomínal dále na minulé časy, kdy rodiče ještě bydleli v Paříži. Ale obličeje mu unikaly, což ho rušilo ve vzpomínání. Především usiloval vybaviti si Maréchala s vlasy světlými, kaštanovými nebo černými? Nemohl si ho představiti, poslední podoba, podoba starce zastiňovala ostatní. Byl drobný, s jemnýma rukama, přinášel často květiny, ba asi velmi často, neboť jeho otec opakoval stále:

82$

— Opět kytice! Ale to je pošetilost, drahý, přivedete se na mizinu těmi květinami.

Maréchal odpovídal: — Jen se nestarejte, mě to těší.

A náhle hlas matky, jeho matky, která s úsměvem říkala: — Díky, příteli — mu zazněl v duši tak určitě, že se jej domníval slyšeti. Patrně pronášívala často tato dvě slova, že se tak vryla do paměti jejího syna!

Tedy Maréchal přinášel květiny, bohatý muž, pán, zákazník této nepatrné obchodnici, ženě skromného zlatníka. Miloval ji? Jak jinak by se mohl státi přítelem tohoto obchodníka, kdyby nebyl miloval jeho ženy? Byl to vzdělaný muž dosti jeho ducha. Kolikrát mluvil s Petrem o básnících a básních, ale jako jemný čtenář. Doktor se smál často jeho citlivosti, kterou pokládal poněkud za naivní. Nyní porozuměl, že tento citově založený muž nemohl nikdy býti přítelem jeho otce, tak všedního, praktického člověka, tak těžkopádného, jemuž slovo poesie značilo hloupost.

Tento Maréchal, mladý, bohatý, svobodný, schopný všech něžností, vstoupil náhodou kteréhosi dne do krámu a spatřil tu patrně hezkou prodavačku. Koupil, přišel znovu, zapřádal hovor, den ode dne důvěrnější a častými zakázkami si zaplatil právo sedali v onom domě, smáti se na mladou ženu a tisknouti ruce manželovi.

A potom … potom … oh! Můj bože … potom?

83$

Miloval a laskal první dítě klenotníkovo až do narození druhého děcka, pak zůstal nevyzpytatelným až do své smrti, a pak jeho hrob byl uzavřen, jeho maso rozloženo, jeho jméno vyřazeno ze jmen živých, jeho osoba zmizela pro vždycky i nemaje již příčiny, proč by co skrýval, zanechal všechno své jmění druhému dítěti! … Proč? … Tento muž byl inteligentní … mohl pochopiti a předpokládati, že může, ba že zavdá neomylně důvody k předpokladu, že toto dítě jest jeho. Tedy zneuctíval ženu? Jak jinak by to mohl učiniti, kdyby Jan nebyl vůbec jeho syn?

A tu určitá, hrozná vzpomínka pronikla Petrovou duší. Maréchal byl světlý, světlovlasý jako Jan. Vzpomínal si nyní na malý portrét, miniaturu, kterou vídal tenkrát v Paříži na krbu v jejich salonu, která nyní zmizela. Kde byla? Ztracena nebo ukryta? Ah! Kdyby ji mohl uzřít aspoň na okamžik! Možná, že ji matka měla ukrytou ve své tajné zásuvce, kam se schovávají památky na zašlé lásky.

Jeho sklíčenost při tomto pomyšlení se stala tak srdcervoucí, že hlasitě zaúpěl krátkým stonem, vyrvaným z hrdla velmi živou bolestí. A náhle, jako by ho byla slyšela, jako by mu byla rozuměla a mu odpověděla, zahoukla přístavní siréna těsně u něho. Její výkřik, výkřik nadpřirozené obludy, zvučnější než bouře, divoký a hrozný řev přehlušoval hlas větru a vln, rozléhal se v temnotě nad neviditelným mořem pohřbeným v mlze.

84$

Podobné výkřiky, blízké i vzdálené, se rozlehly mlhou a nocí. Byly příšerné tyto výkřiky vydávané osleplými poštovními loďmi.

A opět se odmlčely.

Petr otevřel oči a probrav se k vědomí rozhlížel se překvapeně, kde se nachází.

— Jsem blázen, pomyslil si, podezřívám svou matku. A vlna lásky a něhy, lítosti, prosby a zármutku zalila jeho srdce. Jeho matka! Znaje ji tak, jak ji zná, kterak ji mohl podezřívat? Nebyla-li duše, nebyl-li život této prosté ženy, cudné a upřímné čistější vody? Viděl-li ji kdo a znal-li ji, jak by ji mohl takto podezřívat? A byl to on, syn, který o ni pochyboval. Oh, kdyby ji mohl vzíti do náruče, obejmouti, polaskati, klekl by před ní a prosil o milost!

Ona že by byla klamala jeho otce? Ona? … Jeho otce! Není pochyby, je to dobrý muž, ctihodný, poctivý v jednání, ale jeho duch se nikdy nepovznesl nad obzor jeho krámu. Jak tato žena, kdysi velmi krásná, věděl to a bylo to ještě vidět, jemné duše, vroucí, něžná, mohla se státi snoubenkou a ženou muže tak rozdílného?

Netřeba hledati? Vdala se jako se vdávají děvčata za hocha majetného, kterého jí doporučili rodiče. Zařídili se záhy ve svém krámě v ulici Montmartre; a mladá žena, vládnoucí v obchodě, proniknuta duchem nového domova, jemným a posvěceným smyslem společných zájmů, které nahražují lásku u mnoha manželů obchodníků v Paříži.

85$

dala se do práce s veškerou svou čilostí a jemností doufajíc nabýti záhy bohatství. A takto plynul její život jednotvárně, klidně, čestně, bez něžností!…

Bez něžnosti? … Bylo by možno, aby žena nemilovala? Žena mladá, krásná, žijící v Paříži, tleskající herečkám, které umíraly utrpením na jevišti, mohla projíti od mládí až do stáří, aniž by jedenkráte bylo její srdce láskou zasaženo? O jiné by to nevěřil — proč by to věřil o své matce?

Zajisté, mohla milovat jako jiná! Proč by byla jiná než ostatní, i když byla jeho matkou?

Byla mladá, s veškerými poetickými slabostmi, které kalí srdce mladých bytostí. Uzavřená, uvězněná v krámě po boku prostoduchého muže, mluvícího vždycky obchodně, snila o jasnosti luny, o cestách, o polibcích ve stínu večera. A pak, kteréhosi dne, vstoupil muž, jako vstupují zamilovaní v knihách, a mluvil jako oni.

Milovala ho. Proč ne? Byla to jeho matka! Dobře! Je třeba býti slepým a nevědomým, aby odmítl tuto samozřejmost jenom proto, že se jedná o jeho matku?

Odevzdala se mu? … Ale ovšem, protože tento muž neměl jiné milenky: ovšem, protože zůstával věrný vzdálené, zestárlé ženě, ano; potom nechal celé své jmění svému synovi, jejich synovi!…

A Petr se zdvihl, třesa se zlostí, tak že by byl schopen vraždy. Natáhnuv a široce rozevřev dlaň, měl touhu uchopit, mučit, tlouci, drtit a rdousit!

86$

Koho! Každého, svého otce, bratra, mrtvého, svou matku!

Vzchopil se, aby se vracel. Co měl dělat?

Když míjel věž vedle signálového stěžně, pronikavý zvuk sirény vyrazil proti němu. Jeho překvapení bylo tak silné, že by byl málem upadl, kdyby se nebyl zachytil žulového zábradlí. Posadil se naň, nemaje sil, otřesen velkým pohnutím.

Loď, která první odpověděla, zdála se býti zcela nablízku a objevila se u přístavu za počínajícího přílivu.

Petr se obrátil a spatřil její rudé okno, zahalené mlhou. Potom se objevovaly v nejasné záři elektrických světel přístavu, mezi oběma hrázemi, obrysy velkého černého stínu. Za ním zněl hlas strážce, chraptivý hlas starého, Vysloužilého kapitána:

— Jméno lodi?

A z mlhy odpovídal hlas lodivoda, stojícího na palubě, též chraptivý:

— Santa Lucia.

— Země?

— Italie.

— Přístav?

— Neapol,

A Petrovi se zdálo, že zří ohnivý chochol Vesuvu a na patě sopky pomerančové háje Sorrentské nebo Castellmarské, kde lítají světlušky. Kolikrát snil o těchto známých jménech, jako kdyby znal ony kraje! Alt, kdyby tak mohl odejeti, ihned.

87$

kamkoliv a nikdy již se nevrátit, nikdy nepsat, nikdy nedát o sobě žádných zpráv. Leč ne, třeba se vrátit domů, do otcovského domu a uložit se ke spánku.

Tím hůře proň, nevrátí-li se a vyčká dne. Houkání sirén ho zajímalo. Znovu vstal a jal se procházeti jako důstojník mající hlídku na palubě.

Za prvým parníkem se blížil jiný, ohromný a tajemný. Byla to anglická loď vracející se z Indie.

Viděl jich vynořovati se více, vycházely z neproniknutelné temnoty jedna za druhou. Potom, když mlha byla nesnesitelná, Petr se vracel k městu. Bylo mu tak chladno, že zašel do námořnické kavárny na sklenici grogu; a když voda života, peprná a horká, spálila mu patro a hrdlo, ucítil, že se v něm budí naděje.

Zmýlil se možná. Znal tak dobře svoji bludnou zpozdilost. Nepochybně se mýlil? Shromáždil důkazy jak v obžalovacím spise proti nevinnému, jejž vždy možno snadno odsoudit, když je tu vůle míti ho za provinilce. Až se vyspí, bude smýšleti jinak.

I vrátil se domů, lehl si a s námahou usnul.

88$

Lékařovo tělo však zmrtvělo sotva na hodinu nebo dvě hodiny neklidného spánku. Když se probudil, tu ještě dřív než jeho myšlenky počaly pracovati, pocítil onen bolestný tlak, onu duševní nevolnost, kterou v nás zanechává hoře, s nímž jsme ulehli. Zdálo se, že neštěstí, jež do nás včera jen vrazilo, během našeho spánku proniklo nám až do masa, že nás drtí a znavuje jako horečka. Náhle se mu vrátily vzpomínky a on se posadil na lůžku.

I počal pomalu znovu probírati úvahy, jež mučily včera jeho srdce na přístavní hrázi, zatím co houkaly sirény. Čím více přemýšlel, tím méně pochyboval. Cítil, že je vlečen svojí logikou, jakoby nějakou rukou, která ho táhne a tlačí k nesnesitelné jistotě.

Měl žízeň, bylo mu horko, jeho srdce bušilo; zvedl se, aby otevřel okno a vydechl, a když již stál, pronikl k němu zdí lehký hluk.

Jan spal klidně a zlehka chrápal. On spal! Ničeho se dohadoval, nic netušil! Člověk, který znal jejich matku, zanechal mu celé své jmění. Vzal peníze, shledávaje to zcela správným a přirozeným.

Spal, jsa bohat a uspokojen, aniž věděl, že jeho

89$

bratr těžce oddychuje bolestí a úzkostí. A tu se v něm zvedla zlost proti tomuto chrápajícímu, bezstarostnému a spokojenému člověku.

Včera by byl zaklepal na jeho dveře, vstoupil a posadiv se u jeho lůžka a náhlým probuzením vyděšenému by řekl:

— Jene, ty si nesmíš ponechat ten odkaz, který by zítra mohl být příčinou, že by naše matka byla podezírána a zneuctěna.

Dnes však již nemohl mluviti, nemohl říci Janovi, že ho již nepovažuje za syna jejich otce. Od nynějška bude třeba střežiti, pochovati v sobě tuto hanbu, kterou objevil, skrývati přede všemi zahlédnutou skvrnu, již nikdo nesmí objeviti, ani jeho bratr ne, zvláště on ne.

Nyní již ani valně nemyslil na nicotnou úctu veřejného mínění. Byl by chtěl, aby všichni obviňovali jeho matku, jen kdyby on, on sám věděl, že je nevinná. Jak to bude moci snést, aby žil vedle ní, stále, a dívaje se na ni byl přesvědčen, že počala jeho bratra z laskání nějakého cizího člověka?

Jak přes to byla klidná a veselá, jak se zdála sebou jista! Což je možné, aby nějaká žena jako ona, žena čisté duše a přímého srdce, mohla klesnouti, stržena jsouc vášní, aniž by později se nedostavily výčitky, vzpomínky v jejím neklidném svědomí?

Ah, výčitky! Výčitky! Jistě ji kdysi, v prvních dobách mučily, pak upadly v zapomenutí, jako vše upadá. Jistě, že plakala nad svojí chybou, ale pone—

90$

náhlil na ni skoro zapomenula. Což všechny ženy, všechny nemají té zázračné schopnosti zapomínati, což po několika letech jim umožňuje poznati muže, jemuž nechaly líbati svá ústa, celé svoje tělo? Polibek udeří jako blesk, láska se přežene jako bouře, pak se život znovu uklidní jako obloha, a znovu počne jako dříve. Vzpomínáme-li si na mrak?

Petr nemohl déle vydržeti ve svém pokoji. Tento dům, dům jeho otce, ho drtil. Cítil, kterak střecha tlačí na jeho hlavu a zdi ho dusí. A ježto byl velmi žízniv, zapálil svíčku, aby šel do kuchyně k vodovodu vypíti sklenici čerstvé vody.

Sešel se schodů, a když znovu vystupoval nahoru s plnou karafou, posadil se v košili na schod, kde to táhlo, a pil rovnou z lahve plnými doušky, jako schvácený běžec. Když se přestal pohybovati, dojalo ho ticho domu; ponenáhlu pak počal rozeznávati i ty nejmenší zvuky. Nejdříve hodiny v jídelně, jichž tikot se mu zdál od vteřiny ke vteřině zesilovati. Potom zase zaslechl chrápání starých, krátké, namáhavé a tvrdé, bezpochyby otcovo; a byl nesnesitelně vzrušen myšlenkou, třebaže v něm jen probleskla, že tito dva muži, kteří chrápali v jednom bytě, otec a syn, nebyli jeden druhému ničím. Žádné, ani to nejmenší pouto je k sobě nevázalo, a oni to nevěděli. Mluvili spolu něžně, líbali se, radovali a dojímali společně týmiž věcmi, jako by v jejich žilách proudila stejná krev. Ani dvě osoby, narozené na dvou opačných koncích světa, nemohly si navzájem býti více cizí, než tento otec

91$

a tento syn. Myslili, že se mají rádi, poněvadž v nich vyrostla lež. Lež byla původkyní této otcovské i této synovské lásky, lež, již nebylo možno odhaliti a již nikdo nikdy nebude znáti než on, pravý syn.

Což však, což když se mýlí? Jak to poznati? Ach! Kdyby zde mohla býti jen slabá podoba mezi jeho otcem a Janem, jedna ze záhadných podobností, které přecházejí s děda na pravnoučata, ukazujíce, že celá rasa pochází přímo z téhož polibku. Bylo by třeba toho tak málo, aby on, lékař, to rozpoznal, forma čelisti zakřivení nosu, rozestup očí, forma zubů nebo barva vlasů nebo alespoň nějaké gesto, zvyk, nějaká zděděná záliba, jakákoliv známka, která pro cvičené oko jest velmi charakteristická.

Hledal a nepřipomínal si nic, ne, nic. Díval se však špatně, špatně pozoroval, nemaje žádného důvodu, aby odhaloval tyto neznatelné příznaky.

Vstal, aby se vrátil do svého pokoje a pomalým krokem počal znovu stoupati po schodech, stále přemýšleje. Jda kolem dveří bratrova pokoje náhle se zastavil, s rukou vztaženou, aby otevřel. Probudila se v něm naléhavá touha, ihned spatřiti Jana, dlouho ho pozorovati, překvapiti ho ve spánku, zatím co tvář je klidná, uvolněné rysy odpočívají, kdy zmizela jakákoliv přetvářka života. Zmocnil by se takto spícího tajemství jeho fysiognomie a existuje-li nějaká podoba, kterou by bylo možno postihnouti, pak by mu neunikla.

92$

Ale co by řekl, kdyby se Jan probudil? Jak by vysvětlil tuto návštěvu?

Zůstal státi s prsty zaťatými do kliky, hledaje nějaký důvod, nějakou záminku.

Náhle si vzpomněl, že před týdnem půjčil bratrovi lahvičku opiové tinktury pro utišení bolesti zubů. On přece také dnes v noci může míti bolesti a přijíti si pro svůj lék. Vešel tedy, ale pokradmu, jako nějaký zloděj.

Jan spal živočišným a hlubokým spánkem, maje ústa pootevřena. Jeho světlé vousy a vlasy tvořily zlatou skvrnu na bílém prádle. Neprobudil se, ale přestal pouze chrápat.

Nachýlen nad ním, pozoroval ho Petr žádostivým okem. Ne, tento mladík zde se nepodobá Rolandovi; a podruhé vynořila se v jeho duchu vzpomínka na malou zmizelou podobiznu Maréchalovu. Bylo by třeba, aby ji nalezl. Kdyby ji viděl, pak by snad nepochyboval.

Jeho bratr se pohnul, stísněn bezpochyby jeho přítomností nebo světlem svíčky, které pronikalo jeho víčky. Proto lékař ucouvnul po špičkách ke dveřím, které za sebou potichu zavřel; vrátil se do svého pokoje, ale neulehl.

Den se blížil jen zdlouhavě. Hodiny odbíjely jedna za druhou na kyvadlových hodinách v jídelně, jichž úhoz měl tak hluboký a vážný zvuk, jako kdyby tento malý hodinářský stroj spolkl zvon z katedrály. Stoupaly po prázdném schodišti, pronikaly zdmi a dveřmi a zmíraly v pozadí pokojů

93$

v netečných uších spáčů. Petr se jal choditi křížem krážem, od postele k oknu. Co učiní? Cítil se příliš rozrušen, než aby mohl dnešní den ztráviti v rodině. Chtěl ještě zůstati sám, alespoň do zítřka, aby mohl přemýšleti, uklidniti se, posilniti se pro každodenní život, do něhož se musí vrátit.

Dobrá! Půjde do Trouville popatřiti na dav hemžící se na pláži. To ho rozptýlí, změní směr jeho myšlenek, poskytne času, aby se připravil na strašlivou věc, kterou odhalil.

Jakmile se rozednilo, umyl se a oblékl. Mlha se rozptýlila, udělalo se krásně, velmi krásně. Ježto loď do Trouville odjížděla z přístavu až v devět hodin, pomyslil si lékař, že dříve než odjede, by měl obejmouti svoji matku.

Vyčkal až do chvíle, kdy každodenně vstávala, a pak sestoupil. Srdce mu, když se dotkl jejích dveří, tlouklo tak silně, že se zastavil, aby vydechl. Jeho ruka, ležící na klice, byla chabá a chvějící se, skoro neschopná nepatrného úsilí, jehož bylo třeba k otočení kliky, aby vešel. Zaklepal. Hlas jeho matky se zeptal:

— Kdo je?

— Já, Petr.

— Copak chceš?

— Chci ti říci sbohem, poněvadž ztrávím den v Trouville s přáteli.

— Ale já jsem ještě v posteli.

— Dobře, jen se nevyrušuj. Políbím tě, až se večer vrátím.

94$

Doufal, že bude moci odejíti, aniž by ji spatřil, aniž by jí vtiskl na tvář falešný polibek, který již napřed v něm budil odpor.

Ale ona odpověděla:

— Okamžik, otevru ti. Počkáš, až si zase lehnu.

Zaslechl její bosé nohy na podlaze, pak hluk klouzající závory. Zvolala:

— Dále.

