Dobrý ročník

Peter Mayle

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Max Skinner má už po krk intrik londýnského finančního světa, a tak využije možnosti přestěhovat se do slunné Francie. Cožpak může být něco lepšího než život v Provenci, kde zdědil po svém strýci venkovský dům? Brzy ovšem Max zjistí, že nic není tak, jak si představoval. Krásnou idylu mu totiž překazí nebezpeční podvodníci, kteří pančují víno. A na scéně se nečekaně objeví krásná mladá Američanka Christie, která má na část dědictví také nárok. Jediný, kdo může Maxovi v tuto chvíli pomoci, je londýnský přítel Charlie, velký znalec vína.

Dobrý ročník

PETER MAYLE

Dobrý ročník

OLYMPIA PRAHA

Copyright © Escargot Productions Ltd., 2004

Translation © Paul Millar, 2006

První české vydání © Nakladatelství Olympia, a. s., 2006

Tento překlad vychází v dohodě s firmou Alfred A. Knopf,

divizí Random House, Inc.

ISBN 80-7033-968-3

Jedna

V Londýně už začalo skutečné léto, takže kapky deště, které dopadaly Maxu Skinnerovi na tvář, byly téměř teplé. Vyběhl z Rutland Gate a zamířil do Hyde Parku. Když obíhal Hadí rybník, obrysy ostatních kondičních běžců, kteří se rovněž rozhodli vytrpět si před snídaní svoje, se zjevovaly a mizely v šedivém rozbřesku. Tváře se jim leskly potem a deštěm, a jak mizeli do dáli, bylo slyšet mokré pleskání jejich nohou na asfaltu.

Většinu těch, kteří v Hyde Parku běhávají, s výjimkou těch nejoddanějších, počasí odradilo. Pro ty pobíhající a rudolící dívky, které Maxovi občas poskytovaly vítanou pastvu pro oči, bylo zřejmě příliš mokro. Příliš mokro muselo být i pro místního exhibicionistu, který si v okolí stánku určeného pro dechovku obvykle neváhal i takhle časně zrána rozepnout plášť do deště a otužile demonstrovat, že pod ním na sobě nic nemá. Příliš mokro bylo zřejmě i pro párek Jack Russell teriérů, kteří jindy nadšeně útočili na kotníky běžců, i pro jejich pána šinoucího se za nimi a mumlajícího omluvy.

Bylo příliš mokro a vlastně bylo i zbytečně brzy. Max poslední dobou chodil do práce pozdě, často dokonce až na půl osmou, a Amis, jeho šéf a vládce, tím nebyl zrovna nadšený. Dnes ráno, slíbil si Max, tomu bude jinak. Bude v práci první a postará se o to, aby si toho ten vůl dobře všiml. Max měl ve svém zaměstnání jeden závažný problém: práce se mu líbila, ale kolegy nenáviděl. Konkrétně Amise.

Na konci rybníka se obrátil směrem k památníku prince Alberta a přemítal o tom, co ho dnes čeká. Byla tu jedna smlouva, na které pracoval už delší dobu. Ta smlouva by mu měla vynést prémie, kterými by splatil dluh u svého obdivuhodně trpělivého krejčího a především by vyrovnal přečerpaný bankovní účet. Občasné, vcelku shovívavé upomínky z pobočky banky se již proměnily ve strohý dopis z ústředí, připomínající mu skutečnost, že dosud byly jeho letošní příjmy minimální. Ale tohle se teď změní. Tím si byl Max jistý. Zmocnil se ho pocit optimismu a dal se po Rutland Gate do sprintu. Doběhl ke dveřím, otřásl se jako mokrý pes a vešel do georgiánské budovy se štukovou fasádou, kterou jakýsi stavitel přeměnil na velmi žádaný módní dům pro vysoké úředníky.

Domovník, mrňavý mužík s vrásčitou tváří, vzhlédl od vysavače a dvakrát zlostně zamlaskal nad mokrými šlápotami, které za sebou Max nechával na koberci.

„Z vás teda jednou chcípnu, to teda jo. Koukněte na to bláto na mým drahým koberci.“

„Pardon, Bertíku. Zatraceně, vždycky se zapomenu zout už přede dveřmi.“

Bert posmrknul. Stejnou výměnu názorů vedli pokaždé, když pršelo, a pokaždé ji ukončili stejnou otázkou. Bert totiž svědomitě sledoval burzu a toužil po příležitosti zahrát si na ní. „Nebyl by náhodou nějaký týpek na dnešek?“

Max se zastavil u dveří výtahu a dal si prst na ústa. „Kup levně a prodej draho. A nikomu ani muk.“

Bert zavrtěl hlavou. Drzoun jeden. Ale byl jediný z celého domu, kdo si pokaždé vzpomněl na Bertovy narozeniny a přišel s láhví skotské. A každé Vánoce mu dal buclatou obálku se spropitným. Vlastně není tak zlý, řekl si Bert a dal se do postrkování vysavače tam a zpět po blátivých šlápotách.

Maxův byt ve druhém patře byl ve stavu neustálé přestavby, či vlastně, jak se o tom vyjádřil jeden jeho známý – interiérový architekt s bystrým očkem pro lukrativní zakázky –, nedokončená symfonie. V danou chvíli to byl jen útulek na přespání a jinak nic moc. O zeď stály opřené dva pěkné moderní obrazy, kolem postávalo pár kousků avantgardního nábytku, jeden zaprášený a zubožený fíkus a souprava stereo a video zařízení. Ačkoliv tu Max žil už dva roky, nepodařilo se mu vtisknout bytu jakýkoliv osobní punc, až na hromádku ušmudlaných botasek v rohu. Zašel do malé, málo používané kuchyňky a otevřel ledničku. Uvnitř se choulila jen osamělá láhev vodky a vedle ní napůl prázdná krabice pomerančového džusu. Tu si vzal s sebou do koupelny.

Horká voda a studený džus. Sprcha po ranním běhu byla odměnou za jeden z jeho mála zdravých návyků. Pracoval opravdu tvrdě, jedl nepravidelně, jako většina svobodných mužů, málo spal a navzdory doporučením firemního lékaře pil s chutí a ne příliš střídmě. Ale běhal a byl mladý. Do čtyřicítky měl ještě daleko a pak, říkal si, pak už přece bude mít jak život, tak i své finance zajištěny, usadí se a – kdo ví – třeba dostane odvahu znovu vstoupit do stavu manželského.

Zkoumavě si prohlížel svůj obraz v zrcadle. Modré oči, jen mírně zarudlé, tmavě hnědé vlasy zastřižené nakrátko dle poslední módy, kůže na tvářích vypjatá. A dosud ani stopy po vacích pod očima nebo vráskách. Mohlo by to být horší, usoudil a překročil mokrý ručník a tepláky na podlaze.

O pět minut později byl připraven na další vítězství nad světem financí. Oblékl si standardní úřednickou uniformu – tmavý oblek a modrou košili s tmavou vázankou, na zápěstí navlékl velké hodinky vhodné k potápění v moři, které měly budit dojem dochvilnosti, do kapsy strčil mobil a klíče od auta. Proběhl kapkami deště, nastoupil do obligátně černého BMW a odjel do centra Londýna, kde dnes, tím si byl jistý, dokončí finanční transakci, na které tak dlouho pracoval. A pak přijdou dlouho očekávané prémie. Dokoupí si vybavení bytu, najme si hospodyni, která mu bude uklízet, vezme si krátkou dovolenou a zajede se podívat do Saint Tropez, dříve než se všechny ty krásky vrátí zpátky do Paříže. Ani předpověď počasí v rádiu – přeháňky, které se promění v silný déšť, místy s krupobitím – mu nezkazila náladu. Dnes je jeho šťastný den.

V tuto denní dobu by mu mělo dvacet minut na cestu do kanceláře firmy Lawton Brothers bohatě stačit. Nacházela se na horním konci ulice Threadneedle Street. „Šikovně v dosahu Bank of England“, jak svým klientům s oblibou připomínal pan Lawton starší. Firma vznikla na konci osmdesátých let a v letech devadesátých zažila obrovský rozmach, stejně jako všechny ostatní, které se šikovně sloučily, uhýbaly a kličkovaly, a získala pověst založenou na nemilosrdných akvizicích aktiv, kterou jim záviděla veškerá slušnější a méně drasticky jednající konkurence. Odborný tisk firmu v současné době popisoval jako model vysoce efektivního a nekompromisního managementu, tolik potřebného v dnešních tvrdých podmínkách. Mladí finančníci, kteří přežili několik let u Lawtonů, přežijí všude.

Maxův mobil zazvonil, když už byl na ulici Ludgate Hill. Nebylo ani půl sedmé.

„Bereme si dnes dopoledne volno?“ Byl to Amis. Jeho agresivní hlas zněl, jako by měl ucpaný nos. Nečekal na Maxovu odpověď a pokračoval. „Musíme si promluvit. Jestli se ti podaří přijet do práce do oběda, Tracy ti řekne, v jaké restauraci se sejdeme.“

Tak to tedy začíná můj šťastný den dobře, řekl si Max. Ačkoliv, upřímně řečeno, žádný den, ve kterém se vyskytl Amis, prostě nemohl být úplně v pořádku. Vzájemná antipatie mezi Maxem a Amisem visela ve vzduchu už od okamžiku, kdy se setkali. Po třech letech strávených v New Yorku Amis pyšně nakráčel do kanceláře jako nový provozní šéf londýnské pobočky. Od první chvíle byl jejich vztah poskvrněný z důvodu, který je pro Anglii tak typický. Měli odlišný přízvuk.

Max získal vzdělání v jedné méně prestižní soukromé škole a vyrostl v komfortním prostředí zelených kopečků hrabství Surrey, obývaného střední třídou. Amis se narodil a vyrostl na chmurném předměstí jižního Londýna, bez zeleně i komfortu. Vyrůstali nedaleko od sebe, ani ne třicet kilometrů, ale ve skutečnosti to mohlo být i třicet tisíc. Max si o sobě myslel, že se nikdy nechová jako snob. Amis se domníval, že vůbec netrpí pocitem méněcennosti. Oba se mýlili. Ale oba chovali respekt k vzájemným schopnostem, takže spolu, přes veškeré potíže, jakž takž vycházeli.

Max opatrně zaparkoval na svém rezervovaném místě v podzemní garáži a snažil se odhadnout, jaký důvod ke schůzce může Amis mít. U Lawtonů mívali zaměstnanci k obědu obvykle obloženou housku, kterou museli zhltnout u psacího stolu s očima přilepenýma na obrazovce počítače. Opravdový oběd, podle názoru, který si Amis přivlastnil v New Yorku, byl pro padavky. A přesto ho zval na takový opravdový oběd, s vidličkami a noži – na oběd pro padavky – a do restaurace. Něco mu na tom nesedělo. Divil se tomu cestou výtahem, i když se proplétal uličkami mezi zástěnami ke svému pracovnímu místu.

Lawtonovi zabrali celé poschodí jedné z moderních krabic ze skla a betonu. Kromě drahého nábytku z mahagonu a kůže, kterým byly vybaveny kanceláře obou bratří, ostatní zařízení odráželo ducha firmy: žádné přikrášlování, žádné ústupky estetice. Toto je továrna na peníze a vládne tu střídmost. Lawtonovi si navykli provádět své klienty tím, co nazývali motorem firmy, a tak mohli klientům poskytnout pohled na své zaměstnance v plném pracovním tempu. „Tak tady je máte. Čtyřicet nejlepších finančních mozků v Londýně. A ti všichni právě teď řeší vaše problémy.“

Amis se nespokojil se svým ranním telefonátem a poslal Maxovi e-mail nařizující mu, aby se dostavil na oběd včas. Max pohlédl směrem k zasklenému rohu, kde bylo za normálních okolností vidět Amise, jak přechází sem a tam s telefonem u ucha, ale dnes ráno ve své kanceláři nebyl. Ten mizera si někde dává snídani, pomyslel si Max, nebo je možná na kurzu rétoriky.

Pověsil si sako a dal se do práce. Ještě jednou si projel všechny částky týkající se firem TransAx a Richardson Bell, na jejichž kouzlo se snažil nalákat jednoho z Lawtonových větších klientů. Pokud se mu podaří akci uskutečnit, vynese mu to prémie, které by, jak si spočítal, obnášely podstatně více, než si vydělá ministerský předseda za rok. Všechno několikrát zkontroloval a pokaždé mu vyšla stejná čísla. Byl připraven předložit to bratrům Lawtonům. Ti vše převezmou a Max bude bohatší o šestimístnou sumičku. Opřel se dozadu, protáhl se a pohlédl na hodinky. Bylo již po dvanácté a uvědomil si, že nemá ani potuchy, kam má jít na ten oběd.

Přešel místnost a našel Tracy, svižnou a pěkně oplácanou mladou dámu, která hlídala kancelář v rohu. Nedávno ji Amis povýšil ze sekretářky na osobní asistentku (služební postup, jenž, jak tvrdily podnikové klepy, byl následkem veselého víkendu s Amisem v Paříži). Bohužel, to povýšení z ní udělalo namyšlenou a veledůležitou krávu.

Max se posadil na roh jejího stolu a kývl směrem k prázdné kanceláři. „To pozvání na oběd ještě platí, nebo je na burze a snaží se ji zruinovat?“

Tracy vypadala, jako by mu hodlala dát pokutu za nedovolené parkování. „Pan Amis vás bude čekat v Leadenhall Cellars. Přesně v půl jedné. A nemáte se opozdit.“

Max pozdvihl obočí. Cellars, kdysi skladiště pro bývalý trh na Leadenhall Street, přestavěli na noblesní vinárnu, kde si mladí a nadějní z finančního centra dávali velkolepé obědy – silné plátky hovězího a sýr Stilton –, popíjeli předražené červené víno a posilňovali se na vyčerpávající odpoledne pomocí proslule silného portského. Přestože stěny byly z neomítnutých cihel a na podlahu sypali piliny, byla to jedna z nejdražších restaurací ve městě.

„To si asi musel vybrat z prasátka, ne?“ řekl Max. „A o co vlastně kráčí?“

Tracy se dívala do papírů na stole a začala je přerovnávat. „Nemám ponětí,“ řekla. Ledabylý tón, který nasadila, ho nepřesvědčil a ještě více ho podráždil.

„Chtěl jsem se tě na něco vážně zeptat, Tracy.“

Pohlédla vzhůru.

„Jak bylo v Paříži?“

Tak to byla pravda. Nechal ji červenat a vrátil se pro sako a deštník. Připravil se na úprk po deštivé Leadenhall Street, jen u východu trošku zaváhal, než se vnořil do záplavy velkých golfových deštníků, které byly nezbytným módním doplňkem letošního léta. Vyrůstaly všude jako pestrobarevné houby a překážely jiným v pohybu. Určitě přijde pozdě.

Vešel do přeplněné sklepní místnosti, kde už seděl u stolu Amis s mobilem u ucha. Za tu dobu, kterou strávil mezi mocnými a vlivnými na Wall Street, pochytil některé z jejich křiklavých oděvních výstřelků – agresivně pruhovanou košili s bílým límečkem, červené kšandy a kravatu potištěnou obrázky býků a medvědů – dekorativní okázalosti, které byly v silném rozporu s jeho tvrdou tváří s tenkými, semknutými rty a s trestaneckým střihem vlasů. Ať si na sebe vzal, co chtěl, vždycky vypadal jako násilník. Zato měl geniální talent na sjednávání obchodů, a proto ho bratři Lawtonové milovali až za hrob.

Sklapl mobil a nápadně se podíval na hodinky – zlaté, samozřejmě, a ještě mohutnější než Maxovy, s ciferníky měřícími hloubku v metrech, uplynulý čas a jako zvláštní vymoženost obsahovaly burzovní hodiny v místním čase finančního indexu Nasdaq. „Stalo se vám něco? Zabloudil jste?“

Max si nalil červené z láhve na stole. „Omlouvám se,“ řekl. „Dopravní zácpa deštníků na Leadenhall Street.“

Amis zamručel, mávl na jednu ze servírek a zničehonic nasadil žoviální tón. „Víte, co ze mne učiní šťastného muže, má drahá?“ Mrknul na ni a ušklíbl se. „Pěkně šťavnatá svíčková, ne krvavá, ale dobře propečená. Krve mám dost z kanceláře.“ Servírka se snažila vypadat pobaveně. „A hranolky. A pak crème brûlée jako moučník. Jasné?“ Začal mu zvonit mobil, takže se dal do tlumené konverzace. Max si mezitím objednal jehněčí kotletky a salát.

Amis položil telefon a napil se vína. „Tak teda,“ oznámil Maxovi, „chci podrobnou zprávu o vývoji situace s TransAx a Richardson Bell, a pěkně po pořádku.“

V průběhu další půlhodiny Max důkladně probíral všechna čísla, předpovědi, správní analýzu a možnosti korporativního vydrancování jednoho podniku druhým, na čemž od počátku letošního roku usilovně pracoval. Amis během Maxovy prezentace spořádal své jídlo a do bločku vedle talíře si pilně zapisoval, aniž by Maxe přerušil jedinou poznámkou nebo doplňující otázkou.

Max skončil a odstrčil stranou zbytky svých vystydlých kotletek. „Tak co? Pozval jste mě jen kvůli tomuhle?“

„Ne tak úplně.“ Amis si párátkem důkladně prošťourával skulinky mezi zadními stoličkami a se zájmem si prohlížel vydolované poklady, zatímco s uspokojením nechával Maxe čekat na odpověď.

Servírka přišla uklidit na stole a vypadalo to, jako by Amis na tuhle chvíli čekal. „Měl jsem pohovor s bratry,“ sdělil Maxovi. „Na některé záležitosti mají stejný názor jako já.“

„A to jako na co?“

„Na to, jak si vedete v práci, příteli. Vaše výkonnost. Tenhle rok se klopýtáte a vlečete se jako raněný pěšák. Smutná podívaná.“

„Nesmysl. Víte přece, na čem už šest měsíců dělám – přece vám podávám průběžná hlášení.“ Max se s velkým úsilím snažil, aby jeho hlas zněl klidně. „A zatraceně dobře víte, že se akce jako tahle nedá dát dohromady během dvou týdnů. Chce to svůj čas.“

Servírka přinesla Amisovi jeho crème brûlée, čímž si vysloužila další mrknutí. „Výmluvy, příteli, výmluvy, které neobstojí. Víte, co u vás není v pořádku?“ Pohlédl na Maxe a udělal významnou pauzu. „Soukromý život se vám plete do zaměstnání. Příliš často si dáváte do nosu dlouho do noci. Svou pozornost věnujete lehkým ženským a těžkému vínu. Ztratil jste pud lovce.“ Vzal do ruky lžíci a bodl moučník přímo do srdce.

„To jsou kecy, to dobře víte. Ale tyhle dvě firmy máme na talíři. A smlouva je hotová, jen ji podepsat.“

Amis mu pohlédl přímo do očí a na bradě se mu usadila slza žlutého krému. „Teď už je to stejně jedno.“

„Co tím chcete říci?“

„Že to přebírám.“ Amis si dal do úst další sousto krému a drtil mezi zuby zkaramelizovaný cukr.

Max se zhluboka nadechl. „No, uvidíme, co na to řeknou Lawtonovi. Ti…“

„Pozdě, příteli. S těmi je to zařízené. Dnes ráno mi dali zelenou.“

Max si uvědomil, že měsíce pracoval zbytečně. A co horšího, jeho prémie zmizí na bankovní konto Amise, jeho dluhy zůstanou nesplaceny a banka mu utáhne oprátku kolem krku. „To přece nemůžete. To je krádež za bílého dne. Obíráte mě o mé zásluhy.“

„Kde žijete? Obchod je obchod. Jde o byznys, o nic jiného. Nic osobního proti vám nemám. Takže žádné výčitky. Pokud chcete, řeknu vám, co pro vás můžu udělat. Je tu jedna menší strojírenská firma, na kterou teď nebudu mít čas. Můžete to ode mne převzít.“

Maxovi se náhle vybavila vzpomínka na dětství. Strýček Henry mu dával rady do života. Je lepší umřít ve stoje, než zůstat naživu na kolenou. Rozhodl se v jediném okamžiku. „Takže to můžu převzít? Budu to smět zpracovat, a ve chvíli kdy to bude na spadnutí, si přijdete a vyšoupnete mě z toho stejně jako teď. Tak jste to myslel, ne?“ Naklonil se přes stůl k Amisovi. „Tak si tu malou strojírenskou firmičku strčte někam. A práci u Lawtonů zrovna tak. Pro takového zlodějského grázla, jako jste vy, dělat nebudu.“

Když Max rázně odsunul židli od stolu, zaplavil Amise pocit uspokojení. Oběd mu vyšel podle plánu. Popravdě, lepší to být nemohlo. Dostal z Maxe kompletní výčet podrobností o chystané akci, a jelikož Max dal výpověď sám, nemusí mu vyplácet odškodné. Perfektní. „Jak chcete,“ řekl. „Vaše rozhodnutí. Vykliďte vaše pracovní místo před koncem pracovní doby, dobře?“

Max si stoupl, ale Amis s ním ještě neskončil. „Nezapomněl jste na něco, příteli? Firemní auto.“ Natáhl k němu ruku. „Klíče mi nechte tady, buďte tak laskav.“

Max sáhl do kapsy pro klíče a na vteřinu zaváhal. Vzápětí je cíleně spustil přímo do Amisova nedojedeného moučníku.

Amis ho pozoroval, jak odchází, pak vzal do ruky svůj mobil a zavolal Tracy.