Vstoupil. Seděla na posteli, zatím co po jejím boku Roland, s šátkem přes hlavu a otočen ke zdi, tvrdě spal dál. Nic ho neprobudilo, dokud jím nezatřásli, div mu nevytrhli ruku. Ve dny rybolovu ho z tohoto nepřemožitelného spánku chodila burcovali služka, na niž ve smluvenou hodinu zazvonil námořník Papagris.

Petr se díval na svoji matku; připadala mu náhle, jako by ji nikdy neviděl.

Nastavila mu tváře, vtiskl na ně dva polibky, pak se posadil na stoličku.

— To jsi se včera večer rozhodl k dnešnímu výletu? řekla.

Ano, včera večer.

— Vrátíš se k večeři?

— Ještě nevím. V každém případě na mne nečekejte.

Prohlížel si ji s užaslou zvědavostí. Tahle žena byla jeho matka! Celá tato tvář, kterou vídal již od dětství, od té doby, co jeho oko rozeznávalo, tento úsměv, tento tak známý a povědomý hlas, zdály se mu náhle novými a jinými než ony, jakými až

95$

dosud pro něho byly. Nyní chápal, že miluje ji, nikdy si ji neprohlížel. A přece to byla ona a nebylo ani toho nejmenšího tahu v jejím obličeji, kterého by neznal; ale po prvé zpozoroval jasně tyto malé podrobnosti. Jeho úzkostlivá pozornost, s jakou prohlížel milovanou hlavu, ukazovala mu ji jinakou, s výrazem, jaký u ní nikdy nezpozoroval.

Vstal, aby odešel; podléhaje však náhle nepřemožitelné touze věděti to, co hlodalo v jeho duši od včerejška, pravil:

— Poslyš, zdá se mi, že si vzpomínám, že jsme kdysi v Paříži měli v saloně malou podobiznu Maréchalovu.

Zaváhala na vteřinu nebo dvě nebo alespoň se tvářila jakoby váhala, načež řekla:

— Ale, ano.

— Co se stalo s tímto portraitem?

Mohla odpověděti ještě rychleji:

— Ta podobizna … počkej… ani dobře nevím. Možná, že ji mám ve svém psacím stole.

— Byla bys velice laskava, kdybys ji vyhledala.

— Ano, vyhledám ji. Pročpak ji chceš?

— Oh! to není pro mne. Myslel jsem si, že by to bylo zcela přirozené ji dáti Janovi a že by to udělalo radost mému bratrovi.

— Ano, máš pravdu, to je dobrý nápad. Jakmile vstanu, vyhledám ji.

A Petr vyšel.

Byl krásný den, bez jediného vánku. Lidé na ulici vyhlíželi vesele, obchodníci šli za svými zále—

96$

žitostmi, úředníci do svých kanceláří, mladá děvčata do obchodů. Někteří prozpěvovali, rozradostněni jasným dnem.

Cestující již nastupovali na loď do Trouville. Petr se usadil zcela vzadu na dřevěnou lavici.

Tázal se sám sebe:

— Byla zneklidněna mojí otázkou o podobizně nebo jen překvapena? Založila ji nebo ukryla! Ví, kde je nebo to snad neví? Když ji schovala, tedy proč?

A jeho duch, který šel stále stejným směrem od dedukce k dedukci, došel k tomuto závěru:

Podobizna, podobizna přítele, podobizna milencova zůstala v saloně všem na očích až do toho dne, kdy žena, kdy matka sama první dříve než ostatní, zpozorovala, že onen obrázek se podobá jejímu synovi. Bezpochyby už dávno číhala na tuto podobnost; když pak ji objevila, když ji viděla se roditi a pochopila, že toho či onoho dne si jí může každý stejně tak povšimnouti, tu vzala obávanou malou malbu a schovala ji, nemajíc odvahu ji zničiti.

A Petr si nyní velice dobře připomínal, že tato miniatura zmizela dávno, dávno před jejich odjezdem z Paříže! Domnívá se, že zmizela, když Janovi počal růsti vous, který ho náhle učinil podobným mladému světlovlasému muži, usmívajícímu se z rámečku. Pohyb odjíždějící lodi rušil a rozptyloval jeho myšlenky. Tu vstal a díval se na moře.

Malý poštovní parník, opustiv hráze přístavní, otočil se vlevo a odfukuje, vzdychaje a otřásaje se,

97$

vydal se ke vzdálenému pobřeží, jež bylo viděti v ranní mlze. Tu a tam červená plachta těžké rybářské lodi, ležící nehybně na plochém moři, vyhlížela jako kus z moře vystupující skály. A Seina, přicházející od Rouenu, podobala se široké mořské úžině oddalující dvě sousední země.

Za necelou hodinu dojeli do trouvillského přístavu a ježto zrovna byl čas koupání, vydal se Petr na pláž.

Zdálky se podobala dlouhé zahradě plné zářivých květů. Na velké výspě žlutého písku, od přístavní hráze až k Černým skalám, slunečníky všech barev, klobouky všech forem, obleky všech odstínů ve skupinách před kabinami, v řadách podél vln přílivu neb tu a tam roztroušené opravdu se podobaly ohromným květinám na nějaké nesmírné louce. A zmatený hluk, zblízka i zdálky v lehkém vzduchu drolících se hlasů, křik koupaných dětí, jasný smích žen, to vše tvořilo neustálý a mírný šum, který se mísil s lehkým vánkem a byl s ním vdechován.

Petr kráčel uprostřed těchto lidí jsa více ztracen, více od nich vzdálen, více od nich oddělen, osamělejší, více pohroužen do svých mučivých myšlenek, než kdyby na sto mil od břehu byl shozen do moře s paluby lodi. Dotýkal se jich, slyšel tu a tam věty, aniž by je poslouchal a aniž by se díval a viděl muže, kterak mluví k ženám a ženy usmívající se na muže.

Náhle však jako kdyby se probudil, spatřil je

98$

jasně, a probudila se v něm nenávist k nim, neboť se zdáli šťastni a spokojeni.

Šel nyní prodíraje se skupinami, ohlížeje se kolem, zaujat novými myšlenkami. Všechny ty pestrobarevné úbory, které pokrývaly písek jako nějaké kytice, tyto krásné látky, tyto křiklavé slunečníky, umělý půvab uvězněných těl, všechny ty důmyslné výmysly módy od drobného střevíčku až po výstřední klobouk, svůdnost pohybu, hlasu a úsměvu, zkrátka koketerie vystavující se na odiv na této pláži, pojednou mu připadaly jako ohromný rozkvět ženské zkaženosti. Všechny tyto naparáděné ženy se chtěly líbiti, chtěly někoho lákati a sváděti. Zkrášlovaly se pro muže, pro všechny muže, vyjma pro manžela, jehož již nepotřebovaly dobývati. Zkrášlovaly se pro dnešního milence a zítřejšího milence, pro neznámého, s nímž se setkají, jehož si povšimly, nebo jehož snad očekávají.

A tito muži, sedící vedle nich, oči v očích, hovořící ústa u úst, je volají a touží po nich, honí je jako svižnou a prchající zvěř, třebaže se zdá tak blízkou a snadno dostižitelnou. Tato rozsáhlá pláž byla tedy jen jedinou tržnicí lásky, kde se jedny prodávaly, druhé se dávaly; tyto zde obchodovaly se svými něžnostmi a ony opět pouze přislibovaly. Všechny tyto ženy myslely toliko na jedinou věc, jenom na to, kterak by nabídly a učinily touženým svoje maso již dané, již prodané, již slíbené jiným mužům. I pomyslil si, že na celé zemi to všude bylo vždy stejné.

99$

Jeho matka to dělala jako ostatní, toť vše! Jako ostatní? Byly vyjímky a mnoho výjimek! Ty, které vidí kolem sebe, bohaté, bláhové, hledačky lásky, přináležely celkem elegantní a světácké galanterii, nebo dokonce placené galanterii, neboť na těchto plážích, rozdupaných legií zahálčivých žen, se nesetkal s prostými, počestnými ženami, ukrytými v uzavřeném domě.

Moře stoupalo, ženouc ponenáhlu k městu první řady koupajících se. Bylo viděti skupiny, kterak, odnášejíce své stoličky, se rychle zvedají a utíkají, před žlutou vlnou, jež se blížila zdobená třásněmi pěnové krajky. Také kabiny na kolech, tažené koněm, byly odváženy vzhůru a na prknech promenády, která roubí pláž od jednoho konce na druhý, valil se nyní hustý, pomalý elegantní dav ve dvou protijdoucích proudech, jež do sebe strkaly a se mísily. Petr znervosnělý, rozzlobený tímto strkáním, utekl, zašel do města a zastavil se, aby pojedl u prostého obchodníka vínem na konci města.

Když vypil kávu, natáhnul se na dvě židle přede dveřmi ve stínu lípy a, ježto předešlé noci vůbec nespal, usnul.

Vzchopiv se po několika hodinách odpočinku zpozoroval, že je čas k návratu, aby zastihl loď, i vydal se na cestu, stísněn polámáním, jež si ulovil za spánku. Chtěl se nyní vrátit, chtěl vědět, zda jeho matka vyhledala podobiznu Maréchalovu. Začne o ní mluviti sama nebo bude nucen se po ní znovu tázat? Bude-li ona čekat, že se na ni opět

100$

zeptá, pak jistě má tajný důvod k tomu, aby tu podobiznu neukázala.

Když se však vrátil do svého pokoje, rozmýšlel se, má-li sejit k večeři. Trpěl příliš. Jeho rozbouřené srdce nemělo dosud času, aby se uklidnilo. Přes to se k tomu odhodlal a objevil se v jídelně, když se zasedalo za stůl.

Obličeje všech byly radostně oživeny.

Nu, dobrá, pravil Roland, jak to jde kupředu s vašimi nákupy? Co se mne týče, nechci nic vidět, dokud vše nebude instalováno.

Jeho žena odpověděla:

Ale ano, jde to. Je však nutno dlouho uvažovati, aby se neudělala nějaká hloupost. Otázka nábytku nás velmi zaměstnává.

Po celý den navštěvovala s Janem čalounické obchody a skladiště nábytku. Chtěla bohaté látky, trochu okázalé, aby bily do očí. Její syn naopak si přál něco jednoduchého a jemného. A tu nad všemi těmi předkládanými vzorky jeden po druhém opakoval svoje důvody. Měla za to, že klient, strana, musí býti omráčen, že kdy vejde do čekárny, musí pocítiti dojem bohatství.

Jan zase naopak si přál přivábiti pouze elegantní a bohatou klientelu, chtěl si získávati lidi vybraného ducha svým umírněným a jistým vkusem.

A tak po polévce bylo pokračováno v diskusi, která trvala celý den.

Rolandovi to bylo lhostejné. Opakoval:

101$

— Co se mne týče, nechci slyšet o ničem mluvit. Až to bude hotové, pak se přijdu na to podívat.

Paní Rolandová se dovolávala úsudku svého staršího syna:

— Poslyš, Petře, co ty o tom soudíš?

Jeho nervy byly tak předrážděné, že měl chuť odpovědět zaklením. Přes to však odpověděl suchým tónem, v němž se chvěla jeho podrážděnost:

— Och, já jsem zcela stejného mínění jako Jan. Mám rád pouze jednoduchost, kterou, co se vkusu týče, lze srovnati s přímostí charakteru.

Jeho matka pokračovala:

— Pamatuj, že bydlíme v městě obchodníků, kde dobrý vkus neběhá po ulicích.

Petr odpověděl:

— A co na tom záleží? Je to nějaký důvod k napodobení hlupáků? Jsou-li moji krajani hloupí nebo nečestní, potřebuji snad proto běhat za jejich příkladem? Žena přece se nedopouští chyby proto, že její sousedky mají milence.

Jan se dal do smíchu:

— Ty máš srovnávací argumenty, které vypadají, jako by byly vzaty ze zásad nějakého mravokárce.

Petr na to neodpověděl. Jeho matka a otec počali znovu mluviti o látkách a křeslech.

Díval se na ně tak, jako se díval na matku ráno před svým odjezdem do Trouville; díval se na ně

102$

jako pozorující cizinec a opravdu si připadal, jako kdyby náhle vstoupil do nějaké neznámé rodiny.

Zvláště jeho otec udivoval jeho oko a jeho mysl. Tento tlustý, schlíplý člověk, spokojený a neohrabaný, že by byl jeho otcem? Ne, ne, Jan se mu v ničem nepodobal.

Jeho rodina! Již po dva dni nějaká neznámá a zločinná ruka, ruka jakéhosi mrtvého, rve a láme jedno po druhém, všechna pouta, která držela pohromadě tyto čtyři bytosti. Tady to bylo skoncováno, rozbito. Není již matky, neboť už ji nemohl milovati, nemohl ji ctíti s onou naprostou, něžnou a nábožnou úctou, již potřebují srdce synů; není již bratra, protože tento bratr je synem cizího člověka; zbýval mu pouze otec, ten tlustý člověk, kterého proti své vůli neměl rád.

A náhle se zeptal:

— Poslyš, matinko, nalezla jsi ten portrait?

Otevřela překvapené oči:

— Jaký portrait?

Maréchalův portrait.

— Ne … vlastně ano … nevyhledala jsem jej, ale myslím, že vím, kde je.

— Co vlastně? otázal se Roland.

Petr mu řekl:

— Malý portrait Maréchalův, který kdysi býval v našem saloně v Paříži. Myslel jsem si, že by Jan byl rád, kdyby ho měl.

Roland zvolal:

103$

— Ale ano, jistě ano, vzpomínám si naň zcela přesně, dokonce jsem jej sám viděl ještě koncem minulého týdne. Tvoje matka jej při rovnání papírů vytáhla z psacího stolu. Bylo to ve čtvrtek nebo v pátek. Pamatuješ se na to, Luiso? Právě jsem se holil, když jsi jej vytáhla z jedné zásuvky a položila vedle mne na židli s hromadou dopisů, z nichž polovičku jsi spálila. Hm! Není to zvláštní, že jsi ten portrait vzala do ruky sotva dva nebo tři dny před tím, co Jan dědil. Kdybych věřil na předtuchy, tak bych řekl, že to byl jeden z podobných případů!

Paní Rolandová odpověděla klidně:

— Ano, ano, vím kde je; hned jej půjdu vyhledat.

Tedy lhala! Lhala jistě dnes ráno, když odpověděla synovi, který se tázal, co se stalo s onou miniaturou: „Ani dobře nevím… Možná, že ji mám ve psacím stole.“

Viděla ji, měla ji v ruce, dotýkala se jí, prohlížela ji před několika dny, pak ji znovu ukryla do tajné zásuvky, s dopisy, s dopisy od něho.

Petr se díval na svoji matku, která lhala. Díval se na ni se zoufalou zlobou klamaného syna, okradeného o svoji posvátnou lásku a s žárlivostí muže, který byl dlouho slepý a který konečně odhalil hanebnou zradu. Kdyby on byl mužem této ženy, on, její dítě, uchopil by ji v zápěstí, za ramena nebo za vlasy a hodil by ji na zemi, bil, zabil, zničil! A on nemohl nic říci, nic dělat, nic dokazovat.

104$

nic odhalit. Byl jejím synem, neměl se za co mstíti, protože on nebyl podveden.

Ale ano, ona ho podváděla v jeho něžnosti, v jeho nábožné úctě. Byla povinna, aby byla před ním bez úhony, jako jsou tím povinny všechny matky svým dětem. Jestliže zloba, jež se v něm probudila, dostoupila skoro nenávisti, pak to bylo proto, že cítil, že se vůči němu dopustila většího zločinu než proti samotnému jeho otci.

Láska muže a ženy je dobrovolná smlouva, a ten, kdo ji nedodrží, je vinen pouze zradou; když však žena se stane matkou, pak její povinnost vzroste, protože příroda jí svěřila potomstvo. Jestliže pak klesne, je podlá, nehodná a bezectná.

— To jo jedno, řekl náhle Roland, natahuje nohy pod stolem, jak to dělal každého večera, aby zvolna vysrkal sklenku likéru, život není zlý, když člověk nemá co dělat a má trochu toho blahobytu. Doufám, že nyní nám Jan občas nabídne zvláště dobrou večeři. Věru, tím hůře, stůňu-li někdy se žaludkem.

Potom obrátiv se ke své ženě řekl:

Jdi tedy hledat ten portrait, kočičko, když již, jsi hotova s jídlem. Sám bych jej rád zase spatřil.

Vstala, vzala svíčku a vyšla. Pak, po nepřítomnosti, která se Petrovi zdála dlouhou, třebaže netrvala ani tři minuty, paní Rolandová se vrátila, usměvavá, držíc za kroužek zlacený rámec starodávného tvaru.

105$

— Podívejte se, pravila, našla jsem jej skoro hned.

Lékař první natáhl ruku. Vzal portrait a zkoumal jej trochu zdaleka, na dálku ruky. Cítě dobře, že se na něj jeho matka dívá, pozvedl pomalu oči na svého bratra, aby porovnával. Stržen svou prudkostí, málem by byl řekl: „Tu máš, to je podobné Janovi.“ Jestliže se neodvážil pronésti tato strašná slova, projevil, co si myslí, způsobem, jakým srovnával živou tvář s tváří vymalovanou.

Opravdu, měly mnoho společného: tentýž vous a totéž čelo, ale nic dosti přesného, aby to dovolovalo prohlásiti: „Hle, zde otec a zde syn.“ Byl to spíše rodinný vzhled, příbuznost výrazu oživovaného stejnou krví. Ale více než podoba těchto obličejů přesvědčovalo Petra to, že jeho matka vstala, obrátila se zády a s přehnanou pomalostí dělala, jako když by zavírala cukr a likér do skřínky ve zdi.

Pochopila, že ví nebo aspoň že má podezření!

— Podej mi to sem, pravil Roland.

Petr mu podal miniaturu a jeho otec přitáhnul si svíčku, aby lépe viděl, načež zamumlal zjihlým hlasem:

— Ubohý hoch! Kdo by to řekl, že takhle vypadal, když jsme se znali. Hrome! jak to utíká! Byl to přece jen v té době hezký muž a jak veselý, že ano, Luiso?

Ježto jeho žena neodpovídala, pokračoval:

106$

— A jaká to byla vyrovnaná povaha! Nikdy jsem ho neviděl, že by byl ve špatné náladě. Tak už je s ním konec, nezbylo z něho nic … než to, co zanechal Janovi. Konečně, bylo by možno přísahati, že až do konce se projevil jako dobrý a věrný přítel. Ani když umíral, na nás nezapomněl.

Jan také nyní vztáhl ruku po portraitu. Pozoroval jej po několik okamžiků i řekl s politováním:

— Já už ho vůbec nepoznávám. Já si ho připomínám už jen s bílými vlasy.

A podal miniaturu svojí matce. Ta na ni vrhla rychlý, zdálo se bázlivý pohled, řkouc svým přirozeným hlasem:

To patří nyní tobě, Jeníčku, protože ty jsi jeho dědic. Odneseme jej do tvého nového bytu.

A když vešli do salonu, postavila miniaturu na krb vedle hodin, tam, kde dříve bývala.

Roland si nacpal dýmku. Petr a Jan si zapálili cigarety. Kouřívali je obyčejně tak, že jeden chodil po pokoji a druhý seděl zabořen do křesla se zkříženýma nohama. Otec si sedal vždy obkročmo na některou židli a z dálky plival do krbu.

Paní Rolandová, na nízkém křesle, u malého stolku, na němž stála lampa, vyšívala, pletla nebo značkovala prádlo.

Dnes večer začínala nástěnný koberec, určený pro Janův pokoj. Byla to nesnadná a složitá práce, jejíž začátek vyžadoval celou její pozorost. Přes to chvílemi pozvedla oči a rychlým a pokradmým pohledem se podívala na portrait zesnulého, opře-107$

ný proti hodinám. A lékař, který přecházel těsný salon čtyřmi nebo pěti kroky, s rukama na zádech a s cigaretou mezi rty, pokaždé zachytil pohled své matky.

Řeklo by se, že na sebe číhají, že byla mezi nimi právě vyhlášená válka; a Petrovo srdce svírala bolestná nevolnost, nesnesitelná nevolnost. Zmučen a přes to se zadostiučiněním si říkal: „V této chvíli musí trpět, když ví, že jsem to vytušil!“ A pokaždé, když se obrátil ke krbu, zastavil se na několik vteřin, aby pozoroval světlý obličej Maréchalův, aby dobře ukázal, že se mu vrací fixní myšlenka. A ten malý portrait, menší než otevřená ruka, podobal se živé, zlé, strašné osobě, která náhle vstoupila do tohoto domu a do této rodiny.

Náhle zazněl zvonek z ulice. Paní Rolandovou, která vždy byla tak klidná, projelo trhnutí, jež lékaři prozradilo zmatek jejích nervů.

Pravila:

— To bude paní Rosémillyová. A její ustrašený pohled se ještě jednou zvedl ke krbu.

Petr chápal nebo se domníval, že chápe její strach a úzkost. Pohled žen je tak pronikavý, jejich duch tak čilý, a jejich myšlenky podezíravé. Až ta, co přichází, zpozoruje tuto malou, neznámou miniaturu, tu možná na první pohled odhalí podobnost této tváře s tváří Janovou. Potom bude vše vědět a všechno pochopí! Dostal strach, náhlý a hrozný strach, že tato hanba bude odhalena, a když se otevíraly dveře, tu se obrátil a vzal malý

108$

obrázek a vsunul jej pod hodiny, aniž by jeho otec nebo bratr něco zpozorovali.

Když se znovu setkal s očima své matky, zdály se mu změněny, zmateny a vyjeveny.

— Dobrý den, řekla paní Rosémillyová, přicházím k vám na šálek čaje.

Mezitím, co se všichni kupili kolem ní, aby se jí zeptali na její zdraví, Petr zmizel dveřmi, jež zůstaly otevřeny.

Divili se, když zpozorovali jeho odchod. Jan, který byl nespokojen, protože se obával, aby mladá vdova nebyla uražena, zabručel:

Jaký to medvěd!

Paní Rolandová odpověděla:

Ani to na něm není možno žádati, je dnes trochu nemocen a ostatně je unaven svojí vyjížďkou do Trouville.

Na tom nezáleží, pravil Roland, to není důvod k tomu, aby odešel jako nějaký divoch.

Paní Rolandová chtěla vše urovnati a tvrdila: Ale ne, kdepak, odešel po anglicku; tak se to vždy ve společnosti dělá, když někdo brzy odchází.

Och! odpověděl Jan, ve společnosti je to možné, ale s vlastní rodinou se nejedná po anglicku a můj bratr od nějaké doby jinak nejedná.

109$

VI

Během jednoho nebo dvou týdnů se u Rolandů nic nepřihodilo. Otec rybařil, Jan podporován svojí matkou se zařizoval a zasmušilý Petr se objevoval pouze u jídla.

Jednoho večera se ho otec otázal:

— Proč u všech čertů, na nás děláš takový pohřební obličej? To není dnes poprvé, co jsem si toho povšiml.

Lékař odpověděl:

— Hrozně cítím tíži života.

Stařík naproti nic nechápal a ztrápeně pravil:

To je opravdu už přespříliš. Od té doby, co nás potkalo to štěstí s tím dědictvím, všichni se tváří nešťastně. Vypadáte, jako kdyby nás potkala nějaká nehoda, jako kdybychom někoho oplakávali!

— A já opravdu někoho oplakávám, řekl Petr.

Ty? Koho pak?

Eh! někoho, koho ty jsi neznal a koho jsem měl příliš rád.

Roland se domníval, že se asi jedná o nějakou milostnou pletku, o nějakou osůbku, které se jeho syn dvořil a otázal se:

111$

— Bezpochyby nějaká žena?

— Ano, žena.

— Zemřela?

— Ne, něco horšího, je ztracena.

— Ah!

Třebaže se divil tomuto nepředvídanému zasvěcování do důvěrného tajemství, jež jeho syn pronášel tak divným tónem před jeho ženou, stařík se dále nevyptával, neboť byl toho názoru, že do podobných věcí třetím osobám nic není.

Zdálo se, že paní Rolandová to vůbec neslyšela; jsouc velice bledá, vyhlížela nemocně. Již několikráte její muž, když ji viděl sedati si na židli, jako kdyby padala a slyšel ji vzdychati, jako kdyby nemohla vydechnouti, jí řekl:

— Opravdu, Luiso, ty vypadáš špatně. Asi se příliš unavuješ se zařizováním Janova bytu! Odpočiň si trochu, hrome! Vždyť ten chlapík má dost času, protože je bohatý.

Kývla hlavou aniž by odpověděla.

Toho dne její bledost dostoupila tak velkého stupně, že si toho Roland znovu povšimnul.

— Podívej, pravil, to takhle nejde, můj ubohý staroušku, musíš se léčiti.

Pak se obrátil ke svému synovi:

— Přece to vidíš, že tvoje matka je nemocná. Jestli pak jsi ji alespoň vyšetřil?

Petr odpověděl:

— Ne, nezpozoroval jsem, že by jí něco bylo.

Tu se Roland rozzlobil:

112$

— Ale vždyť to bije do očí, u sta hromů! K čemu je to dobré, že jsi lékař, když ani nezpozoruješ, že tvoje matka je nemocná? Jen na ni pohleď, podívej se! Opravdu, člověk by mohl zdechnouti a tenhle doktor by si toho ani nepovšimnul!

— Paní Rolandová začala prudce oddychovat! a tak zbledla, že její muž zvolal:

— Vždyť je jí špatně!

— Ne … ne … to nic není … to přejde … to nic není.

Petr přistoupil a dívaje se na ni upřeně, řekl: Co pak ti je?

Opakovala tichým, přerývaným hlasem:

Ale nic … nic … ujišťuji tě, že nic …

Ronald odešel pro ocet a vrátiv se, podával láhev synovi:

— Na … pomoz jí přece. Prohlédl jsi jí alespoň srdce?

Když se Petr sklonil, aby jí ohledal tep, odtáhla tak prudce ruku, že vrazila do sousední židle.

— Nuže, řekl chladným hlasem, nech se ošetřiti, když jsi nemocná.

Vzchopila se a podala mu svoji ruku. Její kůže pálila a krev prudce a nepravidelně bila v tepnách. Zamumlal:

— Skutečně, je to dosti vážné. Bude třeba vzíti uklidňující prostředky, ihned ti něco předepíši.

A když psal, skloněn nad svým papírem, tichý zvuk potlačovaných vzdechů, dušení krátkých a

113$

zadržovaných povzdechů ho přiměl, aby se náhle obrátil.

Plakala, majíc obličej zakrytý rukama.

Roland zmateně se jí tázal:

— Luiso, Luiso, co je ti? řekni přece, co ti je?

Neodpovídala: zdála se rozervána hlubokým žalem.

Její manžel ji chtěl vzíti za ruce a sundati jí je z obličeje. Odporovala tomu, opakujíc:

— Ne, ne, ne.

Obrátil se k synovi:

— Co jen jí je? Nikdy jsem ji v podobném stavu neviděl.

— To nic není, pravil Petr, to je jen malá nervová krise.

A zdálo se mu, že se jeho vlastnímu srdci ulevovalo, když ji viděl takto zmučenou, že tato bolest zmírňovala jeho záští, zmenšovala dluh hanby jeho matky. Pozoroval ji jako soudce spokojený svým dílem.

Náhle se však zvedla, vrhla se ke dveřím tak prudce, že to nebylo možno ani předvídati, ani ji zadržeti; běžela se uzavříti do svého pokoje.

Roland a lékař zůstali státi proti sobě.

— Rozumíš z toho něčemu? řekl první.

— Ano, odpověděl druhý, to je způsobeno lehkým nervovým záchvatem, který se často objevuje v maminčině věku. Je možno, že prodělá ještě mnoho podobných krisí jako dnes.

114$

A opravdu se dostavily ještě jiné, skoro každého dne a zdálo se, že Petr jako by znal tajemství její zvláštní a neznámé nemoci, je jediným slovem vyvolává. Stopoval na její tváři přestávky odpočinku a se lstivostí mučitele jediným slovem probouzel utišenou bolest.

A on trpěl zrovna tak jako ona! Trpěl strašně tím, že ji již nemiloval, že ji neměl již v úctě a že ji mučil. Když hodně rozjitřil krvácející ránu, kterou otevřel v tomto srdci ženy a matky, když cítil, jak je ubohá a zoufalá, odcházel sám do města tak mučen výčitkami, tak drcen soucitem, tak zoufalý, že ji tak drtil synovským opovržením, že měl chuť se vrhnouti do moře, utopiti se, aby udělal všemu konec.

Jak by jí chtěl nyní odpustiti! Naprosto však nemohl, protože nebyl schopen zapomenouti. Jen kdyby ji nemusel mučiti, ale ani to nemohl, protože sám stále trpěl. Vracel se k jídlu pln dojatých rozhodnutí, avšak jakmile ji uviděl, jakmile spatřil její oči, kdysi tak přísné a upřímné a nyní tak těkavé, bázlivé, strachem zmatené, udeřil proti vlastní vůli, nemoha zadržeti perfidní věty, které se mu draly na rty.

Hanebné tajemství, které jen oni znali, štvalo ho proti ní. Byl to jed, jež měl nyní v žilách a který v něm probouzel chuť kousat, jako nějaký vzteklý pes.

Nic mu již nepřekáželo, aby ji stále rval, neboť Jan nyní dlel skoro výhradně ve svém novém pří-

115$

bytku a vracel se domů vždy pouze večer, aby se najedl a přespal.

Často si povšiml hořkosti a prudkosti svého bratra, ale přičítal ji žárlivosti. Umiňoval si, že ho přivede k rozumu a že mu jednoho dne dá za vyučenou, neboť následkem těchto stálých výstupů se život doma stával velmi těžký. Ježto však nyní žil odděleně, trpěl méně těmito hrubostmi; a jeho láska ke klidu ho nutila k trpělivosti. Ostatně bohatství ho opájelo a jeho myšlenky se obíraly skoro jen věcmi, které pro něho měly přímý význam. Přicházel zcela zaměstnán drobnými starostmi, zaujat střihem nějakého kabátu, formou plstěného klobouku, vhodnou velikostí navštívenek. A mluvil vytrvale o všech podrobnostech, o prknech umístěných ve skříni jeho pokoje, aby lisovaly prádlo, o věšácích ve vestibulu, o elektrických zvoncích, které měly zabrániti, aby nikdo tajně nemohl vniknouti do bytu.

Byl rozhodnut, že u příležitosti jeho instalace udělají si výlet do SaintJouin a že po večeři půjdou k němu na čaj. Roland chtěl jeti po moři, ale vzdálenost a nejistota, kdy by to dokázali touto cestou v případě, že by vanul protivný vítr, odvrátily jej od jeho nápadu a pro výlet byl najat anglický vozík s podélnými lavicemi.

Vyjeli k desáté hodině, aby se dostali na místo k obědu. Zaprášená silnice se vinula normandskou krajinou, která svou zvlněnou rovinou a statky obklopenými stromy se podobala nekonečnému

116$

parku. Ve voze, taženém klusem dvěma silnými koni, seděla mlčky rodina Rolandova, paní Rosémillyová a kapitán Beausire, všichni ohlušeni rachotem kol, přivírajíce oči v oblacích prachu.

Byla doba dozrávání obilí. Vedle tmavé zeleně jetele a syrově zelené řepy svítila do kraje žluť obilí zlatým a světlým jasem. Zdálo se, že pije světlo na něm dopadajícího slunce. Místy již počínaly žně a v polích napadených kosami bylo viděti kymácející se muže, kterak stejnoměrně nad zemí provádějí velký čepel podobný křídlu.

Po dvouhodinové jízdě se dal vozík cestou vlevo, projel kolem větrného mlýna, jenž melancholicky točil křídly, šedivá troska napolo shnilá, poslední pozůstatek starých mlýnů, pak vjel do pěkného dvora a zastavil se před hezkým domem, v němž byla hospoda proslulá v celém kraji.

Hostinská, které se říkalo krásná Alfonsina, usmívajíc se vyšla do dveří a podávala ruku dámám, zaváhavším před příliš vysokým schodem.

Pod stanem na kraji louky zastíněné jabloňovými stromy obědvali již Pařížané, kteří přišli z Etretatu, a z vnitřku domu zaznívaly hlasy, smích a hluk nádobí.

Muselo se jísti v pokoji, protože všechny místnosti byly plné. Náhle Roland zpozoroval na zdi síť na raky.

— Ah, ah! křičel, tady chytají garnáty?

— Ano, odpověděl Beausire, dokonce je zde místo, kde se jich chytí nejvíce z celého pobřeží.

117$

— U ďasa! což abychom se tam po obědě vypravili?

A hodilo se to, že právě ve tři hodiny byl odliv a bylo proto rozhodnuto, že všichni ztráví odpoledne ve skalách hledáním garnátů.

Jedlo se málo, aby se zabránilo návalu krve do hlavy, až budou choditi vodou. Ostatně se šetřili pro večeři, která měla býti hotova na šestou hodinu, kdy se vrátí a podle objednávky měla býti skvělá.

Roland to již nemohl vydržeti netrpělivostí. Chtěl koupiti zvláštní nářadí, jehož se používá pro tento lov a které se velice podobalo síťkám, jichž se používá k chytání motýlů. Říká se jim lanety. Jsou to malé síťkové kapsy upevněné na dřevěném kruhu na konci dlouhé hole. Vždy usměvavá Alfonsina mu je půjčila. Potom pomohla oběma ženám poříditi improvisovaný úbor, aby si nezmáčely šatů. Nabídla jim sukně, hrubé vlněné punčochy a plátěné střevíce. Muži se zuli z ponožek a koupili si u místního ševce hrubé střevíce a dřeváky.

Načež se vydali na cestu s lanetou na rameni a nůškou na zádech. Paní Rosémillyová v tomto úboru byla zcela hezká, nečekaně roztomilá, selská a smělá.

Alfonsinou jí půjčená sukně, koketně pozdvižená a stažená několika stehy, aby mohla bez obav běžeti a skákati po skaliskách, ukazovala kotník a spodek lýtka, pevného lýtka pružné a silné ženušky. Byla oblečena volně, aby nic nebránilo pohybu,

118$

a na hlavu si vyhledala ohromný zahradnický klobouk ze žluté slámy, s nesmírnými okraji, jemuž větévka tamaryšku, držící na jedné straně pozvednutý okraj, dodávala mušketýrský a furiantský vzhled.

Od té doby, co dědil, kladl si Jan každého dne otázku, zda si ji vezme nebo ne. Pokaždé, když ji znovu spatřil, cítil se odhodlán vzíti si ji za ženu, ale když osaměl, myslel si, že když počká, bude míti čas přemýšlet. Nyní nebyla tak bohatá jako on, neboť měla jen asi dvanáct tisíc franků ročních příjmů, ale měla pozemky, usedlost a parcely v Havru, což by později mohlo míti ohromnou cenu. Bylo tedy její jmění skoro stejné a mladá vdova se mu také jistě hodně líbila.

Když ji viděl onoho dne jíti před sebou, myslil si: „Bude nutno, abych se rozhodl. Jistě bych nic lepšího nenalezl.“

Šli dolů malým údolím, sestupujícím od vesnice k mořskému břehu; skalnatý břeh na konci údolí byl osmdesát metrů nad mořem. V zarámování zelených břehů, klesajících vpravo i vlevo, ležel velký, stříbřitě modrý trojúhelník vody a sotva viditelná plachta tam kdesi vyhlížela jako nějaký hmyz. Světlem zaplavená obloha tak splývala s vodou, takže naprosto nebylo možno rozeznati, kde končilo jedno a počínalo druhé; na tomto světlém obzoru se rýsovaly v korsetech postavy obou žen, které šly před třemi muži.

Jan s rozzářenýma očima se díval, jak před ním

119$

prchá něžný kotník, jemná noha, pružný bok a velký vyzývavý klobouk paní Rosémillyové. A tento útěk povzbuzoval jeho touhu, hnal ho k odhodlaným rozhodnutím, do nichž se váhaví a bázliví náhle vrhají. Vlažné aiské víno, v němž se mísila vůně mořského pobřeží, kručinky trnité, jetele a travin a mořský prach odkrytých skalisk, ještě ho rozjařovalo sladce ho omamujíc, a on každým krokem, každým pohledem na svižný profil mladé ženy se více rozhodoval; rozhodoval se, že nebude již váhati a že jí řekne, že ji miluje a že touží po tom si ji vzíti. Chytání raků mu usnadní promluviti s ní o samotě a mimo to bude to pěkný rámec, hezké místo, kde možno mluvili o lásce, nohy v tůňce průzračné vody a dívali se, jak dlouhé vousy raků se skrývají pod chaluhy.

Když přišly na konec údolí, na kraj srázu, spatřili stezku, sestupující podél skal a pod nimi, mezi mořem a úpatím svahu, skoro do poloviny břehu ležely v překvapujícím zmatku sesuté, zpřevrácené, na zvlněné travnaté pláni do nedohledna k jihu utíkající nakupené skaliny, jež se kdysi sesuly. Na tomto dlouhém pruhu křoví a trávníku jakoby zohýbaného sopečnými nárazy, podobaly se spadlé skály zříceninám nějakého velkého zmizelého města, které se kdysi dívalo na oceán, samo jsouc ovládáno bílou a nekonečnou zdí skalní stěny.

— Jak je to krásné, řekla paní Rosémillyová zastavujíc se.

Jan se k ní připojil a s dojatým srdcem jí nabídl

120$

ruku, aby jí pomohl sestoupit! po úzkých schodech, vytesaných do skály.

Šli napřed, zatím co Beausire natahuje se na křivých nohou podával rámě paní Rolandové, která byla omámená prázdným prostorem.

Roland a Petr šli poslední, a lékař musel vléci svého otce, který tak trpěl závratí, že se nechal se stupně na stupeň táhnout po zadnici.

Mladí lidé, kteří sestupovali napřed, šli rychle a náhle spatřili vedle dřevěné lavice, která uprostřed svahu označovala odpočinek, pramének čisté vody tryskající z malého otvoru ve skále. Rozléval se nejprve v nádrž velkou jako umývadlo, kterou si sám vyhloubil, pak padaje v kaskádě s výše sotva dvou stop utíkal přes stezku, kde dal vzrůsti koberčíku potočnice, pak mizel v ostružiní a travinách, napříč zvednutou pláňkou, kde se kupily balvany.

— Ach, jak žízním! zvolala paní Rosémillyová.

Kterak se však napíti? Pokoušela se zachytili ve dlani vodu, která jí unikala prsty. Jan měl nápad: položil kámen na cestu a ona si naň klekla, aby mohla sama rty píti z pramene.

Když zvedla hlavu, pokrytou zářícími kapičkami, jež v tisících byly rozsety po její kůži, vlasech, řasách, poprsí, Jan skloněn nad ní zamumlal:

— Jak jste krásná!

Odpověděla mu tónem, jakým plísníme děti:

— Budete zticha, ano?

Byla to prvá trochu zamilovaná slova, jež spolu vyměnili.

121$

— Pojďme, řekl Jan silně zmaten, zachraňme se než nás dohoní.