Max šel pomalým krokem zpět do kanceláře. Cestou se ho zmocnily smíšené emoce: úzkost z toho, co právě provedl, a hrdost sama na sebe, že se mu to povedlo. Pravda, ocitnout se bez místa právě v tuto chvíli se mu zrovna nehodilo. Ale pomyšlení na život bez Amise a jeho neustálého popichování, alespoň to stálo za to. Bohužel, nebyla to dostačující náhrada za ztrátu prémií. Byl v průšvihu. Bude si muset něco opravdu rychle najít. Rozhodl se, že své poslední odpoledne u Lawtonů stráví u telefonu. Možná, že zavolá do New Yorku.

Naneštěstí, když vešel do kanceláře, zjistil, že se do svého koutku vejde jen stěží. Čekala tam na něj Tracy se dvěma strážnými.

„Ježíš,“ řekl jim Max. „Snad nemáte strach, že tu seberu koberec?“

„Standardní postup, když někdo odchází,“ opáčila Tracy. Obrátila se k strážným. „Zůstaňte s ním než odejde a pak se mi hlaste.“ Zastavila se před Maxem a sladkým hláskem se zeptala: „A jaký byl obídek?“

Max se rozhlédl po místnosti, kde během posledních osmnácti měsíců strávil většinu svého času. Chtěl si vzít něco s sebou? Co mu dovolí? Diskety? Těžko. Jeho oficiální deník firmy Lawton? Probůh, jen to ne. Bylo tu vůbec něco, co by chtěl? Zvednutím rukou na znamení rezignace pobídnul strážné. „Vezměte si, co chcete, hoši.“

Venku na Threadneedle Street zahlédl prázdný taxík, rozrážející na asfaltu miniaturní vlny, který jel jeho směrem. Chtěl mávnout rukou, aby ho zastavil, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. Připomněl si, že se zařadil do šiku nezaměstnaných. Ani si nemohl vzpomenout, kdy naposledy jel metrem. Tohle pro něj bude nový zážitek. Pročvachtal se až ke stanici Banka a uvědomil si, že má úplně promáčené boty.

Ani v bytě ho nečekala žádná útěcha. Odkopl boty a stáhnul si mokré ponožky. Okny se dovnitř dralo odpolední světlo s olověným leskem, díky kterému měl pocit, že je spíš zima než léto. Záznamník na něho mrkal svým červeným okem.

„Ty mizero! Kdes byl včera večer? V životě mě takhle nikdo neponížil. Všichni ti příšerní chlapi okolo se mě snažili sbalit. Ať tě ani nenapadne mě…“

Max s sebou trhnul a vypnul tu litanii dřív, než skončila. Včera pracoval až do noci a úplně zapomněl, že měl s tou dívčinou, která mu nechala zprávu, sjednané rande v baru Uměleckého klubu v Chelsea. Vzhledem k tomu, že znal velmi dobře většinu členů klubu, bylo mu jasné, že se snažili, možná až moc, patřičně se o opuštěnou a pěknou neznámou postarat. Panebože. Bude jí muset poslat kytku a omluvný dopis.

Sundal si sako, kravatu a sesunul se na gauč. Jeho energie i optimismus se náhle vytratily. V bytě měl zmatek. V životě také. Nechtělo se mu uklízet, ani řešit svůj žal vodkou, tak si pustil televizi. Dávali dokumentární film o mlocích. Na dalším kanálu zprávy CNN, které četl monotónním hlasem muž s nagelovanými vlasy. Na dalším golf. Na usnutí. Max si zdřímnul a zdálo se mu, že Amise utopil v sudu s crème brûlée.

Když ho vzbudil telefon, byl už večer. Hráči golfu na obrazovce jako by od doby, co je před několika hodinami ponechal osudu, neučinili žádný pokrok. Zřejmě hráli velmi dlouhou jamku. Vypnul televizi a zvedl telefon.

„Tak kde jsi, ty pacholku? Zkoušel jsem volat do kanceláře, ale řekli mi, žes šel domů nějak brzo. Jsi v pořádku?“

Byl to Charlie, Maxův nejlepší přítel a bývalý švagr.

Max zívnul. „No jo, úplně. Vlastně, ani ne. Nejsem. Měl jsem špatný den.“

„Hnedle se to zlepší. Dnes večer budeme ty a já slavit povýšení Charlese Willise, vycházející hvězdu obchodu s realitami. Firma Bingham a Trout mě dnes odpoledne povýšila na společníka. Čas pro příliv nové krve, řekli. Obchod s realitami nabývá nových forem, musíme držet krok s dobou, mít pevnou ruku na kormidle, a tak dále, a tak dále.“

„Ale Charlie, to je fantastické. Gratuluji.“

„Tak neseď na zadku a pohni sebou. Potřebuji pomoct s láhví Krugu.“

„A kde jsi?“

„Jeden můj starý klient si zrovna otevřel novou restauraci hned za Portobello Road. Jmenuje se Pinot – prima bar, skvělý vinný lístek, a říkám ti, že je tu přímo přeplněno kočkama. Všechny krásky z Notting Hillu, a nemají skoro nic na sobě. Musím je odhánět.“

Max se musel smát, položil telefon a odešel se do ložnice převléct. Už od doby, co se skamarádili ve škole, mu Charlie vždycky dokázal zvednout náladu. Vyhlédl z okna a zjistil, že přestalo pršet. Špatná nálada byla tatam. Cestou dolů po schodech si dokonce začal pískat.

Když procházel halou v přízemí, zastavil se u schránek na dopisy, a tu svou otevřel. Obsahovala obvyklou sbírku upomínek a jedno či dvě pozvání na večeři, která dostávají všichni staří mládenci v Londýně, ale byla tam i nějaká zvláštní obálka s francouzskou známkou. V levém horním rohu se skvěl stylizovaný obrázek sochy Spravedlnosti a pod ním jméno odesílatele: Cabinet Auzet, Notaires, Rue des Remparts, 84903 St. Pons. Už se chystal dopis otevřít, ale nakonec se rozhodl, že si ho schová, aby měl během cesty metrem nějaké rozptýlení. Zasunul si obálku do kapsy, zbytek pošty nacpal zpátky do kastlíku a vydal se směrem ke stanici metra v South Kensingtonu.

Dvě

Ve shluku lidských těl si připadal jako sardinka v plechovce. Souprava se řítila ze South Kensingtonu směrem k Notting Hillu a Max se znovu seznamoval s městskou hromadnou dopravou. Zdálo se mu, že téměř všichni lidé okolo něj podlehli novému kultovnímu rituálu – piercingu. Propíchnuté nosy či nosní přepážky, propíchnutá obočí, propíchnuté rty a několik mrtvolně bledých, nicméně pečlivě obnažených propíchnutých pupíků. Ostatní viditelné části těla, které unikly propíchnutí, byly ozdobeny tetováním. Několik starších, staromódních cestujících bez šperků v nose či uších, vypadalo jako relikty z dávných, nezdobených časů. Ti bořili tváře do knih či novin a úzkostlivě se vyhýbali pohledu z očí do očí s propíchanou generací, která se tlačila kolem nich.

Max se vměstnal do rohu kymácejícího se vagonu a vyndal z kapsy dopis. Přečetl si ho jednou a pak ještě jednou. Jeho polozapomenutá francouzština se jen pomalu probírala. Celá stránka byla plná formálních vět a frází. Pohroužil se do myšlenek natolik, že málem zapomněl vystoupit. A když otevíral těžké dveře s kouřovým sklem vedoucí do restaurace, měl stále ještě plnou hlavu toho, co bylo v dopise.

Příšerný hluk módní restaurace v plném provozu ho zaplavil jako vlna příboje. Ve velké místnosti s nízkým stropem a s kamennou podlahou a zdmi se ozvěna odrážela od stěny ke stěně jako v obrovském amplionu. Nějaký avantgardní architekt patrně usoudil, že akumulace decibelů zvyšuje chuť k jídlu. Pokud byste se tam totiž vydali na romantickou večeři, museli byste své partnerce ty sladké nesmysly do ouška řvát. Zřejmě to však byla jedna z předností tohoto podniku, protože tam bylo narváno.

Přeštíhlá mladá dáma, oblečená do čehosi, co vypadalo jako černá kuchyňská fólie, se přitočila k Maxovi, pozdvihla významně obočí a zamrkala dlouhými umělými řasami. „Máte u nás na dnešní večer rezervaci?“

„Ne, ale mám tu schůzku z panem Willisem.“

„Och, Charlie! Ale samozřejmě. Pojďte laskavě za mnou.“

„Třeba až na konec světa,“ řekl Max. Mladá dáma se zachichotala a kráčela před ním tím zvláštním houpavým krokem, který zvládnou jen modelky, možná i hostesky v restauracích, aniž by si přitom vykloubily kyčel.

Charlie seděl u stolku v rohu a v kbelíku s ledem měl láhev. Jakmile uviděl Maxe, zašklebil se. „Jak vidím, už ses seznámil s krásnou Monikou. Není přímo božská? Jediná žena, co znám, která hraje tenis v lodičkách.“

Monika jim věnovala úsměv a odhoupala se zpět ke svému pultíku u vchodu. Max se zadíval do zářící a zarůžovělé tváře svého přítele. Milý starý Charlie. Nepatřil zrovna ke krasavcům. Měl trochu větší nadváhu, chodil nedbale oblečený, vlasy vždy rozcuchané. Ale měl jisté osobní kouzlo, milé hnědé oči a nadmíru nadšení pro dámskou společnost, což byla pro ženy zřejmě neodolatelná kombinace. Dosud se mu však dařilo vyhýbat se stavu manželskému, i když, nutno přiznat, s obtížemi. Max takové štěstí neměl.

Před několika lety se totiž dopustil omylu, když se oženil s Charlieho sestrou Annabelou. Jejich manželství bylo od samého počátku velmi bouřlivé a skončilo špatně, jak se celkem dalo čekat. Annabela utekla s jakýmsi filmovým režisérem do Los Angeles, z čehož Charlie neměl zrovna radost, a v současné době přebývala v dřevěné chatrči za čtyři miliony dolarů na pláži v Malibu. Když ji Charlie viděl naposledy, žila v zajetí příslibů věčného mládí prostřednictvím power jógy a botoxových injekcí. Je prostě nenapravitelná, usoudil Charlie. Vlastně jsem ji nikdy nemohl vystát, řekl Maxovi, lepší život bez ní. A tak jejich přátelství přežilo Maxovo manželství a bylo zřejmě silnější než předtím.

„Tak tedy,“ pravil Charlie a nalil šampaňské, „poslouchej tohle. Zdvojnásobili mi plat, dali mi mercedes a partnerské akcie. A řekli dveře máš otevřené. Takže dneska je to na mě.“ Pozvedl číši k přípitku. „Ať žijí ceny nemovitostí v Londýně a ať se pořád zvyšují.“

„Blahopřeji, Charlie. Nemohli to dát lepšímu darebovi.“ Max se napil a začal pozorovat spirálky bublinek stoupajících ode dna sklenice. Šampaňské, pomyslel si, je nápoj pro spokojené chvíle – nápoj optimistů.