Skutečně zpozoroval nyní zcela blízko nich záda kapitána Beausira, jenž sestupoval pozpátku, aby mohl oběma rukama podporovati paní Rolandovou, a o něco výše, dále, dával se stále šoupati Roland, spouštěje se po zadnici a vleka se po nohou a loktech s rychlostí želvy, zatím co Petr sestupoval před ním, dávaje pozor na jeho pohyby.

Stezka, která již nesestupovala tak srázně, změnila se v jakousi klesající cestu, obtáčející ohromné balvany, jež kdysi spadly s kopce. Paní Rosémillyová a Jan se dali do běhu a brzo se octli na pobřežních oblázcích. Přešli je, aby dostihli skalisek, rozkládajících se po dlouhé a rovné ploše, pokryté mořskou travou. A všude se skvěly nesčetné kaluže vody. Kdesi tam, velmi daleko, za touto lepkavou plání zářivě zelených a černých chaluh, byla odlivem pokleslá hladina moře.

Jan si vyhrnul kalhoty až na lýtka a rukávy po lokty, aby se mohl bez obav brouzdati, načež řekl:

— Kupředu! a odhodlaně skočil do první kaluže, k níž přišli.

Opatrněji, třebaže rovněž jsouc odhodlána ihned vstoupiti do vody, obcházela mladá žena bojácnými kroky úzkou kaluž, neboť klouzala po slizkých rostlinách.

— Vidíte něco? otázala se.

— Ano, vidím váš obličej, který se zrcadlí ve vodě.

122$

— Vidíte-li jen to, pak váš úlovek nebude zrovna slavný.

Zašeptal něžně:

— Ze všech úlovků bych právě ten měl nejraději.

Zasmála se:

— Tedy se pokuste a uvidíte, jak vám proklouzne síťkou.

— Přece jen … kdybyste chtěla?

— Chci vás vidět, jak chytáte raky… a nic víc … pro tuto chvíli.

— Jste zlá. Pojďme dál, zde nic není.

A podal jí ruku, aby mohla jíti po kluzkých skalinách. Opírala se trochu ostýchavě a on náhle pocítil, jak se ho zmocňuje láska, jak se v něm probouzejí touhy, jak po ní lační, jako kdyby nemoc, která v něm klíčila, čekala až do dnešního dne, aby propukla.

Záhy přišli k hlubší prohlubni, kde pod chvějící se a ke vzdálenému moři neviditelnou trhlinou unikající vodou se vznášely dlouhé, bizarně zbarvené trávy, červenavé a zelené vlasy, vypadající jako pluhy.

Paní Rosémillyová zvolala:

— Hleďte, hleďte, vidím támhle, jednoho, velikého, ohromného!

I on ho nyní uviděl a odhodlaně vlezl do prohlubně, třebaže se smáčel až po pás.

Zvíře však pohybovalo dlouhými kníry, couvajíc pomalu před síťkou. Jan je zatlačoval do chaluh, jsa jist, že ho dostane. Když rak viděl, že je za—

123$

skočen, vyhoupl prudce přes síťku, projel vodou a zmizel.

Mladá žena, která všecka rozechvělá přihlížela k této honbě, nemohla se zdržeti, aby nezvolala:

— Ah! nešiko!

Byl zmaten a nepromyšleným pohybem táhl svoji síťku po dně plném mořské trávy. Když ji znovu vytáhl nad vodu, spatřil v ní tři velké průsvitné garnáty, sebrané naslepo v jejich neviditelném úkrytu.

Předložil je vítězně paní Rosémillyové, která se je neodvažovala vzíti ze strachu před ostrým a zubatým hrotem, jímž je vyzbrojena jejich malá hlava.

Přesto však se k tomu odhodlala a berouc je dvěma prsty za tenký konec jejich vousu, dala je jednoho po druhém do svého koše s trochou chaluh, které je udržovaly při životě. Když pak našla méně hlubokou kaluž vody, vstoupila do ní váhavě, trochu se zadýchajíc chladem, který se zmocnil jejích nohou, a dala se sama do lovení. Byla obratná a chytrá, majíc k tomu, jak je třeba, svižnou ruku a čich lovce. Skoro pokaždé vytáhla zmatená zvířata, překvapená důmyslnou pomalostí jejího pronásledování.

Jan nyní nenacházel ničeho, ale šel za ní krok za krokem, dotýkal se jí, nakláněl se nad ní a předstíral. že je zoufalý nad svou neobratností a že se chce přiučiti.

— Oh! ukažte, říkal, ukažte mi to!

124$

Když pak se jejich obličeje odrážely proti sobě ve vodě, která byla tak jasná, že černé rostliny na dně z ní dělaly jakési tekuté zrcadlo, usmíval se Jan na tuto hlavu vedle něho, která se naň dívala se zdola, a občas posílal jí konečky prstů polibky, které se zdály stoupati nahoru.

— Ah! jak jste nudný! říkala mladá žena; můj milý, nikdy se nemají dělati dvě věci najednou.

Odpověděl:

— Dělám pouze jednu. Miluji vás.

Vztyčila se a řekla vážným hlasem:

Podívejte se, co jste za posledních deset minut chytil, což jste ztratil hlavu?

Ne, neztratil jsem hlavu. Miluji vás a konečně se odvažuji vám to říci.

Stáli nyní ve slané kaluži, která je máčela až po lýtka a opírajíce se mokrýma rukama o své síťky, dívali se sobě hluboko do očí.

Uchopila se znovu slova žertovným a pohněvaným tónem:

— Jaký jste nerozuma, že se mnou nyní tak mluvíte! Což jste to nemohl nechati na jindy a nekaziti mi lov?

Zamumlal:

— Odpusťte, nemohl jsem však déle mlčeti. Miluji vás již dávno. Dnes jste mne tak omámila, že jsem ztratil rozum.

Tu se zdálo, že se najednou rozhodla dáti se do věcného hovoru a vzdáti se zábavy.

125$

— Sedněme si zde na skálu, pravila, budeme si moci klidně pohovořiti.

Vyšplhali se na trochu vyšší skalisko a když se usadili jeden vedle druhého, s nohama visícíma dolů, v plném slunci, pokračovala:

— Můj milý příteli, už nejste žádné dítě a já nejsem mladé děvče. Jeden i druhý velice dobře víme, oč se jedná a můžeme uvážiti všechny důsledky svých činů. Jestliže jste se dnes rozhodl vyznati mi svoji lásku, pak přirozeně předpokládám, že si mne chcete vzíti.

Naprosto nebyl připraven na tento jasný výklad situace a odpověděl neobratně:

— Ale, ano.

— Mluvil jste o tom s vaším otcem a s vaší matkou?

— Ne, chtěl jsem věděti, zda svolíte.

Podala mu svoji dosud mokrou ruku a když on jí nadšeně podal svoji, řekla:

— Já, velice ráda. Jsem přesvědčena, že jste dobrý a upřímný. Nezapomínejte však, že bych se nechtěla nelíbiti vašim rodičům.

— Oh! Což si myslíte, že moje matka nic netušila a že by vás měla tak ráda, jako vás má ráda, kdyby si nepřála, aby došlo mezi námi k manželství ?

— To je pravda, jsem trochu zmatena.

Odmlčeli se a on se sám pro sebe divil, že jsouc tak zmatena, je tak rozumná. Očekával milostné roztomilosti, odmítnutí, která říkají ano, celou

126$

koketní komedii lásky promísenou rybolovem za šplouchání vody! A teď bylo již vše skončeno, cítil se spoután, oženěn dvaceti slovy. Neměli si již co říci, protože se shodovali a stali se nyní oba dva trochu rozpačitými nad tím, co se tak rychle mezi nimi přihodilo, ba dokonce byli trochu zmateni, neodvažujíce se ani mluviti, ani loviti, nevědouce, co dělat.

Rolandův hlas je zachránil:

— Sem, sem, děti! Pojďte se podívat na Beausira. Ten chlapík vyprazdňuje moře!

Kapitán skutečně lovil báječně. Zmáčen až po pás, šel z jedné prohlubně do druhé, rozeznával na první pohled nejlepší místa a pomalým a jistým pohybem své nitky prohledával všechny pod chaluhami skryté dutiny.

A krásní, žlutošedí, průhlední garnáti škubali s sebou v jeho ruce, když je bral pevným pohybem, aby je hodil do své nůšky.

Paní Rosémillyová, překvapena a unesena, ho již neopouštěla, napodobila ho, jak nejlépe dovedla, skoro zapomínajíc na svůj slib a na Jana, který zasněně šel za ní, a oddávala se zcela oné dětinské radosti sbírati zvířata pod plovoucími trávami.

Náhle Roland zvolal:

— Hleďme, paní Rolandová se k nám připojuje.

Paní Rolandová zůstala nejprve s Petrem sama na pláži, neboť ani jeden ani druhý neměli chuť baviti se běháním po skaliskách a brouzdáním se

127$

v kalužích; váhali však, mají-li zůstati pospolu. Ona se obávala jeho a její syn se bál jí a sám sebe, bál se své krutosti, kterou naprosto neovládal.

Přece však si sedli vedle sebe na balvan.

A oba dva, ve slunečním žáru zmírňovaném mořským vzduchem, před širým a lahodným obzorem modré stříbrem se lesknoucí vody si současně mysleli: „Jak by to kdysi bývalo pěkné!“

Neodvažovala se promluviti na Petra, dobře vědouc, že by jí odpověděl nějakou tvrdostí, a on se rovněž neodvažoval promluviti na svoji matku věda, že by se neuvaroval prudkosti.

Koncem své hole převracel kulaté oblázky, přehazoval je a tloukl do nich. Ona pak, dívajíc se v neurčito, vzala do ruky tři nebo čtyři malé křemínky a pomalým, mechanickým pohybem je pouštěla z ruky do ruky. Pak její neurčitý pohled, kterým bloudila před sebou, zpozoroval uprostřed chaluh jejího syna Jana, lovícího s paní Rosémillyovou. Tu je sledovala, pozorujíc jejich pohyby a chápajíc nejasně svým pudem matky, že spolu nemluví tak jako obyčejně. Viděla je, jak se spolu naklánějí, dívají se na sebe do vody, kterak zůstávají státi proti sobě, když zkoumali svá srdce, potom jak lezou na skalisko a sedají si, aby se sobě zaslíbili.

Jejich silhouety se odrážely velice jasně, zdály se samy uprostřed horizontu, majíce v tomto širém prostoru oblohy, moře a skalisk v sobě cosi velkého a symbolického.

128$

Také Petr se na ně díval a náhle s jeho rtů splynul suchý smích.

Aniž by se k němu obrátila, paní Rolandová mu řekla:

— Co ti je?

Smál se stále.

— Poučuji se. Učím se, kterak se člověk připravuje, aby se stal paroháčem.

Byla uchvácena zlostí, revoltou, uražena tímto slovem, rozhořčena tím, co se domnívala chápati.

— O kom to mluvíš?

— O Janovi, u čerta! Je to velice komické, když je člověk tak vidí.

Zamumlala tichým, pohnutím se chvějícím hlasem;

Oh! Petře, jak jsi krutý! Ta žena je přímost sama. Tvůj bratr by nemohl lepší nalézti.

Dal se náhle; do nuceného a přerývaného smíchu: Ach, ach! Přímost sama! Všechny ženy jsou přímost sama … a všichni manželé jsou paroháči. Ach! Ach! Ach!

Zvedla se, aniž by odpověděla, sestoupila rychle po oblázkovém svahu a vydávajíc se v nebezpečí, že uklouzne, spadne do děr ukrytých pod travou, že si zlomí nohu nebo ruku, šla pryč skoro utíkajíc, jdouc přes kaluže, nevidouc ničeho, přímo před sebe, k svému druhému synovi.

Když ji Jan viděl přicházeti, zvolal na ni:

— Nuže, maminko, ty jsi se odhodlala?

129$

Aniž by odpověděla, chopila se ho pod paží, jako by mu chtěla říci: „Zachraň mne, braň mne.“

Viděl její zmatek a byl velice překvapen:

— Jak jsi bledá! Co je ti?

Zakoktala:

— Byla bych upadla, bála jsem se na těch skalách.

Tu Jan ji vedl, podporoval, vysvětloval jí lov, o nějž projevila zájem. Ježto však ho vůbec neposlouchala a protože pociťoval prudkou potřebu někomu se svěřiti, odtáhl ji dále a zašeptal:

— Uhodneš, co jsem udělal?

— Ale … ale … nevím.

— Hádej.

— Já … nevím.

— Nuže, řekl jsem paní Rosémillyové. že bych se s ní rád oženil.

Neodpověděla nic, v hlavě jí hučelo a její duše byla tak stísněna, že sotva mohla co chápati. Opakovala:

— Oženil?

— Ano. Udělal jsem dobře? Je roztomilá, že ano?

— Ano … roztomilá … dobře jsi udělal.

— Tedy mně to schvaluješ?

— Ano … schvaluji ti to.

— Jak to podivně říkáš. Člověk by se domníval, že … že … nejsi spokojena.

— Já ano … jsem … spokojena.

— Opravdu?

130$

— Opravdu.

A aby mu to dokázala, uchopila ho do náručí a políbila na obličej velkými polibky matky.

Když si pak osušila oči, do nichž se jí vedraly slzy, spatřila tam vzadu na pláži tělo ležící na břiše jako mrtvola, s obličejem v oblázcích: to byl druhý, Petr, který tam zoufale přemýšlel.

Tu odvedla svého malého Jana ještě dále, až zcela k vodě a dlouho spolu mluvili o tomto sňatku, k němuž se připoutalo jeho srdce.

Stoupající moře je zahnalo k rybářům, k nimž se připojili, a všichni se vrátili na břeh. Probudili Petra, který dělal, jako by spal. Večeře byla velmi dlouhá, zalévaná hojně vínem.

131$

VII

Vracejíce se, všichni muži, vyjma Jana podřimovali ve voze. Každých pět minut klesali Beausire a Roland na rámě sousedovo, které je nárazem opět odstrčilo. Vzpřímili se tedy, přestali chrápat, otevřeli oči a zabručeli: „Velmi krásné počasí.“ Ale skoro okamžitě padali zpět na opačnou stranu.

Když dorazili do Havru, jejich únava byla tak velká, že ji ztěží setřásli a Beausire sám odmítl navštívili Jana, kde na ně čekal čaj. Bylo nutno zavésti ho k jeho obydlí.

Mladý advokát po prvé šel spáti do svého nového bytu; veliká radost, poněkud dětinská, se ho zmocnila, že právě tohoto večera ukáže své snoubence byt, jejž bude záhy obývati.

Služka odešla, neboť paní Rolandová prohlásila, že sama připraví vodu a prostře, protože nerada nechává bdíti služebné ze strachu před ohněm.

Nikdo, vyjma jí, jejího syna a dělníků sem dosud nevstoupil, aby překvapení bylo dokonalé, až se uvidí, jak byt je krásně zařízen.

V předsíni požádal Jan, aby sečkali. Chtěl rozsvítiti svíčky a lampy a nechal paní Rosémillyovou,

133$

svého bratra a otce čekati ve tmě, dokud nezvolal: „Vstupte“, otvíraje celé velké dveře dokořán.

Zasklená galerie osvětlená lustrem a barevnými skly skrytými mezi palmami, kaučukovníky a květinami činila prvně dojem divadelní dekorace. Nastal okamžik údivu. Roland okouzlen tímto přepychem zašeptal: „U všech čertů,“ a měl chuť tleskati jako při představení.

Pak vstoupili do prvního malého salonku, potaženého látkou barvy starého zlata, podobnou látce na křeslech. Velký salon, kde měl přijímati klienty, byl velmi jednoduchý, světle lososově červený a působil neobyčejně.

Jan usedl do křesla před svým stolem pokrytým knihami a pravil vážným, poněkud strojeným hlasem:

— Ano, milostivá, zákony jsou zřejmé a dávají mi se souhlasem, který jsem vám oznámil, úplnou jistotu, že před uplynutím třech měsíců věc, o níž jsme jednali, dojde rozluštění.

Pohlížel na paní Rosémillyovou, která se počala smát dívajíc se na paní Rolandovou a paní Rolandová jí stiskla ruku.

Jan radostí vyskočil jako hoch a zvolal:

—Hle, jak se hlas rozléhá. Tento salon hodil by se znamenitě k obhajobám.

A počal přednášeti:

— Kdyby sama lidskost, přirozený cit blahosklonnosti, který pociťujeme pro každého trpícího, měl býti pohnutkou k osvobození, kterého na vás

134$

žádáme, dovolávali bychom se vaší soustrasti, vašeho srdce, srdce otce a člověka, ale my máme na své straně právo a je to jedině otázka práv, kterou hodláme před vámi zdůrazniti …

Petr si prohlížel byt, který mohl býti jeho a byl pohoršen bratrovým chlapectvím, prohlašuje ho s určitostí za pošetilého a hloupého.

Paní Rolandová otevřela dveře napravo.

— Zde jest ložnice, pravila.

Vynaložila všechnu svou mateřskou lásku, aby ji náležitě vyzdobila. Čalouny byly z kretonu rouenského, které napodobily staré normandské plátno. Vzor Ludvíka XV. — pastýřka v okrouhlém rámu, který byl uzavřen spojenými zobáky dvou holubic, propůjčoval stěnám, záclonám, lůžku a křeslu půvabného vzhledu a venkovské roztomilosti.

— Ah, to je rozkošné, pravila paní Rosémillyová, poněkud vážně vstupujíc do místnosti.

— Líbí se vám to? ptal se Jan.

— Ohromně.

Kdybyste věděla, jak mne to těší.

Zahleděli se na chvíli hluboko do očí s důvěrnou něžností.

Ostýchala se poněkud a byla v rozpacích v této ložnici, jež měla býti jejím pokojem svatebním. Zpozorovala při vstupu, že postel byla velmi široká. Paní Rolandová patrně předvídala a přála si sňatku svého syna? Tato obezřetnost matky ji těšila a zdálo se, jako by jí říkala, že je očekávána v rodině.

135$

Když se vrátili do salonu, Jan otevřel rychle dveře nalevo a spatřili kulatou jídelnu se třemi okny a zdobenou japonskými svítilnami. Matka i syn vložili do zařízení tohoto bytu všechnu fantasii, které byli schopni. Tento bambusový nábytek, turecké opičky, vázičky, hedvábí vyšité zlatem, průhledné záclony jejichž skleněné perle se zdály býti kapkami vody, vějíře připevněné na stěně, aby přidržovaly látku, stínidla, šavle, masky, jeřáb z pravých per, malé trety z porcelánu, dřeva, papíru, slonoviny, perletě, bronzu, vše mělo vzhled strojený a násilný, z něhož bylo zřejmo, že tento výběr upravovaly ruce nemotorné a neznalé oči, tento výběr, k němuž je třeba nejvíce vkusu a umělecké výchovy. A to právě bylo nejvíce obdivováno. Jediný Petr učinil několik poznámek s ironií poněkud zatrpklou, kterou se cítil Jan uražen.

Na stole bylo navršeno ovoce a nakupeno cukroví.

Neměli téměř hladu; ochutnávali ovoce a chroupali cukrovinky spíše než aby je jedli. Pak asi po hodině paní Rosémillyová se ptala, zda může odejíti.

Bylo rozhodnuto, že otec Roland ji doprovodí k domu a půjde ihned s ní, zatím co paní Rolandová dohlédne za nepřítomnosti služebné mateřským okem na synův byt, aby mu nic nescházelo.

— Mám se pro tebe vrátit? ptal se Roland.

— Ne, staroušku, lehni si. Petr mne doprovodí.