Charlie se na něj zahleděl s hlavou natočenou k rameni. „Říkal jsi, že dnešek nestál za nic. Co se vlastně stalo? Došly firmy, které se dají oškubat?“

Max mu popsal oběd s Amisem, včetně drobného ponížení, když musel vrátit klíče a když našel v kanceláři dva uniformované násilníky u svého psacího stolu. „To jsou ty špatné zprávy. Žádné prémie, bez práce a bez auta. Ale pak mi přišlo tohle.“ Postrčil k němu dopis.

Charlie se na dopis podíval a zavrtěl hlavou. „Tak na tohle, synku, na tohle jsem krátkej. Francouzština se mi už dávno vypařila z hlavy. Budeš mi to muset přeložit.“

„Pamatuješ, když jsme byli ve škole, jak mě vždycky v létě odlifrovali na prázdniny do Francie? Tátův bratr, strýček Henry, měl dům asi tak hodinu od Avignonu – velký starý dům obklopený vinicí, nedaleko takového malého městečka. Hrávali jsme se strýčkem tenis a šachy, večer mě vždycky namazal vinným střikem a zásoboval mě radami do života. Byl to prima chlápek.“ Na chvíli se odmlčel, aby se napil. „Neviděl jsem ho už pěkně dlouho. A teď si to vyčítám, protože před dvěma týdny zemřel.“

Charlie vyrobil několik soustrastných zvuků a dolil Maxovi šampaňské.

„No nic. On se nikdy neoženil a neměl žádné potomky,“ řekl Max a vzal dopis do ruky. „A podle jeho poslední vůle jsem jediný žijící příbuzný. Takže to vypadá, že jsem zdědil všechno, co tam je – dům, dvacet hektarů půdy, vinice, nábytek, prostě všechno.“

„Panebože,“ vypravil ze sebe Charlie. „Dvacet hektarů. To je víc než čtyřicet akrů, že jo? To je skutečně pěkná pozůstalost. Zámek.“

„Pokud mi paměť slouží, není to žádný zámek. Ale velký dům to je. To ano.“

„S vinicí, říkáš?“

„No jasně. Réva je tam všude.“

„Tak fajn,“ řekl Charlie. „Tak tohle je důvod pro něco víc než obyčejně.“ Zvedl ruku a energicky s ní kroužil směrem k vrchnímu, což mělo údajně znamenat, že si přeje vinný lístek. Obrátil se zpět k Maxovi a řekl: „Dobře víš, že jsem si vždycky potrpěl na dobrý hlteček vínka. A teď to myslím vážně. Založím si sklep. Dokonce jsem se zapsal do večerního kurzu ochutnávání vína. Což je velice vzrušující. A, tady jste.“ Dostavil se sklepník a Charlie s ním začal vyjednávat.

„Oslavujeme,“ sdělil mu. „Tadyhle můj přítel právě zdědil zámek a vinici ve Francii, takže bychom si dali něco vhodného, nějaké domácí vínko.“ Pohrozil sklepníkovi prstem. „Mám na mysli domácí z Bordeaux, chápete. Klasické červené. Žádné takové ty novoty ze zámoří.“

Charlie a sklepník se sehnuli nad vinným lístkem a zasvěceně si šuškali. Max se rozhlížel kolem – plno elegantních dam a zámožně vyhlížejících pánů, londýnská smetánka, a všichni mluvili velmi nahlas. Maxovi se náhle zachtělo být někde, kde je klid a ticho. Vybavil si svůj prázdný byt. Tak takový klid a ticho, to zase ne. Pohlédl opět na dopis a přemýšlel, za kolik asi by se ten majetek dal prodat, kdyby ho prodat chtěl. Zřejmě za víc, než potřeboval, aby se dostal z té své šlamastiky. Zvedl číši a v duchu si připil na počest strýčka Henryho.

„Perfektní,“ ozval se Charlie. „To je přesně ono.“

Sklepník našpulil rty, mlčky přikývl a vydal se do sklepa pro láhev.

„Tady,“ řekl Charlie a ukázal prstem na řádek ve vinném lístku. „Léoville-Barton, ročník ’82. Špička. Nic lepšího tu nedostaneme.“

Max pohlédl na místo, kam směřoval prst, a vyděsil se. „To nemyslíš vážně! Tři sta osmdesát liber za láhev?“

„To dneska nic neznamená. Před nedávnem pár chlápků povečeřelo v jedné restauraci v St. James a zešílelo. Byli to mladí finančníci, pokud si dobře pamatuju, a za šest láhví vína zaplatili čtyřiačtyřicet tisíc liber. Určitě jsi o tom četl v novinách.“

Sklepník se vrátil a Charlie zmlkl, aby pozoroval ceremoniál při otevírání láhve. Láhev jim sklepník předložil ke schválení způsobem, jakým představuje pyšný rodič své nadané dítě. Odřízl olověnou čepičku, vyňal dlouhou ušlechtilou zátku, očichal ji a tmavě rubínovou tekutinu dekantoval s perfektně nacvičenou rutinou do karafy. Jen o něco málo víc než jediný doušek nalil do sklenice.

Teď nadešel čas pro Charlieho, aby se předvedl. „Existuje pět kroků,“ řekl a sáhl pro sklenici, „které odlišují umění víno popíjet od obyčejného polykání.“ Sklepník přihlížel s profesionální trpělivostí, za kterou se vždy skrývá naděje na tučné spropitné. „Nejdříve,“ řekl Charlie, „se nachystáš duševně.“ Několik vteřin se k vínu jakoby modlil a teprve pak pozdvihl sklenici ke světlu. „Pak přijde potěcha oka.“ Naklonil sklenici tak, aby byly vidět rozdíly v barevných tónech – tmavá červeň u dna, směrem k hladině bledne a okraje hladiny lehce zbarvené dohněda. „A teď nos.“ Něžně sklenicí zatočil, aby se víno promísilo se vzduchem, ponořil nos do skleničky a hluboce se nadechl. „Ááá,“ vyrazil ze sebe, pomalu se usmál a přivřel oči. „Aáá.“

Max si připadal jako voyer, který pozoruje přísně soukromý akt. Celá ta léta přátelství s Charliem musel obdivovat jeho zápal, se kterým se oddával svým koníčkům, skejtováním ještě ve škole počínaje a provozováním karate během minulého roku konče. A teď to vypadalo, že našel zalíbení ve víně. Max se musel pousmát, když uviděl na Charlieho tváři rozprostírající se výraz nejsladšího potěšení. „Tak co, ujde?“ zeptal se.

Charlie ho ignoroval. „A nyní dojde k potěše úst, jazyka a patra.“ Ucucnul si, tekutinu podržel vpředu v ústech a nasál přes ni vzduch, což vyloudilo zvuky něžného šplouchání. Několik vteřin pohyboval dolní čelistí nahoru a dolů, jako by kousal, načež polkl. „Mmmm,“ zamručel. „A posledním krokem je zhodnocení. Chuťové buňky vysílají signály do mozku. A nesmíme zapomenout, že je tu stále ještě zbytek láhve.“ Pokynul sklepníkovi. „Tak tohle nám přijde k duhu. Nechte víno trošku vydýchat. Ne, tak se to neříká – dejte vínu příležitost k tomu, aby se vzpamatovalo.“

„Jsem přímo ohromen,“ řekl Max. „Napětím jsem skoro nedýchal. Tak tohle vás učí v těch kurzech?“

Charlie přikývl. „To jsou jen základy, ale divil by ses, jak odlišně to takhle chutná – jen uvaž čas, který potřebuješ k tomu, aby ses soustředil na to, co piješ. A dnes se na nás štěstěna usmívá. Když jsem na tebe čekal, prohlédl jsem si jídelní lístek. Mají jehněčí hřbet. Což je přesně to, o co si dobré Bordeaux říká. A na úvod si můžeme dát pár slaných lívanců, ke kterým dopijeme šampaňské. Co ty na to?“

Vystydlé kotletky k obědu s Amisem začaly upadat v zapomnění. „To zní jako ideální strava pro nezaměstnaného.“ Charlie nad tím mávnul rukou. „Všecko bude v pořádku. Vždyť jsi vcelku zámožný dědic. Venkovský šlechtic. Řekni mi víc o tom svém zámečku.“

„O domě, Charlie, je to jen dům.“ Max se odmlčel a pátral v paměti. „Je poměrně starý, byl postaven někdy v osmnáctém století. Tam na jihu se takovým domům říká bastide, což je asi tak o stupínek nebo dva lepší než statek. Veliké místnosti, vysoké stropy, kamenné podlahy a tlusté zdi. Pamatuju si, že uvnitř byl vždycky chládek. Chládek a taky nepořádek. Strýček Henry si na pořádek nikdy moc nepotrpěl. Jedna primová stará paní tam přijížděla jednou týdně na kole a mezi jednotlivými sklenkami vína přemisťovala prach z místa na místo. V poledne už byla úplně tuhá. Za kuchyní byla malá komůrka, kde se z toho během odpoledne prospala.“

Charlie pobaveně přikývl. „Možná, že tam ještě bude. Ale teď mi pověz něco, co zajímá každého realitního agenta. Kolik je tam ložnic, kolik přijímacích salonů, kolik koupelen – doufám, že tam máš to, čemu profesionálně říkáme hygienické příslušenství – a také kolik máš věžiček, cimbuří, štukových stropů, však víš, co myslím.“ Opřel se, aby udělal místo pro číšníka, který jim naservíroval bliny s kaviárem, a dočasně s výslechem skončil, aby se mohli oddat požitku z chutných, dozlatova napečených lívanečků s vrchovatými kopečky lesklých černých kuliček, které se jim v ústech jen rozpouštěly.

„Tak na tohle bych si lehce zvykl,“ prohlásil Max a vytřel talíř do čista. „Myslíš, že by to chutnalo stejně dobře, kdyby se tomu říkalo rybí vajíčka?“

Charlie si otřel rty ubrouskem a dopil šampaňské. „Neochutnáš ani slzu toho výborného vína, dokud z tebe nedostanu dostatek podrobností. Vybav mě podrobnostmi, synku.“

„Vybavit tě podrobnostmi? Ty už zníš jako inzerát v realitním časopise.“ Charlie se ušklíbl a souhlasně přikývl. Max pokračoval. „Už je to dost dávno, co jsem tam byl naposled. Vlastně je to už pár let. Počkej, dobře si pamatuji knihovnu, ve které stál vycpaný medvěd. Jídelnu jsme vlastně nikdy nepoužívali, protože se jedlo v kuchyni. To byla obrovská místnost s klenutým stropem. Pak je v přízemí ještě obývací pokoj a vzadu vinný sklep…“

„Výborně, to je znamenité,“ přerušil ho Charlie. „To je žádoucí prvek.“

„… a ve třetím poschodí je řada podkrovních pokojíků po celé délce domu…“

„Podkroví vynech. To je pro služebnictvo,“ zamumlal Charlie. „Zní to však skvěle. Dost místa pro sluhy a pokojskou.“

„… a myslím, že je tam asi tucet ložnic a dvě nebo tři koupelny. Jo… a tenisový kurt s travnatým povrchem. A venkovní budovy, stodoly a podobně. A dvůr se starou fontánou.“

„Docela si to umím představit. Připadá mi to jako venkovské sídlo. A celkový stav oprav a malování? A prováděli tam v průběhu posledního století nějaké údržby?“

Max zavrtěl hlavou.

„Ne? To se asi starali o jiné nemovitosti. Takže, jak bys mi popsal interiér?“

„Nic moc. Omšelé. Však víš, jak to chodí.“

Byla řada na Charliem, aby zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Maxi, omšelé se neříká. Říká se patina a vyspělý půvab dávných věků.“

„Jasně. Samozřejmě. Tak toho je tam plno.“

Přinesli jim šťavnaté a křehké jehněčí. A nalili jim víno, aby se mu mohli obdivovat a upíjet. Charlie, s nosem ještě stále se vznášejícím nad sklenicí, se obrátil k Maxovi. „Tak co říkáš vínu?“

Max se ještě jednou napil a poválel víno v ústech, tak jak mu to předvedl Charlie. „Je zatraceně dobré. Přímo zatraceně.“

Charlie obrátil oči v sloup. „Tedy synku, to je na nedostatečnou. Takhle se umělecké dílo nehodnotí. Budeš si muset osvojit názvosloví a používat slovník znalců.“ Charlie zvedl ruku, jako by očekával Maxovu odpověď. „Já vím, já vím, vždycky jsi říkal, že v té naší realitní hantýrce používáme spoustu hovadin. Ale věř mi, že ve srovnání s vinaři jsme naprostí začátečníci.“ Zapózoval, sklenici podržel za kulatý podstavec a něžně s ní zatočil. „Poznávám stopy zavadlých tulipánů? Či slyším Beethovenovu hudbu? Ta složitost chutí, v přímo gotické struktuře…“ Když viděl, jak se na to Max tváří, ušklíbl se. „Nikdy v životě jsem nezažil takové kecy, ale oni takhle prostě žvaní.“

Poté Maxovi popsal, jak byl poprvé na schůzce Klubu mladých znalců vína, na kterou ho pozval známý z vinařské branže, jakýsi Billy. Půl tuctu mladých mužů – všichni příznivci vína, ale nikoliv znalci – se shromáždilo v důstojném prostředí jedné staré firmy v londýnské čtvrti St. James’s. Jednalo se o firmu, která se už mnoho let zabývala dovozem vína. A zde, obklopeni plivátky a svícemi, pod portréty starých gentlemanů s licousy, měli za úkol ochutnat vína z několika méně známých vinic z oblasti Bordeaux a porovnat je s jedním či dvěma vzorky slibných nováčků z Austrálie a Kalifornie.

Jejich hostitel Billy byl ve srovnání se svými kolegy z branže ještě poměrně mladý. Do firmy ho vzali, když jeho starší kolegové pochopili, že jejich stejně staří zákazníci kupují méně vína, dost často následkem přirozených okolností (což by někteří lidé klidně nazvali úmrtím). Pověřili proto Billyho, aby našel pro firmu novou klientelu sestávající z mladších, a tedy i žíznivějších duší. Chtěli tyto nové adepty, kteří by měli před sebou dobrých třicet čtyřicet let popíjení, vychovat a udělat z nich, pochopitelně, věrné zákazníky firmy. Charlie se ocitl v první várce, dychtivý, avšak věci neznalý. Billy započal jednání tím, že předvedl základní pravidla ochutnávání. Pozorujte, jak to dělám, a opakujte po mně.

Žáci jej pozorně, i když poněkud udiveně, pozorovali. První krok ochutnávání vína spočíval v tom, že Billy uchopil svou puntíkovanou kravatu, vyrobenou z kvalitního hedvábí značky Jermyn Street, a její konec si zastrčil za opasek. Ostatním poradil, aby učinili totéž.

Pak vzal do ruky skleničku. Nikoliv s nonšalantním rozmachem, ale něžně. Stopku držel mezi palcem, ukazováčkem a prostředníčkem. Žáci se seřadili před ním, kravaty za opaskem, sklenky, dosud prázdné, v pohotovosti a čekali na další pokyny.

Sklenkou zakroužit, nařídil Billy. To se musíte naučit. Víno je třeba provětrat, aby mohlo dýchat. Třída imitovala kroužení jemnými pohyby zápěstí, jak nejlépe dovedla, a protože sklenky byly prázdné, všichni se cítili trošku trapně. Ale to, co je čekalo, bylo ještě horší.

Pozvedali prázdné číše proti plamenům svící a oceňovali imaginární nuance v zabarvení imaginárního vína. Pak k těm prázdným sklenicím čichali a vdechovali imaginární buket. Dali si imaginární doušek a imaginárně ho vyplivli do plivátka, vděční za to, že si zastrčili kravaty, aby se jim nepřipletly do cesty. V tu chvíli už všichni měli chuť spíš na pořádnou sklenku skotské, ale k tomu dojít nemělo.

Konečně jim Billy nalil na ochutnávku první vzorek a přikročil k stadiu číslo dvě výchovného programu pro začátečníky, což byla v podstatě lekce anatomie. Třída musela přijmout fakt, že víno má nos. Víno má tělo, víno má nohy. Víno má roucho, buket, charakter a vůni. A to ještě nebylo vše, alespoň podle Billyho, neboť nestačilo jen ochutnat, ale bylo třeba i popsat, co člověk vlastně ochutnal. A jak tak povinně kroužili, ucucávali a plivali, Billy průběžně vína, která zkoumali, komentoval.

To první, alespoň jak ho Billy popsal, bylo živelné a výborně sestavené, dokonce i trochu tělnaté. Druhé charakterizoval jako železnou pěst v sametové rukavičce. Třetí vylíčil jako mírně roztřepené ve švech, nicméně potenciálně i pitelné. Čtvrté bylo příliš mladé na to, aby bylo tak pozdě večer dosud vzhůru. A tak to šlo dál a dál. A jak se ti nadějní znalci vín propíjeli dalšími láhvemi, popis toho, co ochutnávali, se stával bohatší a výstřednější: lanýže, hyacinty, seno, mokrá kůže, navlhlá vlněná tkanina, lasička, zaječí bříško, starý koberec, archivní ponožky. Objevila se i hudba, i když krátce, když jedno z vín Billy přirovnal k doznívajícím tónům Adagia z Rachmaninovy Symfonie číslo 2. Ke všeobecnému překvapení se však za celý večer nezmínil o hlavní surovině, asi proto, že hrozen, počestný, důležitý a samozřejmě nezbytný to plod vinařovy práce není dostatečně exotická záležitost na to, aby si zasloužila zmínku ve slovníku milovníků vín.

„A tím skončila naše první lekce,“ řekl Charlie. „Pak se to postupně zlepšovalo a já jsem se tam něčemu opravdu naučil.“ Nasadil vážný výraz a zadíval se do nitra svého tmavorudého nápoje. „Vím, že to zní zvláštně, ale…,“ zadumal se a mluvil spíše sám k sobě než na Maxe. „Je to nejelegantnější nápoj světa. Až si vydělám pořádný balík peněz, budu si tohle dávat každý den. Třeba si koupím i vinici.“ Probral se ze svého snění a ušklíbl se na Maxe. „A vidíš, ty už ji máš. Máš štěstí, ty lumpe.“

„Ne na dlouho. Myslím, že ji budu muset prodat.“

Charlie jen zamrkal a pak se snažil, aby budil dojem vážného byznysmena. „Nikdy, ale nikdy se nesmíš unáhlit s prodejem pozemku. Pozemky se už nevyrábí, to bys měl vědět. Pronajmi ho, seď na něm, ale nikdy se ho nezbavuj. Kromě toho, s dvaceti hektary vinic nemůžeš nikdy přijít na mizinu. Naopak.“

Max si vzpomněl na oceán zeleně kolem starého domu. Vždycky byl někde poblíž muž s traktorem. Strýček Henry mu říkal Roussel, ale to snad nemohlo být jeho skutečné jméno. Když někdy přišel dovnitř, vnesl s sebou vůni česneku a motorového oleje. Při podání ruky hřál jako kamínka.

„Nevím, nevím, Charlie. To není zábava pro amatéry.“

Charlie si dal do úst pořádné sousto jehněčího a pak se zhluboka a uváženě napil. „Dnes je to jinak, o tom není pochyb. V kurzu jsem potkal jednoho hocha, který pracuje pro jednoho opravdu velkého dovozce. Vykládal mi děsně zajímavé věci. Pracuje. Vem si třeba to, čemu se ve vinařské hantýrce říká garážová vína. Slyšels o nich někdy?“

Max zavrtěl hlavou.

„Kdyby ses chtěl předvést, tak jim můžeš říkat butiková vína, nebo módní vína. Malé vinice, malá produkce a opravdu nesmírně vysoké ceny. V současné době je nejznámější Le Pin. Pět tisíc liber za bedničku. I víc. To je víno, které budeš pít až za mnoho let. Mezitím ho budeš mít schované vzadu v garáži. Ovšem kdybys byl tím, kdo vlastní hrozny, tak to není tak špatné, že?“ Pohlédl na Maxe, kterému se vidlička s jehněčím zastavila v půli cesty. „A na dvaceti hektarech můžeš pěstovat sakra hodně hroznů.“ Charlie svraštil čelo a upřeně a dlouze se na Maxe zadíval. Byl to pohled, který s úspěchem používal, když svým zákazníkům popisoval nějakou velmi pozoruhodnou nemovitost.

Max začal mít pocit, že ho Charlie postrkuje, a to ne příliš decentně, směrem k nové kariéře mezi keři vinné révy. Jak hladina vína v karafě klesala, začalo mu to být zcela jasné. V jedné chvíli Charlie úplně opustil proud rozumových úvah a začal apelovat na Maxovu skrytou touhu stát se francouzským sedlákem. „Kup si baret!“ křičel na něj. „Zapiš se do autoškoly na traktor! Přestaň si mýt ruce! Budeš to prostě milovat!“

Jedli a pili v družném tichu starých kamarádů, a Charlie tu a tam pohlédl na Maxe, jako by chtěl číst jeho myšlenky. Popravdě, Max sám měl určité potíže vysvětlit si své vlastní myšlenkové pochody. Vždycky se mu líbilo začít něco nového. A pomyšlení na to opustit promočený Londýn, kde vlastně ani neměl práci, a vydat se na teplý a slunečný jih Evropy, se mu docela zamlouvalo. A kromě toho byl zvědavý, jestli jeho vzpomínky z dětství odpovídají skutečnosti. Bude ten starý dům tak velký, jak si pamatoval? Budou pokoje tak silně vonět bylinkami a levandulí? Zní letní odpoledne pořád stejně? A jsou holky z městečka pořád stejně pěkné?