136$

Jakmile odešli, shasla světla, zavřela cukroví, cukr a nápoje do skříně, od níž klíče měl Jan, a šla do ložnice připraviti lůžko a dohlédnouti, je-li láhev plná čerstvé vody a jsou-li okna dobře zavřená.

Petr a Jan zůstali v malém salonku, jeden dotčen kritikou svého vkusu, druhý stále více podrážděn pohledem na bratra v tomto bytě.

Kouřili sedíce, aniž by promluvili.

— Pane! pravil, byla ale dnes večer vdova uondaná, výlety jí neslouží.

Náhle byl Jan unášen hrozným a prchlivým hněvem dobráků, zasažených do srdce.

Rozčílil se tak, že mu nestačil dech, a zakoktal:

— Zakazuji si napříště, abys říkal „vdova“, mluvíš-li o paní Rosémillyové.

Petr se k němu obrátil a pravil s vysoka:

— Myslím, že mi nemůžeš ničeho nakazovati. Či jsi se náhodou zbláznil?

Jan se okamžitě napřímil:

— Nezbláznil jsem se, ale mám již dosti způsobu, jakým se ke mně chováš.

Petr se jízlivě usmál:

—K tobě? Cožpak jsi částí paní Rosémillyové?

— Abys věděl, paní Rosémillyová bude mou ženou!

Petr se zasmál ještě více:

— Ah, ah, velmi dobře. Nyní rozumím, proč nemohu ji nazývati vdovou! Ale máš žertovný způsob oznamovati mi svou svatbu!

137$

Zakazuji si žerty … rozumíš? … zakazuji si to.

Jan se k němu přiblížil, bledý s chvějícím se hlasem, rozhořčený nad touto ironií, která se dotýkala ženy, již miloval a si vybral.

Náhle však rozzlobil se i Petr.

Vše, co se v něm kupilo, bezmocný hněv, potlačovaná nenávist, od nějakého času tlumená vzpoura a tiché zoufalství mu vstoupilo do hlavy a omámilo ho.

— Ty se odvažuješ? Ty se odvažuješ? A já ti rozkazuji, abys mlčel, rozumíš? Nakazuji ti to!

Jan překvapen touto vášní odmlčel se na několik vteřin, hledaje v duševním zmatku, do něhož nás vrhá zuřivost, věci, fráze, slova, která by mohla raniti bratra přímo do srdce.

Znovu se vzchopil ovládaje se, aby dobře mířil, tlumě slova, aby je vrátil ostřejší.

— Vím, že na mě již dlouho žárlíš, ode dne, kdy jsi začal říkati „vdova“, protože víš, že mne to raní. Petr vyrazil překvapující a ječivý smích, jenž mu byl vlastní.

— Ah! ach! Bože! Žárlivý na tebe! … Já? .. Já? .. A proč? .. A proč, můj bože? Pro tvůj obličej nebo pro tvého ducha?

Ale Jan vycítil brzo, že ho ťal do živého:

— Ano, jsi žárlivým na mne a žárlivým od svého dětství. Stal jsi se zuřivým, když jsi viděl, že tato žena dává přednost mně a tebe nechce.

Petr koktal, pobouřen touto domněnkou:

138$

— Já … já … žárlivý na tebe? Pro tu káču, pro tu krůtu, pro tu tlustou husu?

Jan vida jak zasahuji jeho rány, pokračoval:

— A což tehdy, když jsi se pokoušel veslovati rychleji než já na „Perle“? A co jsi vše před ní říkal, jen abys se jí zalíbil? Div že nepraskneš žárlivostí. A když jsem obdržel dědictví, rozzuřil jsi se, nenáviděl jsi mne, dáváš to najevo vším možným, dáváš to pocítiti všem a není hodiny, v níž by nevzkypěla žluč, která tě dusí.

Petr sevřel vzteky pěstě, maje neodolatelnou chuť skočiti na bratra a vrhnouti se mu na krk:

— Mlč už jednou, nemluv o tom dědictví.

Jan se znovu rozkřikl:

— Vždyť sršíš žárlivostí! Nepromluvíš slova s otcem, matkou nebo se mnou, abys nevybuchoval. Tváříš se, jako bys mnou opovrhoval, protože jsi žárlivý. Svaříš se se všemi, protože jsi žárlivý. A nyní, když jsem bohatý, nemůžeš se přemoci, týráš matku jako by ona byla něco zavinila.

Petr postoupil až ke krbu s ústy pootevřenými, s rozšířeným zrakem, rozzuřen zběsilostí, jaká může vésti k zločinům.

Opakoval sípavým hlasem, těžce oddychuje:

— Mlč, mlč už!

— Již dlouho ti chci říci své nejskrytější myšlenky. Dáváš mi příležitost, tím hůře pro tebe. Miluji ženu! To víš a vysmíváš se jí přede mnou, doháníš mne k nejhoršímu! Ale já ti vylámu tvé hadí zuby! Přinutím tě vážiti si mě!

139$

— Vážiti si tebe! Tebe!

— Ano, mne!

—Tebe si vážiti, tebe … který jsi nás všechny svou chtivostí pošpinil.

— To ty říkáš? Opakuj … opakuj!

— Nuže, říkám, že nikdo nepřijme dědictví od muže, pokládá-li se za syna jiného člověka.

Jan zůstal nehybný, nerozuměje, vyděšen našeptáváním. které tušil:

— Jakže? Ty pravíš … opakuj to ještě jednou?

— Říkám ti, co si všichni šeptají, všichni roztrušují, že jsi syn člověka, který ti zanechal svoje jmění. Slušný hoch přece nepřijímá peněz, které zneuctívají jeho matku.

— Petře … Petře … Petře … blouzníš? … Ty … jsi to ty … ty … který pronáší tuto potupu?

— Ano, já … jsem to já. Ty tedy skutečně nevidíš, že zmírám žalem celý měsíc, že trávím noce beze spánku a ve dne se skrývám jako zvíře, že už vůbec nevím, co mluvím, co dělám, že nevím, co se se mnou bude dít, tak trpím, blázním hanbou a bolestí, neboť dříve jsem to tušil a nyní to již vím.

— Petře … Mlč … Matka je vedle v místnosti! Pomysli, že nás může slyšet … že nás slyší!

Ale Petrovi bylo třeba otevříti celé své srdce!

140$

A říkal mu vše, svoje podezření, úvahy, boje, jistoty, historku s obrázkem znova zmizevším.

Mluvil v krátkých, úsečných větách, bez souvislosti, ve větách blouznivců.

Zdálo se, že zapomněl Jana i matky ve vedlejším pokoji. Mluvil, jako by ho nikdo neposlouchal, protože musel mluvit, protože příliš mnoho vytrpěl, příliš potlačoval a dlouho uzavíral svoji bolest. Rostla jako nádor, nyní tento nádor praskl u všechny potřísňuje. Jal se procházeti pokojem, jako činíval skoro vždy, zrak maje upřený před sebe, rozkládaje rukama ve zběsilosti a zoufalství, se vzlyky v hrdle, s nenávistí na sebe samého, mluvil jako by se zpovídal ze své bídy a z bídy svých bližních, jako by vrhal svoje hoře do neviditelného a hluchého vzduchu, kam zalétala jeho slova.

Jan, zmatený, přesvědčen náhle, alespoň energií svého bratra, opřel se zády o dveře, za kterými, jak se domnívali, naslouchala jejich matka.

Nemohla vyjíti, protože k tomu bylo třeba projíti sálem; vůbec se nevrátila, neodvážila se.

Petr náhle dupnuv nohou vzkřikl:

— Ne, jaké jsem to prase, že jsem ti to řekl!

S nepokrytou hlavou vyběhl na schody.

Hluk domovních vrat za Petrem hlučně se zavřevších probudil Jana z hluboké ztrnulosti, do které byl upadl. Uplynulo několik vteřin, delších než hodiny, jeho duše byla otupena do zblbnutí. Cítil dobře, že by bylo třeba okamžitě mysliti a jednati, ale vyčkával, nechtěje sám rozuměti,

141$

věděti, vzpomínati si strachem, slabostí a zbabělostí. Byl to váhavec, jenž všechno odkládá na zítřek: a když mu bylo ihned rozhodnouti, instinktivně hledal vyzískat ještě několik okamžiků.

Ale hluboké ticho, které ho nyní po Petrových výbuších obklopovalo, ticho stěn a nábytku v živém světle šesti svící a dvou lamp náhle ho tak poděsilo, že zatoužil rovněž se zachrániti.

Povzbudil své myšlenky, dodal si srdce a pokoušel se uvažovat.

Nikdy žádná obtíž se mu nepostavila do cesty. Jsou muži, kteří se nechávají unášeti jako vodou, jež proudí. Pečlivě dělával svá cvičení, aby nebyl kárán a ukončil svá právnická studia v pořádku, protože jeho život byl klidný. Všechny věci světa byly proň přirozené, nic nebudilo zvlášť jeho pozornost. Miloval pořádek, rozvahu, klid, nemaje problému. A nyní stanul před touto katastrofou jako člověk, jenž spadl do vody a neumí plovati.

Nejprve se pokoušel pochybovati. Lhal snad jeho bratr ze záště a žárlivosti?

A přece, jak by mohl býti tak podlý, aby říkal o matce takové věci, kdyby sám nebyl zoufalý? A Jan slyšel a viděl všemi nervy, až do morku kostí ona slova, ony výkřiky utrpení, odstín hlasu a gesta Petrova tak bolestná, že byla neodolatelná a nezvratná jako jistota.

Zůstával ve zdrcení, nemohl učiniti ani pohybu ani se vzchopiti k nějaké vůli. Jeho úzkost se stávala nesnesitelnou. Cítil, že tam za dveřmi byla$

jeho matka, která všechno vyslechla a která čeká.

Co činí? Ani pohyb ani záchvěv ani vzdech neprozrazoval živoucí bytost za těmito prkny. Byla by snad prchla? Ale kudy? Jestliže utekla … tedy mohla jen skočiti oknem na ulici!

V náhlém záchvatu strachu se zvedl tak prudce, že vyrazil spíše než otevřel dveře a se vrhl do pokoje.

Pokoj se zdál býti prázdný. Jediná svíčka postavená na prádelníku jej osvětlovala.

Jan se vrhl k oknu. Bylo zavřené, okenice byly spuštěny. Obrátil se hledaje v tmavých koutech zrakem plným úzkosti a zpozoroval, že záclony lože jsou zataženy. Běžel tam, aby je otevřel. Jeho matka spočívala na jeho loži, obličej ponořený do podušky, již shrnula oběma rukama a přitiskla k hlavě, aby nic neslyšela.

S počátku se domníval, že je udušena. Potom, uchopiv ji za rameno, obrátil ji, ale ona nepouštěla podušky, hryzla ji, aby nevykřikla.

Dotek tohoto napnutého těla, těchto skrčených paží sděloval Janovi nárazy nevýslovné matčiny muky. Energie a síla, se kterou zuby nehty držela polštář na ústech, očích a uších, aby ji neviděl a nemohl na ni mluvit, a z hlubokého pohnutí, jež se ho zmocnilo, dohadoval se velikosti jejího utrpení. A jeho srdce, jeho prosté srdce bylo rozdíráno soucitem. On sám nebyl soudcem, milosrdným soudcem, byl člověkem plným slabosti a synem plným něhy. Nevzpomínal si na nic, co mu Petr

143$

řekl, vůbec nerozmlouval a neuvažoval, dotkl se jednoduše oběma rukama bezvládného matčina těla, a nemoha odtrhnouti podušky s jejího obličeje, volal líbaje její šat:

Maminko, maminko, má ubohá matko, podívej se na mne!

Zdála se býti mrtvou, její údy se neznatelně zachvěly; byl to záchvěv napjatých strun. Opakoval:

— Maminko, maminko, poslechni mne. Není to pravda, vím dobře, že to není pravda.

Byla zachvácena křečí, dusila se, potom náhle zaplakala do polštáře. Nervy jí povolily, její ztuhlé svaly změkly a pootevřená ruka pustila podušku. Jan jí odkryl tvář.

Byla bledá jako smrt a zpod zavřených víček kanuly jí slzy. Objal ji kolem krku, celoval ji dlouze na oči zoufalými polibky, jež vlhly jejími slzami a nepřestával opakovat:

— Maminko, drahá maminko, vím dobře, že to není pravda. Neplač, vím to! Není to pravda!

Zvedla se a posadila se, pohlédla naň a snažíc se dodati si odvahy, jíž je nám někdy třeba, abychom se neusmrtili, řekla:

— A je to pravda, moje dítě.

Zůstali beze slov. Napínala hrdlo ještě jako by se dusila, popadajíc dech zvracela hlavu, ale pak se znovu přemohla a řekla:

— Dítě, je to pravda, proč lhát. Je to pravda. Nevěřil bys mi, kdybych lhala.

144$

Zdálo se, že zešílela. Jana zchvátil děs, padl na kolena a šeptal:

— Mlč, maminko, mlč!

Napřímila se s rozhodností a silou, jež budila hrůzu:

— Nemám, co bych více řekla, mé dítě, sbohem.

A šla ke dveřím.

Vzal ji do náručí a zvolal:

— Co děláš, maminko, kam jdeš?

— Nevím … což vím … nemám již co dělat … poněvadž jsem docela sama.

Bránila se, chtějíc mu uniknouti.

Držel ji, nenalézaje pro ni jiných slov než tato, která opakoval:

Maminko … maminko … maminko!

S námahou ho vyprošťovala z jeho obětí a říkala: Ach, ne, ne, nyní už nejsem tvá matka, nejsem už ničím pro tebe, pro nikoho, ničí, ničí! Nemáš již ani matky ani otce, ubohé dítě… sbohem…

Náhle porozuměl, kdyby ji nechal odejíti, nikdy by se již nevrátila, a vzal ji do náručí, donesl k lenošce, násilím ji posadil a kleknuv, pevně ji svíral oběma rukama jako řetězem.

— Neodejdeš odsud nikdy, maminko. Mám tě rád a budu tě ochraňovat. Zůstaneš navždycky u mne a jsi má.

Zašeptala zastřeným hlasem:

— Ne, můj ubohý hochu, to už není možné. Tento večer pláčeš a zítra mne vyhodíš. Nemohl bys mi nikdy odpustit.

145$

Odpověděl s velikým zanícením, s velikou upřímnou láskou: Já, já? Jak málo mne znáš! — že vykřikla, uchopila ho za hlavu a čechrajíc mu vlasy přitáhla si ho s vášní a líbala ho horoucně na celý obličej.

Potom zůstala bez hnutí tváří v tvář svému synu, cítíc pod vousem žár jeho obličeje a pravila mu zcela tiše do ucha:

— Ne, můj Jeníku. Zítra bys mi neodpustil. Myslíš tak, ale mýlíš se. Odpustils mi tento večer, toto odpuštění zachránilo mi život, ale nesmíš mne již vidět.

Opakoval, pevně ji tiskna k sobě:

— Maminko, neříkej to!

— Ano, můj malinký, je třeba, abych odešla. Nevím kam, nevím, jak to udělám, ani co řeknu, ale je to nutné, neodvážila bych se již na tebe pohlédnout ani tě obejmout, rozumíš?

A nyní pravil jí on:

— Moje maminko, ty zde zůstaneš, protože to chci, protože tě potřebuji. Přísahej mi, že mne ihned poslechneš.

— Ne, mé dítě.

— Ano, maminko, je to nutné, rozuměj!

— Ne, ne, mé dítě, je to nemožné. To by znamenalo odsouditi nás všechny do pekla. Vím co je to, já, která trpím již po celý měsíc. Nyní jsi dojmut, ale až to pomine, až na mne budeš hledět jako na mne hledí Petr, až si vzpomeneš na vše,

116$

co ti řekl … oh … můj Jeníčku … považ … považ, že jsem tvá matka.

— Nechci, abys mne opustila, nemám než tebe.

— Ale pomysli, můj synu, že na sebe nebudeme moci pohlédnouti, aniž bychom se oba nezačervenali, aniž bychom neklopili očí, aniž bych necítila, že umírám hanbou.

To není pravda, maminko.

Ano, ano, ano, to je pravda! Oh, však jsem pochopila všechny boje tvého bratra, všechny, od prvého dne. Nyní, jakmile cítím jeho kroky v domě, moje srdce buší, div mi z prsou nevyskočí. Jakmile slyším jeho hlas, jdou na mne mdloby. Měla jsem ještě tebe, tebe, ale dnes již nemám nikoho. Ach, můj Jeníčku! Nahlížíš, jak bych mohla žíti mezi vámi dvěma?

— Ano, maminko, budu tě milovati tak, že na to vůbec nevzpomeneš.

— Ach, ach, jen kdyby to bylo možné!

— Ano, je to možné.

— Jak mohl bys žádat po mně, abych na to nevzpomínala, budu-li ustavičně mezi vámi, mezi tebou a tvým bratrem? Nebudete si vzpomínati?

— Já ne, přísahám ti!

— Budeš však na to myslit celý den, každou hodinu.

— Přísahám ti, že nikoli. Nuže, slyš! Odejedeš-li, dám se na vojnu a dám se zabít.

Tato jinošská hrozba ji přivedla z rozvahy. Objala Jana a něžně i s vášní ho hladila. Pravil:

147$

— Miluji tě víc než můžeš tušit, věř, mnohem více. Nuže, buď rozumná a zkus zůstati alespoň osm dní. Slibuješ mi osm dní? Toho mi přec neodepřeš?

Položila obě ruce na jeho ramena a vzdálila ho od sebe délkou paží.

— Mé dítě … snažme se býti klidni a nepodléhati dojmům. Dej mi především slovo. Kdybych jen jedenkrát slyšela z tvých úst, co slyším po měsíc z úst tvého bratra, kdybych jen jedenkrát uviděla v tvých očích to, co čtu v jeho očích, kdybych jen z jediného tvého slova či pohledu vycítila, že mne nenávidíš jak on … hodinu poté … rozumíš, hodinu poté … odejdu navždy.

— Maminko, přisahám ti…

— Nech mne mluvit… Po celý měsíc jsem vytrpěla všechno, co může lidské stvoření vytrpěti. Od té chvíle, co jsem poznala, že tvůj bratr, můj druhý syn mne podezřívá a že objevuje minutu za minutou pravdu, každý okamžik mého života byl utrpením, jaké ti nemohu vysvětliti.

Měla bolestný hlas, který přenášel její trýzeň jako nákazu na Jana, jehož oči se naplnily slzami.

Chtěl ji obejmouti, ale ona ho odstrčila.

— Nech mne … poslouchej… mám ti tolik co říci, abys porozuměl… ale ty neporozumíš … to jest… jestliže bych měla zůstati… bylo by třeba .. Ne, nemohu!…

— Mluv, maminko, mluv.