Naneštěstí, v jeho nostalgickém rozpočtu se mu nedostávalo finančních prostředků. „Problém je v tom,“ obrátil se k Charliemu, „že jsem na mizině. Vlastně je to ještě horší. Musím zaplatit nájem, kreditní karty, dluhy a další věci – jsem prostě ztělesněná finanční katastrofa. Jednoduše si to nemůžu dovolit, jen tak si vyjet do Francie. Napřed si musím najít místo. Jednoduché řešení.“

„Napřed si dáme ke zbytku vína kousek sýra, co ty na to? A já ti při tom povím, proč to není tak jednoduché, jak si to maluješ.“ Charlie se naklonil přes stůl a ťukal prstem do ubrusu, aby zdůraznil svoje slova. „Zaprvé, dospěls v životě do okamžiku, kdy jsi báječně volný. Žádné termíny, žádné schůze, žádné závazky…“

„… žádné peníze,“ dodal k tomu Max.

„… prostý detail, ke kterému se hned dostanu. Tohle je pro tebe mezník v životě. Můžeš se rozhodnout vydat se jiným směrem. Máš ale ideální příležitost k úniku. Dobře se podívej, co ti díky strýčkovi Henrymu spadlo do klína. Teď je jen na tobě, co s tím uděláš. Počasí tam dole bude nádherné a výlet ti udělá jen dobře. Zčervenají ti tam líčka.“

„Charlie, nemáš představu…“

„Poslechni mě. V nejhorším se můžeš rozhodnout dům prodat, a když tam už budeš, zadáš to místní realitní kanceláři. Na druhé straně… v nejlepším se tam rozhodneš zůstat a dělat to, co bych nejraději dělal já: vyrábět opravdu dobré vínko. Dovedeš si vůbec představit lepší život? Kouzelné pracovní podmínky, peníze potečou proudem a vína, co se do tebe vejde. Pozemský ráj.“

Charlie, tak jako vždy, když se pro něco nadchnul, přestal uvažovat o praktických problémech. V tomto případě, jak mu Max připomenul, to byl naprostý nedostatek kapitálu. Momentálně si mohl stěží dovolit jízdenku na vlak z Londýna do Brightonu, natož poznávací cestu na jih Francie.

„A k tomu jsem právě směřoval,“ sdělil mu Charlie. Začal prohledávat kapsy saka a vylovil šekovou knížku, kterou bodře hodil na stůl. „Zrovna teď vydělávám tolik, že ani nevím, co s tím. A na cestě je ještě víc. Byt jsem splatil, firma mi dala auto a plachetnice ani závodní koně mě nezajímají.“ Pohodlně se opřel a zazubil se na Maxe.

„A co ženy?“

„Samozřejmě. Ale na ty mi stačí kapesné.“ Z kapsy vyndal plnicí pero a otevřel šekovou knížku. „Považuj to za překlenovací úvěr.“ Nadrápal šek, vytrhl jej z knížky a podal ho Maxovi. „Tak, tady. To by ti mohlo vystačit na měsíc dva, a mezitím si všechno pěkně vyřídíš.“

Max si přečetl, co Charlie napsal, a zamrkal.

„Charlie, to přece nemůžu…“

„Nebuď blbej. Když ten dům prodáš, půjčku mi splatíš. Když si ho necháš, budeme to brát jako druh hypotéky. Podle mě si nemůžeš dovolit to nezkusit. Dostal jsi životní příležitost, synku. Tak co si dopřát skromnou sklenku calvadosu?“

Max ještě protestoval, ale Charlie trval na svém. A následovala jedna sklenka calvadosu za druhou. Jak zaujatě hovořili, ani si nevšimli, že se restaurace vyprázdnila a ztichla. Sklepník, který stál opodál s láhví calvadosu, stěží potlačoval zívnutí a prahnul po cigaretě. Z kuchyně se ozýval smích a číšníci začali ze stolů stahovat ubrusy. Krásná Monika, převlečená do černé kůže a s motoristickou přilbou v ruce, se u nich zastavila, pohladila Charlieho po hlavě a popřála jim dobrou noc.

Max to konečně vzdal, přeložil šek na půl a nemotornými prsty si ho schoval do peněženky. Pak napsal na ubrousek dluhopis na deset tisíc liber, těžkopádně ho podepsal a zastrčil Charliemu do náprsní kapsičky.

Tři

Max stál po ranním běhu pod horkou sprchou a voda mu bušila do alkoholem rozbolavělé hlavy. V duchu si promítal všechno, co se mu v průběhu minulých čtyřiadvaceti hodin přihodilo. Máš ty ale štěstí, ty lumpe, řekl si a oblékl se. A jak šel ulicí Knightsbridge na kávu, přistihl se, že si píská Marseillaisu.

Den byl jako obvykle šedý, ale nepršelo. Usadil se u jednoho ze stolků, které se poslední dobou množily na londýnských chodnících ve snaze imitovat, alespoň v létě, pařížské kavárny. Lidé kolem něho mumlali do mobilních telefonů, probírali se spisy a neustále se dívali na hodinky, aby nepřišli pozdě do práce. Měl skoro provinilý pocit, ale zároveň ho těšilo, že už není jedním z nich. Jediné, co měl dnes v plánu, bylo zkasírovat Charlieho šek, domluvit si schůzku s tím notaire a zamluvit si letenku.

Nejdříve vyřídit notáře. V Anglii bylo půl deváté, tudíž ve Francii půl desáté. Jeho kancelář by už měla být otevřena. Vyndal dopis od Cabinet Auzet, mírně potřísněný calvadosem, a na stole si ho uhladil. Poprvé po několika letech měl absolvovat rozhovor ve francouzštině. No nic, řekl si, je to jako jízda na kole, a to se nezapomíná. Vytočil číslo a opět se uklidňoval. Co se v mládí naučíš, ve stáří jako když najdeš. Přesto zaváhal, když uslyšel plechový, spojením deformovaný ženský hlas, který pronesl neochotné Allo? Francouzi mají ve zvyku nasadit tón oznamující volajícímu, že se ozval ve zcela nevhodnou chvíli.

Hlas patřil sekretářce pana vrchního notáře, Maître, Auzeta. A když jí Max vysvětlil, že je synovec Henryho Skinnera, a tudíž dědic majetku, vytratil se i nádech chladného tónu. Po četných přestávkách kvůli konzultacím s kýmsi, o kom Max soudil, že to asi bude sám Maître, se dohodli na schůzce během zítřejšího odpoledne. Dopil kávu a vydal se hledat cestovní kancelář.

„Air France do Marseille?“ Dívka za pultem se ani neobtěžovala podívat se do počítače. „Bohužel, pane. Air France již z Londýna přímo do Marseille nelétá. Mohla bych to zkusit u British Airways.“

Max si vypěstoval silnou averzi vůči všem leteckým společnostem, poté co mu jedna z nich ztratila zavazadlo. A ještě obvinili jeho, že si jej pořádně neoznačil. Zavazadlo mu vrátili o několik dní později, přejeté, zploštělé, s ještě stále patrnými stopami po pneumatikách. Nedostalo se mu ani omluvy, ani náhrady. Kdyby neměl tak naspěch, jel by do Provence vlakem.

Nakonec stejně zjistil, že všechny přímé lety už byly obsazené, tak se musel spokojit s krátkým letem do Paříže a odtud spojením do Marseille, kam se dostane asi tak v poledne. S letenkou bezpečně uloženou v kapse se stavil v bance a po zbytek dne se věnoval povinnostem, které musel vyřídit pro případ, že by ve Francii zůstal delší dobu.

Večer, sbalený a připravený na cestu, si nalil zbytek vodky a vyhlédl z okna. Všude byla mlha, ve které zmizely poslední stopy západu slunce. Celý den cítil vzrušení a touhu po neznámém, a nyní byly tyto pocity ještě silnější. Zítra uvidí slunce a spát bude v cizí posteli. Možná i ve své cizí posteli, pokud se ovšem nevyskytnou nějaké problémy s převzetím domu. S určitou lehkostí, která byla nejspíš způsobena vidinou nového způsobu života, nahrál na záznamník novou zprávu: „Jsem ve Francii. Vrátím se za šest měsíců. Možná.“

Letiště Heathrow bylo přeplněné a deprimující, jako vždy. V Paříži bylo zataženo. Nebe se projasnilo, teprve když Air France, která zajišťovala kyvadlovou dopravu do Marseille, přeletěla Saint-Etienne. Max se konečně mohl kochat kilometry nebe modrého jak na obrázku. Vyšel z letiště Marignane a namířil si to k půjčovně aut. Přepadlo ho neuvěřitelné vedro. Taxíkáři v košilích s krátkými rukávy, vyzbrojení slunečními brýlemi, se poflakovali ve stínu za svými vozy a nenápadně pozorovali dívky v letních šatech. V lehkém vánku byla cítit nafta. Tohle aroma Maxovi vždycky připomnělo Francii. Díky zářivě jasnému světlu viděl ostře a v přesných obrysech každičkou vrásku na vápencových útesech na obzoru za letištěm. Bylo to světlo umělců. Ve svých londýnských šatech se najednou cítil fádně a připadaly mu těžké.

Cestou k Lubéronu v najatém renaultku pozoroval krajinu, která mu místy připadala nová, ale zároveň i stará známá. Vzpomínal na dobu, kdy ho strýček Henry na začátku letních prázdnin vyzvedával na letišti. Odbočil ze silnice N7 směrem na Rognes a dal se po úzké silnici, která se kroutila mezi borovicovými a dubovými háji. Otevřeným oknem dovnitř proudil teplý vzduch a na rádiu mu Patrick Bruel potichoučku zpíval medovým hlasem Parlez-moi-d’amour.

Myšlenky na amour však musely ustoupit silnějšímu nutkání ulevit si. Sjel ze silnice, zaparkoval vedle ušmudlaného, původně bílého peugeota a vydal se vyhledat soukromí za nedalekými keři. Našel řidiče peugeota, který se tam již z podobného důvodu skryl. Vzájemně na sebe kývli. Dva mužští se stejně závažným posláním.

Po chvilce Max přerušil mlčení. „Hezký den,“ oznámil sousedovi. „Prima sluníčko.“

„C’est normal.“

„Ale ne tam, odkud jsem přijel.“

Soused pokrčil rameny, zapnul si zip, zapálil cigaretu a ještě jednou přikývl. Pak odešel ke svému peugeotu a odjel. Zanechal Maxe v hlubokém rozjímání nad ledabylým přístupem Francouzů k tak důležitým tělesným projevům. Prostě si nedovedl představit, že by se stejná epizoda mohla odehrát na tříproudovém obchvatu anglického města Kingstonu. Tam by se s podobnou situací – pokud by vůbec nastala – vypořádali v atmosféře trapného ticha za doprovodu mnoha kradmých provinilých pohledů přes rameno, neblíží-li se hrozba kolemjedoucího policejního vozidla, následného zatčení a obvinění z nestydatého obnažování se.

Přejel most přes řeku Durance – řekou byla jen v zimě, nyní, na počátku léta, se smrskla do blátivého potůčku – a vjel do département Vaucluse. Přímo před ním se tyčil Lubéron – řada malých, zaoblených kopečků, na kterých vyrůstaly krásné stále zelené zakrslé duby. Bylo to útulné, fotogenické pohoří, často mírně přezíravě popisované coby pěkná kulisa pro umělecké fotografie. Pravda, z dálky to vypadalo roztomile. Ovšem Max si dobře pamatoval z chlapeckých výprav, že svahy byly daleko příkřejší a vyšší, než se na první pohled zdály, a skály vyčnívající mezi doubky byly ostré jako korálové útesy. Zdolávat je nebylo zrovna snadné.

Sjel z hlavní silnice a vydal se směrem na Saint-Pons. Byl zvědavý, jestli se něco změnilo od doby, co tam byl před lety naposledy. Městečko leželo na „špatné“ straně Lubéronu, a proto nepatřilo mezi „módní“ místa jako Gordes, Ménerbes, Bonnieux, Roussillon a Lacoste. Saint-Pons nemělo nárok na označení village perché – osada na bidýlku – protože vyrostlo na planině, a ne na vrcholku kopce. Místní obyvatelé se možná právě díky tomu, že nebydleli vysoko nad mořem, vyznačovali odlišnými sousedskými vztahy. Byli v kraji proslulí jako daleko přátelštější a pohostinnější než mnozí z jejich severních sousedů. Ti trávili většinu života vysedáváním na útesech a ještě před několika staletími trávili mnoho let ve válečném konfliktu proti sobě navzájem.

Půvabnou přírodní bránu do městečka tvořila alej platanů. Tak jako každou jinou platanovou alej v Provenci – pokud jste ochotni věřit pověstem – ji osobně vysadil Napoleon, aby poskytl stín své pochodující armádě. Dějiny vám však neřeknou, kde při tom vzal dostatek času na všechna ta válečná tažení – a samozřejmě také na Josefinu – když se oddával zahradničení v takové míře.

Max zaparkoval auto do stínu a procházkou došel na náměstí. Zůstalo to tam úplně stejné, jak si pamatoval. Café, tabac, radnice a fontána. Jedinou pozoruhodnou změnou byla malá restaurace. Stolečky pod slunečníky byly stále ještě obsazené lidmi, kteří si vychutnávali oběd ve stínu. Co tam vlastně bylo předtím? Zřejmě místní kadeřnictví. Maxovi se vybavily matné vzpomínky na to, jak mu vlasy stříhala korpulentní silně navoněná dáma, jejíž mohutná ňadra, chvíli přitisknutá k jeho uchu, chvíli vystavená v jeho zorném poli, mu podněcovala pubertální představivost.

Z náměstíčka vedly úzké a stinné uličky, široké tak akorát na průjezd jednoho osobního auta. Maxovu pozornost upoutaly vývěsní štíty nad vchody do pekařství a do řeznictví. O kousek dále zpozoroval cedulku, vybledlou a popraskanou od slunce, s šipkou směřující dále do ulice a s nápisem Notaire. Pohlédl na hodinky a uvědomil si, že mu do schůzky zbývá nejméně půl hodiny času. Slunce mu pražilo do týla a on dostal žízeň. Vešel tedy do kavárny, pokynul skupince staříků, kteří na okamžik přestali pleskat kartami, aby si mohli prohlédnout cizince v obleku, a objednal si pastis.

Žena za nálevním pultem ukázala na polici za sebou. „Lequel? Ricard? Casanis? Bardouin? Janot? Pernod?“ Max pokrčil rameny, žena se pousmála nad jeho nerozhodností a vybrala za něj. „Alors, un Ricard.“ Nalila mu nad míru a sklenici postavila na potlučený zinkový plech pultu, hned vedle oroseného džbánu s vodou. Max si přidal do pastisu vodu a šel si sednout ven. Tam se k němu přidal místní pes, který mu klidně položil hlavu na koleno a šilhal vzhůru na Maxe velkýma hnědýma očima, které mu připomínaly Charlieho.

Po prvním doušku kalné tekutiny s příchutí anýzu, trochu ostré, ale občerstvující, mu přišlo na mysl, jak je možné, že tady pastis chutná úplně jinak, než když si ho párkrát dal v Londýně. Musí to být tím vedrem. Jasně. Je to nápoj do teplého počasí. Ale asi záleží i na prostředí. Pastis chutná nejlépe, když ho doprovází ťukání petangových koulí a francouzské hlasy. A ještě lépe by mu chutnalo, kdyby na sobě neměl oblek a ponožky. Vyňal z kapsy dopis od notáře a ještě jednou si ho přečetl. Vybavila se mu Charlieho slova: nový život… sedíš vlastně na zlatém dole… butiková vína jsou novým šlágrem. Pozvedl sklenku a připil si na budoucnost.

Na druhé straně náměstí se z restaurace vynořili poslední hosté, venku se před vedrem přikrčili, nasadili si sluneční brýle a po dobrém obědě se vydali pomalým tempem za svými odpoledními záležitostmi. Jeden z nich, pán s vydatným bříškem, se vydal ulicí nahoru směrem, kde se nacházelo notářství. Možná, že to je sám notář, usoudil Max. Dopil a vstal. Bylo na čase jít dědit.

Kancelář byla až na konci ulice, tam, kde končily budovy a začínaly vinice. Byl to malý domek se stáhnutými žaluziemi a s mosazným štítkem na dveřích. Max stiskl zvonek.

„Oui?“ ozval se nevrle plechový hlas, dávající najevo, že jej zase někdo vyrušuje. Max přešel nevlídný tón, představil se a ve dveřích cvaklo, takže si mohl otevřít a vydat se na setkání s majitelkou onoho hlasu.

Seděla za velkým staromódním psacím stolem plným šanonů. Dáma středního věku s helmou z trvalé, která byla v módě, když Maxova maminka dospívala. Neúspěšně se pokusila o úsměv a mávnutím ruky vybídla Maxe, aby se posadil na jednu ze starých tvrdých židlí v rohu. Maître Auzet tu bude hned, řekla a vrátila se ke svým šanonům.

Max si vzal ze stolku ohmataný a zhruba půl roku starý výtisk Coucou. Tento časopis se nikdy nezpronevěřil redakční politice výběru senzací. Psal výhradně o obvyklých problematických osobnostech: monacké princezně Stephanii, nejnovější hollywoodské legendě, synovi Jean-Paula Belmonda, princovi Williamovi a Johnnym Hallydayovi. Jestli byli v době současné zamilovaní či odmilovaní nehrálo roli – všichni vedli styl života, který fascinoval lidi v čekárnách.

Max se začetl do exkluzivní zpovědi nejslavnějšího brazilského plastického chirurga, když ho vyrušil rozčílený hlas vycházející zpoza zavřených dveří, které, jak předpokládal, vedly do notářovy kanceláře. Náhle se dveře rozletěly, a vynořil se statný muž s velmi opálenou tváří. Zřejmě farmář. Rázně prošel kolem Maxe, na kterého se podíval jen úkosem. Sekretářka ho naprosto ignorovala, ani nevzhlédla od papírů na stole. Tvář toho muže připadala Maxovi poněkud známá, ale nemohl si vzpomenout, kdo by to mohl být. Tak se vrátil k plastickému chirurgovi, který se nedávno vyznamenal tím, že vynalezl novou metodu liftingu pozadí.

O chvilku později se ozvaly na dlaždičkách podpatky Maître Auzeta. „Monsieur Skinner? Těší mě, že vás poznávám. Prosím, pojďte dál.“

Max potřeboval několik vteřin na to, aby se vzpamatoval, vstal a potřásl nabídnutou rukou. Vrchní notář Auzet, navzdory mužnému titulu, byla totiž usměvavá štíhlá mladá dáma s olivovou pletí a s bohatými lesklými vlasy tmavého odstínu henny, které se dají vidět jen ve Francii. Na sobě měla sáčko a sukni ve zcela pařížském stylu, a elegantní nožky jí končily ve stejně elegantních lodičkách s vysokými podpatky.

„Pane Skinnere?“ Překvapení, které Maxovi způsobila, ji zřejmě pobavilo. „Stalo se něco?“

Max zakroutil hlavou a zamumlal cosi v tom smyslu, že ještě nikdy neviděl svého právníka v Anglii, pana Chapmana, v lodičkách s tak vysokými podpatky, a odebral se za ní do vedlejší místnosti. Kancelář slečny Auzetové byla v ostrém protikladu s omšelou a nezařízenou místností, ve které úřadovala sekretářka. Vypadala podobně jako ona: uhlazená a módní, v béžových a hnědých odstínech. Psací stůl byl prázdný až na laptop, zápisník, vázu s pivoňkami a křišťálovou sklenici naplněnou kytičkou plnicích per značky Montblanc.

„Mohl byste, prosím, prokázat svou totožnost?“ Zase se usmála. „Je to jen formalita.“ Max jí podal svůj pas. Notářka si nasadila brýle na čtení a porovnala fotografii v pasu s originálem, který seděl naproti ní. Hleděla střídavě na jedno i druhé a potřásala hlavou. „Fotografie nejsou nikdy příliš lichotivé, že? Zajímalo by mě, proč tomu tak je.“ Vrátila Maxovi pas a otevřela zásuvku. Vyndala z ní tlustý svazek spisů a svazek velkých staromódních klíčů, svázaných dohromady provázkem.

Když se probírala obsahem svazku, četla nahlas různé pasáže z rozličných dokumentů. Max ji poslouchal jen napůl, protože se jeho myšlenky toulaly daleko od právních otázek. Využil toho, že byla skloněná nad spisy, a dobře si ji prohlédl. Hedvábná blůzička v předklonu poodhalila část jejího dekoltu. Všiml si, že má kůži působením středozemního slunce zlatavě snědou. Všiml si krásných vlasů a jemných rukou s lesklými, nenalakovanými nehty. A ihned zpozoroval, že neměla snubní prstýnek. Možná že se na něj štěstěna skutečně začíná usmívat. Začal vymýšlet věrohodný důvod k další schůzce, tentokrát však méně obchodního rázu.

„… a proto si nemusíte dělat starosti s daní z nemovitosti. Ta je splatná až koncem listopadu.“ Zavřela spis a podala ho spolu se svazkem klíčů Maxovi. „Voilà.“

Otevřela zápisník a zkontrolovala si své poznámky.