148$

— Nuže, dobře! ano. Nechci tě vůbec klamati… Ty chceš, abych zůstala s tebou, není-liž pravda? Proto, abych mohla s tebou zůstati, abychom se mohli vídati, spolu mluviti, stýkati se doma denně neboť si již neodvažuji otevřít dveře strachem, aby za nimi nebyl tvůj bratr; proto je třeba, ne abys mi odpustil, protože nic nebolí více než odpuštění, ale aby ses vůbec nehoršil pro to, co jsem udělala. Musíš být dosti silný, jiný než ostatní a mohl si říci bez uzardění, a aniž bys mnou opovrhoval, že nejsi synem Rolandovým … Já jsem již dosti trpěla… velmi mnoho, nemohu již dále… nemohu již dále. To není teprve od včerejška, ne, to trvá již dlouho… Ale ty to nemůžeš pochopiti, ty! Abychom mohli žít i dále společně a objímati se můj Jeníčku, pamatuj si dobře, že byla-li jsem milenkou tvému otci, byla jsem mu ještě více ženou, jeho skutečnou ženou, že se v hloubi svého srdce za to nehanbím, nelituji ničeho, že ho miluji ještě po jeho smrti, že ho budu vždy milovat, že jsem nikoho nemilovala, že byl celým mým životem, celou mou radostí, mou nadějí, mou útěchou, vším, vším byl mi po tak dlouhý čas! Poslyš, Jeníčku: před Bohem, který mi naslouchá, nebyla bych měla v celém svém životě nikdy nic dobrého, kdybych ho byla nepoznala, nebyla bych poznala pražádné něhy, pražádné radosti, nebyla bych prožila ani jediný z okamžiků, pro které litujeme, že stárneme, vůbec nic! Vděčím mu za vše. Neměla jsem na světě nic kromě něho a pak vás dvou, tvého

149$

bratra a tebe. Bez vás by byl můj život prázdný, černý a pustý jako noc. Nebyla bych nikdy nic milovala, nic bych byla nepoznala, netoužila po ničem, ba ani bych nebyla plakala. Neboť jsem plakala, můj Jeníčku. Ah ano, plakala jsem, od té doby, co jsme sem přišli. Dala jsem se mu celá, duší i tělem, pro vždy, s radostí a po více než deset let byla jsem mu ženou, jako on byl mým mužem před Bohem, který nás stvořil jednoho pro druhého. A pak jsem poznala, že mne miluje méně. Byl vždy dobrý a zdvořilý, ale nebyla jsem mu již tím, čím jsem mu bývala. To byl konec! Ah, co jsem se naplakala. Jak je ten život bídný a klamný … Nic netrvá věčně… A přišli jsme sem a nikdy jsem ho již neuviděla, nikdy nepřišel… Sliboval ve všech dopisech!… Čekala jsem stále … A již jsem ho nespatřila … a nyní je mrtev!… Ale přece nás ještě miloval, protože myslil na tebe. Ale já ho budu milovati až do posledního dechu, nikdy ho nezapřu a tebe miluji, protože jsi jeho dítě a nemohla bych se zaň před tebou nikdy hanbiti! Rozumíš? Nemohla bych. Jestliže chceš, abych zůstala, musíš se již s tím smířiti, že jsi jeho synem a budeme o něm mluviti kdykoli, musíš ho míti trochu rád a budeme naň mysliti, kdykoli na sebe pohlédneme. Nechceš-li, nemůžeš-li, sbohem, mé dítě, je nemožno, abychom zůstali pohromadě. Nyní učiním, jak se rozhodneš.

Jan odpověděl měkce:

— Zůstaň, maminko.

150$

Vrhla se do jeho náruče a znovu zaplakala. A potom odpověděla, tváří u jeho tváře:

— Ano, ale co Petr? Co si s ním počneme?

Jan zašeptal:

— Něco už najdeme. Nemůžeš s ním žíti pohromadě.

Při vzpomínce na staršího syna byla jata úzkostí: Ne, nemohu již, ne! ne!

A vrhnuvši se na srdce Janovo, vzkřikla s duší plnou úzkosti:

Chraň mne před ním, ty můj Jeníčku, zachraň mne, učiň něco… nevím, co… hledej… zachraň mne!

Ano, maminko, něco najdu.

Ihned …. musíš …. Ihned …. neopouštěj mne! Mám před ním strach … takový strach!

Ano, najdu. Slibuji ti to.

Ano, rychle, rychle! Nevíš, co se ve mně děje, když ho vidím.

Pak mu řekla zcela tiše:

Nech mne tu u sebe.

Váhal, přemýšlel a pochopil svým dobrým instinktem nebezpečí tohoto jejího přání.

A dlouho vykládal, přemlouval ji, potíral přesnými důvody její polekanou a omámenou duši.

— Pouze dnes, řekla, pouze dnešní noc. Řekneš zítra Rolandovi, že jsem byla nemocná.

— To není možné, protože Petr bude již doma. Nabuď odvahy. Slibuji ti, že zítra vše zařídím.

151$

V devět hodin jsem u vás. Nuže, vezmi si klobouk, doprovodím tě.

Udělám, jak si přeješ, řekla s dětinskou povolností, bojácně i vděčně.

Snažila se povstati, avšak byla příliš rozrušena, nemohla se ještě udržeti na nohou.

Podal jí tedy cukrové vody a dal jí vdechovati čpavek i omyl jí skráně octem. Oddala se jeho péči, vyčerpaná a zároveň cítila ulehčení, jako po porodu.

Konečně mohla jíti a uchopiti se jeho ruky. Odbíjela právě třetí hodina, když míjeli radnici.

Přede dveřmi jejich bytu objal ji a řekl:

— Sbohem, maminko, jen statečnost.

Vyšla kradím a vkročila do svého pokoje, rychle se svlékla a s živou vzpomínkou na zašlá cizoložství vklouzla do postele vedle chrápajícího Rolanda. Jediný Petr v celém domě nespal a uslyšel ji, když se vrátila.

152$

VIII

Jan, když se vrátil do svého bytu, klesl bezvládně na divan, neboť hoře a starost, které působily na jeho bratra tak, že běhal a utíkal jako štvané zvíře, působily zcela jinak na Janovu ospalou povahu, ochabovaly mu nohy i ruce. Cítil se unaven a nemohl učiniti ani jediného pohybu, nemohl dosáhnouti své postele, unaven na těle i na duchu, zdrcen a zarmoucen. Nebyl zasažen jako Petr v čistotě synovské lásky ani v tajné důstojnosti, do níž se halí hrdá srdce, byl sklíčen ranou osudu, která ohrožovala současně jeho nejdražší zájmy.

Když se konečně jeho duše utišila a mysl vyjasnila, jako když se uklidní rozvířená a rozčeřená voda, obrátil veškerou svou pozornost ke skutečnosti, jak mu byla právě zjevena.

Kdyby byl jakýmkoli jiným způsobem se dopídil tajemství svého zrození, byl by býval zajisté rozhořčen a do hloubky zarmoucen. Ale po prudkém výstupu se svým bratrem a po tomto udavačství, násilném a brutálním, jež otřáslo všemi jeho nervy, palčivé pohnutí z vyznání jeho matky vyčerpalo veškeru jeho energii ke vzpouře. Vzrušení jeho citů bylo dosti mocné, aby zatlačilo všechny předsudky

153$

v neodolatelném návalu něžnosti a veškeru posvátnou nedotknutelnost přirozené morálky. Ostatně nebyl člověkem, jenž klade odpor. Nemiloval zápasu proti komukoli, tím méně proti sobě: vzdal se tedy a z pudové náklonnosti, z vrozené lásky ke klidu, k mírnému a pokojnému životu, zabýval se také převraty, jež se dály kolem něho a jež se ho také dotknou stejnou ranou. Tušil, že jsou neodvratny a aby jim zabránil, rozhodl se s nadlidským úsilím k energii a činnosti. Nesnáz musila býti okamžitě, již nazítří odstraněna, protože měl také v této chvíli důtklivou potřebu se rozhodnouti ihned, potřebu, která tvoří veškeru sílu slabochů neschopných dlouho chtíti. Jeho advokátský duch, dříve zvyklý řešiti a studovati spletitá postavení, důvěrné otázky rozvrácené rodiny, postřehl ihned všechny příští důsledky bratrova duševního stavu. Aniž by chtěl, soudil je zrakem skoro odborníka, jako by se mělo jednati o úpravě budoucích poměrů jeho klienta po morální katastrofě. Zajisté, že by mu bylo nemožno se stýkati stále s Petrem. Bylo mu snadno vyhnouti se Petrovi, protože měl vlastní byt, ale bylo by nepřipustilo, aby jejich matka dále bydlela pod jednou střechou se starším synem.

A dlouho uvažoval, sedě nepohnutě mezi polštáři, představuje a zavrhuje kombinace, aniž by nalezl něco, co by ho mohlo uspokojiti.

Pojednou ho napadla myšlenka: — Podržel by čestný muž toto jmění, jež on přijal?

154$

Nejprve se rozhodl: „Ne,“ - a rozhodl se dáti je chudým. Bylo to těžké, tím hůře. Prodá všechen svůj nábytek a bude pracovat jako jiní, jako pracují všichni, kteří začínají. Toto mužné a bolestné rozhodnutí podněcovalo jeho odvahu, zvedl se a přitiskl čelo na okno. Byl chudým a bude zase chudým. Konečně z toho nezemře. Zíral na plynový plamen, jež hořel naproti němu na druhé straně ulice. Spatřil na chodníku chvátající opozdilou ženu a okamžitě si vzpomněl na paní Rosémillyovou, a jeho srdcem otřáslo hluboké pohnutí rodící se v nás ze skryté myšlenky. Všechny následky jeho zoufalého rozhodnutí jevily se mu současně. Bylo mu zříci se sňatku s touto ženou, zříci se štěstí, zříci se všeho. A může tak jednati ještě nyní, když má k ní závazky? Přijala ho s vědomím, že je bohat. Vzala by si ho také chudého, ale má právo, prositi ji, žádati ji o tuto oběť? Nebylo-li by lépe ponechati si tyto peníze a svěřenou věc a dáti ji později potřebným?

A v jeho duši, kde sobectví bralo na sebe masku ctnosti, všechny zakuklené zájmy spolu zápasily a bojovaly. Všechny jeho první skrupule ustupovaly rozumovým důvodům, pak se znovu objevovaly a znovu zanikaly.

Posadil se znovu, hledal pádný důvod nebo mocnou záminku, která by upevnila jeho váhavost a přemohla jeho vrozenou pravdymilovnost. Dvacetkráte už si položil otázku: „Jsem-li synem tohoto muže a jestliže to vím a jestliže to uznávám, není

155$

pak přirozeno, abych přijal toto dědictví?” Ale tento pádný důvod nemohl přemoci „ne“, našeptávané vnitřním hlasem svědomí.

Náhle ho napadlo: Ale jestliže nejsem synem toho, o němž jsem se domníval, že je mým otcem, nemohu od něho ničeho přijmouti, ani za jeho života, ani po smrti, nebylo by to čestné ani spravedlivé. Znamenalo by to okrádání mého bratra.

Tento nový způsob vidění věci ztišil jeho svědomí, ulehčilo se mu a navrátil se k oknu.

Ano, pravil si, musím se zříci rodinného dědictví, aby jej nechal celé Petrovi, protože nejsem dítětem jeho otce. To je jisto. Není tedy také správno, když si ponechám peníze svého vlastního otce?

Poznav, že nemůže těžiti z dědictví Rolandova a rozhodnuv se zcela jej odmítnouti, uznal za dobré ponechati si jmění Maréchalovo, protože kdyby odmítl jedno i druhé, stal by se hotovým žebrákem.

Když si byl vyřídil tuto choulostivou věc, navrátil se k otázce přítomnosti Petrovi v rodině. Jak ho odstraniti? Nedoufal již v náležité rozřešení této otázky, když píšťala vjíždějícího parníku do přístavu zdála se mu dávati odpověď, a přivedla ho na myšlenku.

Oblečen se položil na lůžko a podřimoval až do svítání.

K deváté hodině odešel přesvědčiti se, bylo-li by možno, aby jeho plán byl proveden. Potom, když vykonal několik pochůzek a návštěv, odešel domů

156$

ke svým rodičům. Matka ho čekala, zavřena jsouc ve svém pokoji.

— Kdybys byl nepřišel, nebyla bych se nikdy odvážila sestoupiti.

V tom bylo slyšeti Rolanda, an volá na schodech:

— Bude se dneska, k čertu, také jíst?

Nikdo mu neodpověděl, i zařval:

Josefino, proboha, copak děláte?

Služčin hlas se ozval odněkud z podzemí:

Tu sem, milos’pane, co je?

Kde je paní?

Paní je nahoře s panem Janem.

A starý obrátil hlavu k hořejšímu poschodí a volal

— Luiso!

Paní Rolandová pootevřela dveře a odpověděla: Co je, můj milý?

Bude se dneska také jíst, u čerta?

Ovšem, můj milý, jdeme.

Sešla dolů a za ní Jan.

Holand spatřiv mladého muže křikl:

— Hle, tys tu! Nudíš se ve svém bytě?

— Nikoli, otče, ale chtěl jsem nyní mluviti s matkou.

Jan přistoupil k němu a podal mu ruku, a když ucítil ve svých prstech otcovské stisknutí starcovy ruky, zmocnilo se ho podivné, nepředvídatelné pohnutí jako při loučení a posledním pozdravu bez naděje na návrat.

Paní Rolandová se ptala:

157$

— Petr se nevrátil?

Její muž pokrčil rameny:

— Ne, ale nevadí. Vždy se opožďuje. Začněmež bez něho.

Matka se obrátila k Janovi:

— Měl bys pro něho dojít, mé dítě: uráží se, když naň nečekáme.

— Ano, maminko, jdu.

A mladý muž vyšel.

Stoupal po schodech s horečným odhodláním bázlivého člověka, který se jde bít. Zaklepal na dveře a Petr řekl:

— Vstupte.

Vstoupil.

Psal skloněný nad stolem.

— Dobré jitro, pravil Jan.

Petr vstal.

A podali si ruce jako by mezi nimi nic nebylo.

— Půjdeš dolů snídat?

Ale … totiž … já mám mnoho práce.

Hlas staršího se chvěl, a jeho úzkostný zrak se tázal Jana, co hodlá dělat.

— Jsi očekáván.

— Ach! jest… jest naše matka tam?

— Ano, ona sama mě posílá, abych tě vyhledal.

— Ach! nuže … jdu.

Přede dveřmi do jídelny váhal vstoupiti první; konečně otevřel trhavým gestem a spatřil otce a matku sedící proti sobě u stolu.

158$

Přiblížil se nejdříve k matce nepohlížeje na ni a nemaje slov, nastavil jí k políbení čelo, jak v poslední době činíval, místo aby ji políbil na tvář jako kdysi. Tušil, že přibližuje k němu ústa, avšak nepocítil na čele jejích rtů; odstoupil po této simulaci polibku s bušícím srdcem.

Myslil si:

— Co si asi po mém odchodu řekli?

Jan opakoval s něžností ,,matko“ a „drahá maminko” staral se o ni, přisluhoval jí a naléval jí. Petr pozoroval, že plakali spolu, avšak jejich myšlenek se nemohl dohadnouti. Má Jan matku za provinilou nebo svého bratra za mizeru?

A všechny výčitky, jež si byl učinil, že vyslovil tu strašnou věc, poznovu ho přepadly, zadrhovaly mu hrdlo u svíraly ústa, nemohl ani jíst ani mluvit.

Nyní ho pojala neodolatelná touha uprchnout, utéci z tohoto domu, jenž už nebyl jeho domovem, od těchto lidí, kteří nebyli k němu poutáni žádnými svazky. A chtěl by odejíti ihned kamkoliv, neboť cítil, že je konec, že již nemůže zůstat mezi nimi, že by je i proti své vůli mučil den co den svou pouhou přítomností, a oni by mu neustále způsobovali nesnesitelné utrpení.

Jan hovořil, rozprávěl s Rolandem. Petr neposlouchal a nevěděl, co říkají. Než přece, zdálo se mu, že postřehl v bratrově hlasu nějaký úmysl i stal se pozorným k smyslu slov.

Jan říkal:

— Není pochyby, bude to nejkrásnější loď z je—

159$

jich loďstva. Říká se, že má šest tisíc pět set tun. Příštího měsíce se vydá na svou první cestu.

Roland se podivoval:

— Už? Domníval jsem se, že nevypluje na moře tohoto léta.

— Prosím, pospíšili si s prací znamenitě, aby mohli vyplout ještě před podzimkem. Byl jsem teď ráno v kanceláři Společnosti a mluvil s členem správy.

— Ale jdi, s kterým?

— S panem Marchandem, s důvěrným přítelem předsedy správní rady.

— Hleďme, ty se s ním znáš?

— Ano. A požádal jsem ho o malou službu.

— Ach! Vymůžeš mi tedy povolení, až bude v přístavě, abych si mohl Lorraine dobře prohlédnouti, není-liž pravda?

— Ovšem, velmi snadno.

Jan zřejmě váhal, hledaje fráze, jimiž by ve své řeči přešel. Pravil:

— Celkem je život na těchto velkých zámořských lodích přijatelný. Přes polovinu každého měsíce ztráví se na pevné zemi, ve dvou krásných městech, v Novém Yorku a v Havru, zbytek na moři s příjemnými lidmi. Možno také nabýti velmi příjemných známostí a pro pozdější čas velmi užitečných mezi cestujícími, ano, velmi užitečných. Představ si, že kapitán, ušetří-li na uhlí, může míti pětadvacet tisíc franků za rok, ne-li více.

Roland zvolal: „Zpropadeně“, načež hvízdl, čímž

160$

dával najevo neobyčejnou úctu k této sumě a ke kapitánovi.

Jan pokračoval:

— Zásobovací správce má i deset tisíc příjmů a lékař pět tisíc pevného platu mimo byt, stravu, světlo, palivo, posluhu a tak dále, což činí dohromady nejméně deset tisíc, to je velmi krásné.

Petr, který pozvedl oči, setkal se s pohledem bratrovým, a pochopil. Po chvíli váhání se ptal:

Je snad velmi nesnadno dostati místo lékaře na transatlantiku?

Ano i ne. Všechno záleží v okolnostech a v protekci.

Nastalo dlouhé mlčení, konečně doktor se tázal:

— odjíždí Lorraine příští měsíc?

— Ano, sedmého.

I mlčeli.

Petr myslil. Měl jistotu, že dnes by učinil nejlépe, kdyby vstoupil jako lékař na parník. Později by se mohl rozhodnouti jinak; snad by mohl loď opustit. Prozatím by se uživil, nepotřebuje podpory rodiny. Předevčírem bylo mu nutno zastaviti hodinky, protože už nemohl po matce nic žádati. Neměl již finančního zdroje, nemohl jísti jiného chleba než chleba domu, v němž nebylo mu možno již bydliti, nemohl spat na jiné posteli ani pod jinou střechou. I řekl poněkud jsa na vahách:

— Kdybych mohl, vstoupil bych na loď rád.

Jan odpověděl:

— Proč bys nemohl vstoupiti?

161$

— Protože nikoho v Zaoceánské společnosti neznám.

Roland užasl:

— A kam se všechny tvé krásné plány do budoucnosti poděly?

Petr zahučel:

— Jsou dny, kdy člověk musí všechno obětovat a odřeknout se všech nadějí. Ostatně běží o začátek, o způsob, jak získati několik tisíc franků, s kterými pak bych se osamostatnil.

Jeho otec byl ihned přesvědčen:

— To je pravda. Ve dvou letech si můžeš zašetřiti šest nebo sedm tisíc franků, kterých můžeš užít s užitkem. Co o tom soudíš, Luiso?

Odpověděla tichým, téměř neslyšitelným hlasem:

— Myslím, že Petr má pravdu.

A Roland křikl:

— Promluvím si o tom s panem Poulinem, s nímž se velmi dobře znám. Je přísedícím obchodního soudu a zabývá se záležitostmi Zaoceánské společnosti. Také je tu pan Lenient, loďař, jenž je moc dobře znám s jedním místopředsedou.

Jan se ptal bratra:

— Přeješ si, abych se ještě dnes optal pana Marchanda?

— Ano, přál bych si.

Petr po chvíli přemýšlení opět pravil:

— Bylo by snad ještě nejlépe dopsati mým profesorům na lékařské fakultě, kteří si mě vážili. Na takové lodi často přijímají lékaře s prostřední kva—

162$

lifikací. Vřelé listy profesorů Mas-Roussela, Rémusota, Flachea a Borriquela pořídí za hodinku víc nežli všechny pochybné rekomandace. Stačilo by, kdyby tvůj přítel Marchand předložil tyto listy správní radě.

Jan to zcela schválil:

— To je znamenitá myšlenka, znamenitá!

A usmíval se uklidňuje se, téměř zcela spokojen a jist jsa kladným výsledkem, neschopen se dlouho rmoutiti.

— Měl bys tam psáti ještě dnes, řekl.

— Hned, v té chvíli. Už jdu. Dnes nepiji kávy, jsem příliš nervosní.

Načež povstal a odešel.

Jan se obrátil k matce:

— Co myslíš, maminko?

— Nic … nevím.

— Chceš se mnou jít k paní Rosémillyové?

—Ale … ano … ano …

— Víš … je mi nutně třeba tam jít.

— Ano … ano … to je pravda.

— Proč pak tak nutně třeba? tázal se Roland, ač obvykle nikdy neposlouchal, co se kolem něho mluví.

— Protože jsem jí slíbil, že tam přijdu.

— Ach, velmi dobře. To je něco jiného.

I nacpával si dýmku, zatím co matka se synem si šli po schodech pro klobouky.

Vyšli na ulici a Jan se ptal matky podávaje jí rámě:

163$

— Vezmeš se mne, maminko?

Nikdy toho nečiníval, chodívali volně podle sebe. Přijala nabízené rámě a opřela se o ně.

S počátku nehovořili, až po nějaké chvíli pravil Jan:

— Vidíš, Petr je zcela ochoten odejíti.

Pravila tiše:

— Ubohý chlapec.

— Pročpak ubohý? Na „Lorraine“ nebude nijak nešťasten.

Ne … já vím dobře, ale myslím na tolik věcí.

Dlouho kráčela zamyšlena a se sklopenou hlavou stejným krokem se synem. Nakonec pronesla divným hlasem, kterým člověk někdy pronášívá slova, zakončující dlouho ukrývaný pochod myšlenek:

— Jak je ten život ošklivý. Najde-li v něm člověk někdy trochu rozkoše, proviňuje se, oddá-li se jí a později to platí velmi draho!

Jan tiše odpověděl:

— Nemluv už o tom, maminko.

— Což je to možno? Myslím na to ustavičně.

— Ale zapomeneš.

Znovu se odmlčela; za chvíli řekla s hlubokou lítostí v hlase:

— Ach, kterak bych byla šťastná, kdybych si byla vzala jiného muže. A roztrpčila se proti Rolandovi, všecku odpovědnost svalovala na jeho hlavu, odpovědnost za svoje provinění, za své neštěstí, na jeho nehezkost, nemotornost, těžkopád-164$

nost duše a obyčejné vzezření. Sprostnost tohoto člověka, ona právě byla příčinou, že ho podváděla, že jednoho ze svých synů uvedla v zoufalství a druhému musila se doznati s bolestí, jakou jen může mateřské srdce krváceti.

Šeptala:

— Je strašné pro dívku vzíti si takového muže jako je můj. Jan neodpovídal. Myslil na toho, za jehož syna se dosud měl, neurčité ponětí, jež už měl dávno, o otcově prostřednosti, ustavičné ironické narážky bratrovy, pohrdavá lhostejnost jiných i nevážnost služky k Rolandovi upravily patrně jeho duši k hroznému vyznání matčinu. Teď ho tolik nedrásalo, že byl synem jiného člověka, a jestliže se neozvala v něm po bouřném hnutí minulého večeru vzpoura, zlost a hněv, čehož se paní Rollandová obávala, bylo to možno vysvětliti tak, že už dlouho, aniž by o tom věděl, trpěl pocitem, že je dítětem tohoto omezeného člověka.

Došli před dům paní Rosémillyové.

Zůstávala v ulici Sainte-Adresse, ve druhém poschodí velkého domu, jejž vlastnila. Z jejích oken bylo možno zříti celou haverskou rejdu.

Když paní Rosémillyová uzřela paní Rolandovou, jež vystoupila první, nepodala jí na pozdrav jen svoji ruku, jako činívala jindy, nýbrž jí stiskla do náručí, vždyť byla uhodla, za jakým účelem sem přicházejí.

V saloně byl plyšový nábytek stále přikryt povlaky, na stěnách, pokrytých květovanými čalouny

165$

čtyři rytiny, jež někdy koupil její prvý muž, kapitán. Byly to sentimentální výjevy z námořnického života. Na prvém z nich byla žena rybářova, stála na břehu a mávala šátkem, v obzoru se ztrácela plachta lodi, jež odvážela jejího manžela. Na druhém obraze klečela tatáž rybářská žena, na témž pobřeží a lomila rukama, pohlížela do dálky na nebe plné blesků a na moře, dmoucí se nemožnými vlnami, v kterých tone mužova bárka.

Druhé dvě rytiny znázorňovaly podobné výjevy, jenže z vyšší společenské vrstvy. Mladá světlovlasá žena se opírá o zábradlí na palubě veliké lodi, jež odjíždí i hledí snivě na vzdalující se pobřeží zrakem vlhkým slzami smutku.

Koho as opouští?

Načež tatáž mladá žena sedí v křesle u okna, jež je rozevřeno vstříc oceánu, a omdlévá, s jejího klína zrovna spadlo na koberec psaní.

Tedy je mrtev, jaké neštěstí!

Hosté byli obvykle dojati i uchváceni všedním smutkem těchto průzračných poetických příběhů, každý rozuměl naráz, bez výkladů a přemýšlení, co značí a litoval ubohých bytostí, ač o vznešenější nevěděl jasně, z čeho vlastně prýštila její bolest. Než právě snad tato nejasnost vzněcovala fantasii. Pravděpodobně ztratila svého ženicha! Tyto čtyři obrazy při prvním kroku padly do oka návštěvníku a upoutaly jeho pohled jako kouzlem. Jestliže se od nich zrak odvrátil, hned se k nim zase vracel a zkoumal čtverý výraz dvou žen, které se podo-166$

baly sobě jako sestry. Zvláště působily obrazy dokonalou a přesnou kresbou, jakou se vyznačují módní rytiny, a lesklé rámy působily dojmem čistoty a pořádku, jenž byl potvrzován ostatním zařízením pokoje.

Židle byly sestaveny podle určitého pravidla, některé u zdi, některé uprostřed kolem stolku. Bez poskvrny bílé záclony splývaly v řásnění tak pečlivém a pravidelném, že vybízely přímo k tomu, aby je někdo pocuchal. A vše bylo bez prášku, i skleněný zvon, pod kterým hodiny, pozlacené, empirového stylu, zeměkoule na ramenech Atlasových, podobaly se zrajícímu melounu.

Obě paní se posadily a proměnily si při tom obvyklá místa na židlích.

— Nebyla jste dosud venku? ptala se paní Rolandová.

Ne, přiznávám se vám, že jsem trochu unavena.

A jako by chtěla poděkovat Janovi i jeho matce, počala říkat, jak radostně na ni působil včerejší výlet a lovení.

— Zda víte, řekla, že jsem dneska ráno jedla nachytané raky. Znamenitě chutnali. Kdybyste chtěli, vypravili bychom se opětně na takový výlet…

Mladý muž ji přerušil:

— Dříve než se vypravíme na druhý, nemáme skončit prvý?

— Jak? Domnívám se, že je ukončen.

167$

— Ach, také jsem cosi ulovil ve skalách saintjouinských a chtěl bych to už míti doma.

Její obličej dostal naivní a čtverácký výraz.

— Vy? Copak? Co jste ulovil?

— Ženu! A jdeme s maminkou k vám, abychom se vás tázali, zdali do dneška nezměnila jste svého rozhodnutí.

S úsměvem odvětila:

— Ne, pane, nikdy neměním svých rozhodnutí.

Jan jí podal slavnostním způsobem ruku, do níž ona rychle a určitě vložila svoji dlaň. Jan se ptal:

— Co nejdřív, že ano?

— Kdy budete chtít.

— Za šest neděl?

— Nemám vlastního návrhu. Jak na to pohlíží moje příští tchýně?

Paní Rolandová odvětila s úsměvem trochu melancholickým:

— Ach, já, já nemyslím nic. Já vám toliko děkuji, za to, že chcete Jana, neboť ho učiníte velmi šťastným.

— Jak budu moci, matinko.

Po prvé trochu jsouc dojata paní Rosémillyová povstala a pevně objala paní Rolandovou i líbala ji dlouho jako malé dítě; při této nové něžnosti vzkypělo choré srdce nebohé ženy velmi silným pohnutím. Nemohla by mohla říci, co pocítila. Bylo to bolestné a zároveň i sladké. Ztrácela syna, velikého syna, ale dostávala zaň dceru, velikou dceru.

Když pak seděly proti sobě, držely se za ruce,

168$

dívaly se dlouho na sebe i usmívaly se, a jako by na Jana byly zcela zapomněly.

Hovořily pak o mnohých věcech, týkajících se příštího sňatku, na něž dlužno pamatovati. Náhle, když už všechno bylo smluveno a ujednáno, paní Rosémillyová se otázala, jako by si vzpomněla na nějakou podrobnost:

— S panem Rolandem jste už o tom hovořili, že ano?

Matka i syn se uzarděli. Matka řekla:

— Ach, ne, to by bylo zbytečné.

Po těchto slovech se octla v rozpacích a pociťujíc, že je nutno to vysvětlit, dodala:

Nikdy nic mu neříkáme o tom, co děláme. Postačí, když mu sdělíme, na čem jsme se usnesli.

Paní Rosémillyovou to nikterak nepřekvapilo. Usmívala se. Měla to za úplně přirozené, vědělať, že na starcově názoru velmi málo záleží.

Když se octla paní Rolandová se synem opět na ulici, řekla:

Půjdeme k tobě, ráda bych si odpočinula.

Bála se vlastního svého domova, cítíc se bez ochrany a bez přístřeší.

Přišli k Janovi.

Jakmile pocítila, že se dveře za ní zavřely, oddechla si z hloubi, jako by našla bezpečný kout, ale místo, aby si odpočinula, jak říkala, počala otevírati skříně, přehlížet hromady prádla, počítat šátky a punčochy. Měnila pořádek, upravovala vše, jak to vyhovovalo zkušenému zraku hospodyně.

169$

Spořádala vše, jak se domnívala, že má být; narovnala ubrousky, košile a spodky do specielních příhrad a roztřídivši prádlo ve tři hlavní oddělení, prádlo na tělo a stolní prádlo a prádlo pro domácnost, ustoupla několik kroků vzad, aby přehlédla svoji práci i řekla:

— Jene, podívej se, jak je to hezké.

Jan povstal a podivoval se tomu, aby jí udělal radost.

Když si byl znovu sedl, matka se přiblížila k němu potichu i lehce, ovinula ho kolem krku, políbila ho a pak položila na krb malý předmět v bílém papíře.

— Copak to je? optal se Jan.

Neřekla na to nic. Ale on pochopil, o co se jedná, neboť poznal tvar rámečku.

— Dej mi to, požádal.

Avšak matka se tvářila, jako by neslyšela a opět se vrátila ke skříním.

Jan vstal a vzal rychle tu bolestnou památku a šel ji uzavříti do psacího stolu. Zamkl na dva západy. Paní Rolandová si setřela prsty slzy a řekla rozechvělým hlasem:

— Nyní se podívám, jak se tvoje služebná stará o kuchyni. Zrovna odešla, mohu si všechno prohlédnout a se přesvědčit.

170$

IX

Doporučující dopisy profesoru Mas-Roussela, Rémusota, Flasche a Boriquela, vyznívající co nejlichotivěji pro Dr. Petra Rolanda, jejich žáka, byly předloženy panem Marchandem správní radě Transatlantické společnosti, s přímluvou pánů Moulina, soudce obchodního soudu, Lenienta, velkoloďaře a Marivala, náměstka starosty Havru, osobního přítele kapitána Beausira.

Hodilo se to, že lodní lékař na lodi „Lorraine“ nebyl dosud ustanoven, a Petr měl štěstí, že v několika dnech byl jím jmenován.

Dopis, který mu o tom podával zprávu, byl mu jednoho rána doručen služkou Josefkou, když, dokončoval svoji toiletu.

Jeho první pocit byl jako u odsouzence na smrt, jemuž oznamují, že mu byl trest změněn; cítil ihned, jak se jeho bolest poněkud umírňuje pomyšlením na tento odjezd a na onen život, stále ukolébávaný převalující se vodou, stále bloudící, stále prchající život.

Žil nyní v otcovském domě němě a uzavřeně jako cizinec. Od večera, kdy si nechal uklouznouti před bratrem hanebné tajemství, které odhalil.

171$

cítil, že spřetrhal všechna pouta, vížící ho k rodině. Trápila ho výčitka, že tu věc řekl Janovi. Považoval se za špatného, nečistého a zlého, přes to však se mu ulevilo, že promluvil.

Jeho pohled se již nikdy nesetkal s pohledem matky nebo bratra. Aby se sobě vyhnuly, nabyly jejich oči překvapující pohyblivosti a lstivosti nepřátel, kteří se bojí utkati. Stále si kladl otázku: „Co mohla říci Janovi? Přiznala se nebo zapírala? Co si myslí můj bratr? Co si myslí o ní, co si myslí o mně?“ Nemohl to uhodnouti a to ho rozčilovalo. Ostatně skoro již ani nemluvil, vyjma před Holandem, aby se vyhnul jeho otázkám.

Když dostal dopis, který mu oznamoval jeho jmenování, ukázal jej ještě téhož dne své rodině. Jeho otec, který měl velký sklon k tomu, aby se ze všeho radoval, tleskal do dlaní. Jan odpověděl vážným hlasem, ale s duší naplněnou radostí:

— Ze srdce ti blahopřeji, neboť vím, že bylo mnoho uchazečů. Vděčíš za to jistě dopisům svých profesorů.

A jeho matka sklonila hlavu, mumlajíc:

— Jsem velice šťastna, že se ti to podařilo.

Po obědě šel do kanceláře Společnosti, aby se informoval o spoustě věcí; a zeptal se na jméno lékaře z „Picardie“, která druhého dne odjížděla, aby se u něho vyptal na všechny podrobnosti svého nového života a na zvláštnosti, s nimiž se v něm setká.

172$

Ježto Dr. Pirette byl na palubě, vydal se tam za ním a byl přijat v malé kajutě parníku mladým mužem se světlým plnovousem, který se podobal jeho bratrovi. Dlouho spolu rozmlouvali.

Ve zvučných hlubinách ohromné lodi bylo slyšeti velký, zmatený a neustávající nepokoj, v němž pád zboží nahromaděného v podpalubí se mísil s kroky, s hlasy, s pohybem strojů nakládajících bedny, s pískáním lodních mistrů a s hlukem řetězů vlečených nebo navíjených na hřídele chraplavým dechem páry, která trochu otřásala celým tělem velké lodi.

Když však Petr opustil svého kolegu a znovu se ocitl na ulici, padl na něho nový smutek a obklopil ho jako mlhy, které se válely po moři, přicházejíce z konce světa a přinášejíce ve své nepochopitelné hustotě něco záhadného a nečistého jako morový dech nezdravých a dalekých zemí.

Ve chvílích svého největšího utrpení nikdy se necítil tak pohroužen ve stoce bídy. To proto, že poslední trhlina byla provedena; nic ho již nedrželo. Vyrvav ze svého srdce kořeny všech svých lásek, nepociťoval ještě tuto úzkost ztraceného psa, která se ho právě náhle zmocnila.

To již nebyla duševní a mučivá bolest, ale šílenost zvířete, které nemá útulku, hmotná úzkost bloudící bytosti, která již nemá střechu a na níž dotírají déšť, vichr, bouře a všechny brutální síly světa. Když vstoupil na tento parník, když vešel do oné komůrky houpané na vlnách, tělo člověka,

173$

který vždy spal v nehybném a klidném lůžku, bouřilo se proti nejistotě všech příštích dnů. Až do této doby se toto tělo cítilo chráněno pevnou zdí zapuštěnou do země, která ji nesla a jistotou odpočinku na témž místě, pod střechou, která vzdoruje větru. Nyní vše to, co rádi přehlížíme v teple uzavřeného příbytku, se stalo nebezpečím, stálým utrpením.

Není již pevné půdy pod našimi kroky, ale moře, které se převaluje, které mručí a pohlcuje. Není již prostoru kolem, kde by se bylo možno procházeti, běhati, ztráceti se po cestách, ale několik metrů prken, abys chodil jako odsouzenec mezi tisícem ostatních vězňů. Není již stromů, zahrad, ulic, domů, nic než voda a oblaka. A stále bude cítiti, jak se pohybuje loď pod jeho nohama. Za dnů bouře bude nutno se opírati o přepážky, zachycovati se dveří, držeti se pevně postranic úzkého lůžka, aby se nesvalil na zem. Za klidných dnů bude slyšeti dunivé otřesy lodního šroubu a cítiti, jak tato loď, která ho nese, prchá stálým, pravidelným, zjitřujícím útěkem.

A cítil se odsouzen k tomuto životu bloudícího galejníka jen proto, že jeho matka se oddala laskání nějakého muže.

Kráčel vpřed klesaje pod zoufalou melancholií lidí, kteří opouštějí vlast.

Nepociťoval již v srdci onoho povýšeného opovržení, oné pohrdavé nenávisti k neznámým, kteří ho míjeli, ale smutnou touhu s nimi mluviti, říci

174$

jim, že opouští Francii, touhu, aby byl vyslyšen a utěšován. V jeho nitru byla to ostýchavá potřeba chudáka, který natahuje ruku, bázlivá a silná potřeba cítiti, že někdo trpí jeho odchodem.

Vzpomněl si na Marowska. Jen starý Polák ho měl dosti rád, ten zajisté pocítí opravdové a palčivé pohnutí: a lékař ihned se rozhodl, že ho půjde navštívit.

Když vešel do krámu, lékárník, který třel prášky v mramorové misce, se trochu zachvěl a zanechal práce.

Copak, že vás není vůbec viděti? řekl.

Mladý muž vysvětloval, že musel provésti četná opatření, aniž by řekl jejich důvod a posadil se s otázkou.

— Nuže, jdou obchody?

Obchody nešly. Byla velká konkurence a nemocný byl vzácný a chudý v této dělnické čtvrti. Zde se mohly prodávati jen laciné léky; lékaři zde vůbec nepředpisovali oněch vzácných a složitých léků, na nichž se vydělává pět set procent. Dobrácký staroch končil:

— Půjde-li to takhle ještě tři měsíce, bude nutno zavříti krám. Kdybych nepočítal na vás, můj dobrý doktore, dal bych se již do leštění bot.

Petr cítil, jak se mu sevřelo srdce a rozhodl se rychle zasadit ránu, protože nebylo lze jinak:

— Oh — já … já … nebudu vám moci již nijak pomoci. Opustím Havre počátkem příštího měsíce.

175$

Marowska se zmocnilo takové pohnutí, že sňal si brýle:

— Vy… vy… co to říkáte?

— Říkám, že odcházím, můj ubohý příteli.

Stařec byl zdrcen, cítě, jak se hroutí jeho poslední naděje, a vzbouřil se náhle proti tomuto člověku, za nímž šel, jehož miloval, k němuž měl takovou důvěru a který ho takto opouštěl.

Zakoktal:

— Přece vy mne nyní nezradíte?

Petr byl tak pohnut, že měl chuť ho obejmouti:

— Vždyť já Vás nezrazuji. Nenašel jsem nic. abych se zde mohl zaříditi a odjíždím jako lékař na transatlantickém parníku.

— Oh! Pane Petře! Vždyť jste mi tak určitě slíbil, že mně pomůžete žíti!

— Co chcete! Je nutno, abych sám byl živ. Nemám ani haléře jmění.

Marowsko odpověděl:

— To je zlé, to je špatné, co děláte. Nezbývá mi nic jiného, než abych zemřel hlady. V mém věku to znamená konec. Opouštíte ubohého starce, který přišel za vámi. To je špatné!

Petr chtěl vysvětlovati, protestovati, uváděti svoje důvody, dokazovati, že mu nic jiného nezbývalo; Polák ho neposlouchal, pobouřen touto desercí a nakonec řekl, narážeje bezpochyby na politické události:

— Vy Francouzi nedodržujete svých slibů.

176$

Tehdy Petr jsa uražen, povstal a řekl trochu zvysoka:

— Jste nespravedlivý, otče Marowsko! Aby se člověk rozhodl k tomu, co jsem já udělal, musí míti silné důvody; a vy to musíte pochopit. Na shledanou! Doufám, že budete rozumnější, až se znovu setkáme.

A vyšel.

— Hle, pomyslil si, nikomu nebude po mně upřímně smutno.

Probíral v myšlenkách všechny, které znal a uprostřed všech těch tváří, defilujících v jeho myšlenkách, našel obličej onoho děvčete z pivnice, jež ho přivedlo k tomu, aby podezíral svoji matku.

Váhal, chovaje vůči ní instinktivní záští; potom náhle se rozhodna, si pomyslil: „Konec konců měla pravdu.“ A ohlédl se kolem, aby nalezl svoji ulici.

Pivnice byla náhodou plna lidí a také plna kouře. Hosté, měšťané a dělníci — neboť byl svátek — volali, smáli se, křičeli a hostinský sám obsluhoval běhaje od jednoho stolu ke druhému, odnášeje prázdné sklenice a přinášeje plné pěny.

Když si Petr našel místo nedaleko pultu, čekal, že děvče ho uvidí a pozná.

Ale ona chodila sem a tam kolem něho bez jediného pohledu, cupitajíc ve své sukni rychle drobnými kroky, trochu se roztomile kymácejíc.

Konečně zaklepal stříbrňákem o stůl. Přiběhla:

— Co si přejete, pane?

177$

Nedívala se naň, zabrána jsouc v duchu do počítání podaných nápojů.

— Nuže, pravil, takhle pozdravujeme své přátele?

Upřela na něho své oči a spěšně řekla:

— To jste vy! Máte se dobře? Dnes však nemám času. Přejete si sklenici piva?

— Ano, sklenici piva.

Když ji přinesla, pokračoval:

— Přišel jsem se s tebou rozloučiti. Odjíždím.

Odpověděla lhostejně:

— Ah co! Kam jedete?

— Do Ameriky.

— Říká se, že je to krásná země.

A nic víc. Opravdu muselo to býti velice nesnadné, aby s ním dnes rozprávěla. V pivnici bylo příliš mnoho lidí!

A Petr odešel k moři. Když přišel na přístavní hráz, viděl „Perlu“, která se vracela s jeho otcem a s kapitánem Beausirem. Námořník Papagris vesloval a oba muži, sedíce na zádi, pokuřovali ze svých lulek s výrazem dokonalého štěstí. Lékař, vida je míjeti, si pomyslil: „Blahoslavení chudí duchem.“

A posadil se na jednu z lavic na lamači vln, aby se pokusil zmrtvěti spánkem němé tváře.

Když se vrátil večer domů, řekla mu matka, aniž by se odvážila zvednouti k němu oči:

— Budeš potřebovati hromadu věcí na cestu a jsem trochu v rozpacích. Objednala jsem ti dnes

173$

ráno prádlo a byla jsem u krejčího k vůli šatům; nepotřebuješ však ještě něco jiného, věci, které neznám?

Otvíral již ústa, aby řekl: „Ne, nic.“ Pomyslil si však, že bude třeba, aby přijal alespoň tolik, aby se mohl slušně obléknouti a odpověděl velice klidným hlasem:

Já sám ještě nevím; budu se informovati U Společnosti.

Informoval se a dali mu seznam nepostrádatelných věcí. Když ho jeho matka brala do svých rukou, podívala se zase po dlouhé době po prvé přímo na něho a měla na dně očí pokorný, mírný, smutný a prosebný výraz ubohých psů, kteří jsou biti a prosí o milost.

Dna 1. října „Lorraine” přijíždějící ze Saint Nazaire vplula do přístavu v Havru, aby z něho vyjela sedmého téhož měsíce s určením do New-Yorku. Petrovi Rolandovi bylo nutno přijmouti malou plovoucí kabinu, kde bude napříště uvězněn jeho život.

Když den nato vycházel z domu, potkal na schodech svoji matku, která naň čekala a zamumlala sotva srozumitelným hlasem:

Nechtěl bys, abych ti pomohla zaříditi se na lodi?

Ne, děkuji, vše jest hotovo.

Pronesla tichým hlasem:

Tolik toužím spatřiti tvůj pokojík.

Nestojí za to. Je příliš ošklivý a příliš malý.

179$

Přešel, zanechávaje ji zdrcenou, opírající se o zeď a bledou ve tváři.

Roland, který navštívil „Lorraine“ téhož dne, nemluvil při večeři o ničem jiném než o této nádherné lodi a velice se divil, že jeho žena vůbec netouží ji poznati, ačkoliv její syn na ni právě vstupuje.

Ve dnech, které následovaly, Petr se sotva zdržel v rodině. Byl nervosní, podrážděný, tvrdý, a jeho hrubá slova jako by všechny bičovala. V předvečer svého odjezdu se náhle velice změnil, velmi změkl. Ve chvíli, kdy líbal rodiče, dříve než odešel, aby po prvé spal na lodi, se otázal:

— Přijdete se zítra na loď se mnou rozloučiti?

Roland zvolal:

— Ale ano, hrome, jistě, že ano. Není-liž pravda, Luiso?

— Zajisté, řekla zcela potichu.

Petr pokračoval:

— Vyjedeme přesně v jedenáct hodin. Musíte tam býti nejpozději o půl desáté.

— Počkej, zvolal otec, mám nápad. Až tě opustíme, poběhneme rychle nasednouti do „Perly“ a počkáme na tebe za přístavní hrází, abychom tě ještě jednou viděli. Není-liž pravda, Luiso?

— Ano, jistě.

Roland pokračoval:

— Tímto způsobem si nás nespleteš s davem, který zaplavuje molo, když odjíždějí zámořské par—

180$

níky. V tom davu nikdo nemůže rozeznati svých lidí. Souhlasíš s tím?

Ale ano, to se mi hodí. Tedy dohodnuto.

O hodinu později byl natažen na svém malém námořnickém lůžku, úzkém a dlouhém jako rakev. Zůstal tam dlouho, maje oči otevřeny a přemýšleje o všem, co se odehrálo v posledních dvou měsících v jeho životě a zvláště v jeho duši. Tím, že tak trpěl a způsoboval utrpení jiným, jeho útočná a mstivá bolení se unavila a podobala se otupenému ostří. Neměl již skoro odvahy na někom něco žádati.

Cítil, že je tak syt zápasení, syt rozdávání ran, syt nenávisti, tak syt všeho, že již více nemohl a snažil se umrtviti svoje srdce v zapomenutí, v jaké se pohružujeme za spánku. Kolem sebe slyšel nejasně nové zvuky lodi, lehký hluk, sotva postižitelný za této klidné noci v přístavu; a ze své rány, až dosud tak strašlivé, necítil již nic než bolestné škubání, jaké bývá U ran, jež se zacelují.

Spal hluboce, když pobíhání plavčíků ho probudilo ze spánku. Rozednívalo se, ranní vlak vjížděl na nábřeží, přivážeje cestující z Paříže.

Tu bloudil po lodi mezi těmito spěchajícími, neklidnými lidmi, kteří vyjeveni z nastávající cesty hledali svoje kabiny, volali na sebe, vyptávali se a odpovídali bez rozmyslu. Když pozdravil kapitána a stiskl ruku příteli pobřežnímu správci, vešel do salonu, kde po koutech dřímalo již několik Angličanů. Velká místnost se stěnami z bílého mramoru.

181$

orámovaného zlatými lištami, zrcadly do nekonečna prodlužovala perspektivu dlouhých stolů, podél nichž byly nekonečné řady otáčivých křesel z granátově rudého sametu. Byl to opravdu prostorný plovoucí a kosmopilitický sál, kde společně měli jísti bohatí lidé všech pevnin. Jeho bohatý přepych byl přepychem velkých hotelů, divadel, veřejných míst, úžasný a banální přepych, který uspokojoval oči milionářů. Lékař přešel do části lodi vyhrazené druhé třídě, když si vzpomněl, že včera večer nalodili velké stádo vystěhovalců, i sestoupil do mezipalubí. Když tam vešel, byl zaražen odporným zápachem chudých a nečistých lidí, zápachem nahého masa, který je odpornější než zápach zvířecí srsti nebo vlny. Tam v jakémsi tmavém a nízkém podzemí, podobném důlní chodbě, spatřil Petr sta mužů, žen a dětí ležících na prknech umístěných nad sebou nebo hemžících se v hromadách na zemi. Nerozeznával vůbec obličejů, ale jen nejasně viděl tento špinavý dav v hadrech, tento dav ubožáků přemožených životem, vyčerpaných, zničených, odjíždějících s hubenou ženou a vysílenými dětmi do neznámé země, kde doufali, že snad nezemrou hladem.

Když pomyslil na dřívější práci, na ztracenou práci, na marné úsilí, na zuřivý a každého dne marně se znovu opakující boj, na energii utracenou těmito žebráky, kteří, aniž by věděli kde, se chystali znovu započíti tento život ohavné bídy, lékař měl chuť zvolati na ně: „Skočte přece do vody se svý-

182$

mi samicemi a se svými malými!“ A jeho srdce bylo tak sevřeno soucitem, že odešel, nemoha snésti pohledu na ně.

Jeho otec, jeho matka, jeho bratr a paní Rosémillyová ho již očekávali v jeho kabině.

Tak záhy?

Ano, odpověděla paní Rolandová třesoucím se hlasem; chtěli jsme, abychom měli čas s tebou trochu pobýti.

Díval se na ni. Byla oblečena černě, jako kdyby nosila smutek, a náhle zpozoroval, že její vlasy, které ještě před měsícem byly šedivé, nyní úplně zbělely.

Dalo mu to velkou práci, aby usadil čtyři osoby ve svém malém příbytku a vyskočil na své lůžko.

Dveřmi, které zůstaly otevřeny, bylo viděti přecházeti četný dav jako na ulici za svátečního dne, neboť všichni přátelé naloděných a celá armáda pouhých zvědavců zaplavili ohromnou paroloď. Procházeli se po chodbách, v salonech a strkali hlavy až do pokoje, zatím co venku mumlaly hlasy: „To je lékařův byt.“

Tehdy Petr zavřel dveře, ale jakmile byl uzavřen se svými, měl chuť znovu je otevříti, neboť hlučný život na lodi zaháněl jejich stísněnost a jejich ticho.

Paní Rosémillyová chtěla konečně mluviti:

— Těmi malými okénky sem jde málo vzduchu, pravila.

— To je pro čočkovité sklo, odpověděl Petr.

183$

A ukázal jim jeho tloušťku, která činila sklo schopným vzdorovati i těm nejprudším nárazům, načež dlouze vysvětloval systém uzávěru, a Roland se znovu tázal:

— Máš tady také lékárnu?

Lékař otevřel jednu skříň a ukázal jim řady láhví, které byly opatřeny latinskými nápisy na bílých papírových štítcích.

Vzal jednu, aby vyjmenoval vlastnosti látky, kterou obsahovala, pak druhou, pak třetí a měl opravdovou lékařskou přednášku, které, jak se zdálo, naslouchali s velkou pozorností.

Roland opakoval pokyvuje hlavou:

— To je zajímavé.

Někdo zaklepal tiše na dveře.

— Dále! zvolal Petr.

A objevil se kapitán Beausire.

Podávaje ruku řekl:

— Přicházím pozdě, protože jsem nechtěl překážeti vašemu loučení.

Musel se také posaditi na lůžko. A znovu zavládlo ticho.

Náhle však kapitán nastavil uši. Přepážkou dolehly k němu rozkazy a oznamoval:

— Je čas, abychom odešli, chceme-li nasednouti do „Perly“, abychom vás viděli ještě při výjezdu a dali vám sbohem na širém moři.

Otci Rolandovi asi na tom velmi záleželo, aby udělal dojem na cestující „Lorraine“ a proto se chvatně zvedl:

184$

Nuže, sbohem, můj chlapče.

Políbil Petra na licousy a pak otevřel dveře.

Paní Rolandová se ani nepohnula a velmi bledá se dívala k zemi.

Její manžel dotkl se její ruky:

— Pojďme, pospěšme si, nemáme ani minuty nazbyt.

Povstala, pokročila k synovi a nastavila mu jednu po druhé jako vosk bledé tváře, které políbil, aniž, by promluvil jediného slova. Pak stiskl ruku paní Rosémillyové a svému bratrovi, kterého se otázal:

— Kdy budeš míti svatbu?

— Dosud přesně nevím. Zařídíme to tak, aby se to hodilo k některé z tvých cest.

Konečně všichni vyšli z pokoje a vystoupili na palubu zaplavenou obecenstvem, nosiči zavazadel a námořníky.

Pára hučela v ohromném břichu lodi, která se zdála chvěti se netrpělivostí.

— Sbohem, řekl stále spěchající Roland.

— Sbohem, odpověděl Petr stoje na kraji jednoho z malých můstků, které spojovaly „Lorraine“ s nábřežím.

Stiskl znovu všem ruce, a jeho rodina se vzdalovala.

— Rychle, rychle, do vozu! křičel otec.

Očekával je povoz, který je odvezl k zevnímu přístavu, kde Papagris čekal s „Perlou“ úplně připravenou k vyjížďce na širé moře.

185$

Nebylo ani jediného zavanutí větru; byl to jeden z těch suchých a klidných podzimních dnu, kdy hladké moře má studený a tvrdý vzhled, jako by bylo z ocele.

Jan se chopil jednoho a námořník druhého vesla a dali se do veslování. Na lamačích vln a na přístavních hrázích až po žulové zábradlí nesčetný, pohyblivý a hlučící dav čekal na „Lorraine“.

„Perla“ projela kolem této lidské vlny a brzo se ocitla za molem.

Kapitán Beausire, sedě mezi oběma ženami, držel kormidlo a pravil:

— Uvidíte, že se octneme přesně na její dráze, ale docela přesně.

A oba veslaři zabírali plnou silou, aby se dostali co nejdále. Náhle Roland zvolal:

— Tam je! Vidím její stěžňoví a její dva komíny. Vyjíždí z doku.

— Jen směle, děti, opakoval Beausire.

Paní Rolandová vytáhla šátek z kapsy a přitiskla si jej k očím.

Roland stál drže se stěžně a oznamoval:

— Teď se zatáčí do zevního přístavu… Již se ani nehýbá … dává se znovu do pohybu … Musela vzíti vlečnou loď … kupředu … bravo! Vjíždí mezi přístavní hráze!… Slyšíte, jak dav křičí… sláva .. to je „Neptun“, co ji táhne — nyní již vidím její předek… hleďte, podívejte se na ni! Můj ty bože, jaká to loď! Můj ty bože, podívejte se přece!

Paní Rosémillyová a Beausire se ohlédli: oba

186$

muži přestali veslovati; toliko paní Rolandová se ani nepohnula.

Ohromný parník, tažený silnou vlečnou lodí, která před ním vyhlížela jako housenka, vyjížděl pomalu a majestátně z přístavu. A havreský lid nakupený na molech, na pláži, v oknech, uchvácen náhle vlasteneckým nadšením jal se křičeti: „Ať žije Lorraine!” pozdravuje a tleskaje tomuto nádhernému odjezdu, tomuto porodu velkého námořního města, které dávalo moři svoji nejkrásnější dceru. Ale ona, jakmile opustila úzkou cestu sevřenou mezi dvěma žulovými zdmi, cítíc se konečně volnou, opustila svoji vlečnou loď a vyjela zcela sama jak ohromná obluda běžící po vodě.

— Podívejte se na ni … podívejte se! křičel stále Roland. Jede přímo k nám.

A Beausire, zářící radostí, opakoval:

— Co jsem vám slíbil, he? Znám tedy její cestu?

Jan zcela potichu řekl své matce:

Podívej se, maminko, blíží se.

A paní Rolandová otevřela oči, oslepené slzami.

„Lorraine”, puštěná plnou rychlostí po svém výjezdu z přístavu, se blížila v tomto jasném a klidném počasí. Beausire s namířeným dalekohledem oznamoval:

— Pozor! Pan Petr je na zádi, zcela sám, je ho dobře vidět. Pozor!

Loď, vysoká jako hora a rychlá jako vlak, míjela nyní těsně kolem „Perly“. A paní Rolandová, zmatena, zmámena, vztahovala k ní ruce a viděla svého

187$

syna Petra majícího na hlavě oprýmkovanou čepici, jenž jí posílal oběma rukama polibky na rozloučenou. Vzdaloval se však, prchal, mizel, stal se zcela maličkým, splývaje jako nerozeznatelná skvrna na obrovské stavbě. Namáhala se, aby ho ještě poznala, ale nerozeznávala ho již.

Jan ji vzal za ruku:

— Viděla jsi? pravil.

— Ano, viděla jsem. Jak je hodný!

A vraceli se k městu.

— Hrome, ta jede rychle, prohlásil Roland s nadšeným přesvědčením.

Parník opravdu se od vteřiny k vteřině zmenšoval, jakoby se potápěl do oceánu. Paní Rolandová obrácena k němu viděla ho, jak mizí na obzoru k neznámé zemi, na druhý konec světa. Na této lodi, již nic nemohlo zadržeti, na této lodi, kterou již za chvíli nespatří, byl její syn, její ubohý syn. A zdálo se jí, že polovina jejího srdce odchází k němu, zdálo se jí také, že její život je u konce a stejně se jí zdálo, že již nikdy nespatří svého dítěte.

— Proč pláčeš, tázal se její muž, vždyť ani ne za měsíc bude nazpět?

Odvětila temně:

— Nevím. Pláči, protože mi není dobře.

Když vystoupili na zem, Beausire je ihned opustil a šel na oběd ke svému příteli. Jan šel napřed s paní Rosémillyovou, a Roland řekl své ženě:

— Opravdu, náš Jan má hezkou postavu.

— Ano, odpověděla matka.

188$

A ježto její duše byla příliš zmatena, než aby myslila na to, co říká, doložila:

— Jsem velice šťastna, že se ožení s paní Rosémillyovou.

Starý dobrák byl překvapen.

— Cože? Ožení se s paní Rosémillyovou?

Ale ano. Právě dneska jsme zamýšleli optat se tě na tvé mínění.

Hrome, hrome! Už se dlouho o této věci jednalo?

Oh ne, teprve několik dní. Jan chtěl míti jistotu dříve než se s tebou poradí, zda ona svolí. Roland si mnul ruce.

— Velmi duble, velmi dobře. To je výborné, já to úplně schvaluji.

Když opouštěli nábřeží a zatáčeli na boulevard Františka I. (digr-osv2-rmr), jeho žena se ještě jednou obrátila, aby vrhla poslední pohled na širé moře; neviděla však již nic než malý obláček šedivého kouře, tak vzdáleného, tak lehkého, že vyhlížel jak útržek mlhy.

189