„Bohužel“ – našpulila rty, jako by chtěla zdůraznit, jak těžký život notáři mají – „dědické záležitosti nejsou nikdy bez komplikací.“ Pohlédla na Maxe přes své úzké brýle a půvabně naklonila hlavu. „Jednu z nich jste určitě viděl vyjít z mé kanceláře, když jste na mne čekal.“

Maxovi se vybavil ten zachmuřený venkovan. „Moc nadšeně nevypadal. Kdo je to?“

„Claude Roussel. Pracoval pro vašeho strýce.“

Max si vzpomněl. Byl to Roussel. O něco starší, tlustší a plešatější, a více poznamenaný počasím a uplynulými lety, ale zcela jasně to byl muž, kterého párkrát v domě potkal. „A co mu přelétlo přes nos?“

Slečna Auzetová letmo pohlédla na svůj tenký zlatý náramek. „To je poněkud komplikovanější a dnes skutečně nemám dost času…“

Max jí skočil do řeči. „Já jsem dostal výborný nápad.“

Pohlédla na něj a napůl se usmála.

„Co zítra zajít na oběd? I notáři obědvají, nebo ne?“

Sundala si brýle. Na chviličku zaváhala a mírně pokrčila jedním ramenem. „To je pravda,“ řekla, „notáři občas obědvají.“

Max vstal a na rozloučenou se náznakem uklonil. „Tak se uvidíme zítra.“ A vydal se ke dveřím.

„Monsieur Skinner.“ Usmála se, tentokrát zeširoka. „Klíče. Nezapomeňte si klíče.“

Max sebral ze stolu svazek klíčů i tlustou složku a cestou ven se zastavil u sekretářky. „Doufám, že vás čeká příjemný večer, madam. Že by šampaňské a tanec?“

Žena vzhlédla od práce a přikývla. „Samozřejmě, pane.“ Dívala se za ním, jak vychází dveřmi ven a při tom si pohvizduje. Stejně reagovala většina mladých mužů, poté co se poprvé setkali se slečnou Auzetovou.

Čtyři

Max vyjel z městečka směrem k domu a v každé zatáčce se mu vybavily nějaké vzpomínky. Příkopy po obou stranách silnice byly stejně hluboké a zarostlé jako tehdy, když ho strýček Henry posílal každé ráno na ojetém kole k pekaři a sliboval mu pět franků, když se vrátí dřív, než croissanty vystydnou. Závodil sám se sebou, takže pumpoval zuřivě nohama. Pokaždé se snažil zlomit svůj vlastní rekord a navíc pak dostal znamenitou odměnu – směl si přidat další pětifrankovku do sbírky, kterou schovával pod postelí ve sklenici od hořčice. Na počátku prázdnin byla sklenice prázdná, ale na konci už byla báječně obtěžkaná a plná až po okraj. To byla Maxova první zkušenost s kýženým pocitem bohatství.

Zpomalil u dvou kamenných sloupů, které už byly věkem odrolené a počasím celé zčernalé. Stály na hranici pozemku a hlídaly vjezd k domu. Do kamene vytesané jméno statku bylo díky lišejníku prorostlém písmeny a vlivu živlů během dvou století sotva čitelné: Le Griffon. Max vjel dovnitř a projížděl kolem řad pečlivě ošetřované révy. Nakonec zaparkoval pod platanem – byl obrovský, zasazený dávno před Napoleonem –, který zastiňoval dlouhou jižní stěnu bastide. Na rozdíl od prostřihávané a spořádané vinice byla zahrada neuvěřitelně zanedbaná. A fasáda domu rovněž. Maxovi připomínala důstojnou starou dámu, které popraskal make-up. Spáry mezi kameny u průčelí domu byly místy vydrolené, okenice už roky nikdo nenatřel, vchodové dveře byly zkroucené a jejich zelený nátěr byl skoro úplně oprýskaný. Na dvorku mezi štěrkem a oblázky bujel plevel, voda v kamenné kašně byla špinavá, jen několik leknínů v ní bojovalo o život. Ve větvích platanu se prali holubi.

Všechno to bylo nějak smutné. A přesto bylo patrné, jaký ten dům kdysi byl a jak snadno by takový mohl být znovu. Max prošel kolem dvou napůl otevřených kůlen připojených k jedné straně domu, kde, jak si dobře pamatoval, strýček Henry parkoval svůj černý otlučený Citroën DS. Ten zmizel a zůstala tam jen neuspořádaná směsice rezavějících zemědělských nástrojů a dva bicykly. Ty byly obstarožní už když je Max viděl poprvé – i když měly červené pneumatiky, které mu tehdy připadaly děsně exotické.

Vrátil se k hlavním dveřím a našel klíč, který padnul do zámku. Několikrát s ním zkusil otočit, a nic. Teprve pak si vzpomněl, že po typicky perverzním francouzském způsobu tam zámky fungují opačně než zámky anglosaské. Zavrtěl hlavou a zatlačil do dveří. Ti Francouzi to cizincům nikdy neusnadní. I ty nejjednodušší věci se tu zdají být komplikované.

Vešel dovnitř a před ním se prostíralo široké kamenné schodiště stoupající vzhůru do přítmí způsobeného zabedněnými okenicemi. V hale byly po stranách dvojkřídlé dveře, které vedly do hlavních pokojů v přízemí, což bylo klasické uspořádání jako v každé bastide. Vešel do prostorné kuchyně a otevřel okenice. Do místnosti proniklo odpolední slunce, v jehož paprscích se vznášela zrnka prachu. Celou jednu stěnu zabíraly masivní litinový sporák a kameninový dřez velikosti vany. Naproti stály prosklené skříně. Veliký dřevěný stůl stál, jako vždy, uprostřed místnosti. Max přejel rukou po povrchu a konečky prstů nahmatal místečko, kam kdysi vyryl svůj monogram. Všechno tu zůstalo při starém.

Vysoké okno obdélníkového tvaru nabízelo výhled na úpatí Lubéronu. Mezi domem a horami se prostíraly další vinice, které, jak Max po chvíli spatřil, neustále objížděla postava na traktoru s postřikovačem. Zrovna rozprašovala modrou mlhu pesticidů na zelené řádky révy. To byl určitě Roussel. A určitě stále ve stejně mizerné náladě, jakou předvedl u notářky. Max se rozhodl, že s první schůzkou počká, až se Roussel uklidní.

Venku na vinici si Roussel, zvyklý jako všichni venkované ihned zmerčit jakoukoliv změnu na obzoru, všiml, že se v domě otevřela okna. Okamžitě našel svůj mobil a zavolal domů své ženě Ludivině.

„Už je tu, ten Angličan. Je tam, v domě. Ne, ještě jsem s ním nemluvil, ale viděl jsem ho u Auzetky v kanceláři. Je mladej.“ Roussel musel na chvíli přestat, aby se zvládl včas otočit a najet do další uzounké uličky mezi vinnými keři. „Jestli je to sympaťák? No, jak to můžu vědět, jestli je sympaťák, nebo ne. S Anglány si nemůžeš bejt nikdy jistá.“ Pohlédl směrem k domu, telefon dal do kapsy a povzdechl si. Ach jo, ti Angláni. Kdy už konečně přestanou s těmi jejich nájezdy na Francii. Uslyšel zavytí a podíval se na keře za sebou. Merde. Jeho psa, který pobíhal za traktorem, zasáhl zbloudilý šplíchanec té chemikálie, takže měl teď bleděmodrou hlavu, což ještě víc zdůraznilo jeho už tak poměrně výstřední vzezření.

Max pokračoval v průzkumu domu. Postupně pootevíral všechny okenice, nakukoval do skříní a zásuvek a v paměti si obnovoval uspořádání místností. Snažil se porovnávat vzpomínky se skutečností – dům byl vlastně větší, než si pamatoval. I Charlie by si musel rozšířit svůj slovník realitního agenta, aby dostatečně zhodnotil nejen šest ložnic, ale i knihovnu, jídelnu, obrovský obývací pokoj, velkou kuchyň, zadní kuchyňku, dvě velké spižírny, umývárnu, převlékárnu – a byl tu někde určitě i sklep, zřejmě na konci domu. Max přecházel po kamenné podlaze do obývacího pokoje a domem se rozléhaly zvuky jeho kroků. Zastavil se před skupinkou fotografií vystavených na obstarožním a prachem pokrytém pianu. Zaujala ho vybledlá černobílá fotografie muže s chlapcem šilhajícími do slunce. Byl to strýček Henry se svým malým synovcem a oba drželi staromódní dřevěné tenisové rakety.

Šel dále, prošel malými dveřmi vedle krbu a vydal se dolů po schodech. Vedly do sklepa. Odemkl další dveře a musel se do nich opřít, aby se otevřely. Jak šmátral po vypínači, ucítil ve tváři proud chladného vzduchu.

Rozsvítila se jediná žárovka bez stínidla a osvítila úzkou účelovou místnost. Na podlaze byl štěrk, strop byl nízký a přihrádky na láhve byly zděné. Ve vzduchu se vznášel pach zatuchlé vlhkosti. Na starobylém smaltovaném teploměru, který visel na jedné stěně, byly vyznačeny teploty od minus patnácti do plus padesáti stupňů Celsia. Po stranách číslic se navíc daly přečíst zajímavé komentáře. Například že padesát stupňů je v Senegalu příjemná teplota, že se při pětatřiceti rojí včely, při minus deseti zamrzají řeky a u minus patnácti byl jen údaj mrazivého roku 1859. Teplota ve sklepě byla dvanáct stupňů a Max si vzpomněl, jak mu strýček Henry vyprávěl, že se teplota ve sklepě mění maximálně o dva stupně nahoru či dolů, bez velkého vlivu venkovního počasí. Vyrovnaná teplota, říkal, je jedním z tajemství zdravého a vyrovnaného vínka.

Max si prohlédl láhve v přihrádkách. Tu a tam se vyskytovaly vzorky místních červených i bílých, pár láhví Cháteauneuf-du-Pape, několik bedniček Rasteau a Cassis, ale většinou tam byla vína vlastní, s modrozlatými vinětami, které strýček Henry sám navrhl. Max si vybral jednu láhev Le Griffon, ročník 1999, a odnesl si ji k převrácenému sudu, který tu sloužil jako sklepní stůl. Na něm byla vývrtka a dost špinavá sklenička. Vytřepal z ní mrtvého škvora a vytřel ji kapesníkem. Pak otevřel láhev, nalil si, prohlédl víno proti světlu a vychutnal si krátký optimistický okamžik, během kterého si už v duchu počítal výnos z prodeje butikového vína.

Čichl si, upil, zakloktal, otřásl se a rychle ten doušek vyplivl. Otřel si zuby a dásně prstem, aby se zbavil tlusté vrstvy taninu, která mu na nich ulpěla. Tohle víno bylo jen o krůček lepší než ocet, určitě by člověku mohlo nadělat puchýře na játrech. Naprosto příšerné.

Možná že si vybral špatnou láhev. Vybral si jinou a probojoval se stejnou procedurou jako s předešlou láhví. Víno bylo nepitelné a dost vzdálené od zlatých dolů, které mu popisoval Charlie. Rozhodl se, že mu zavolá a oznámí mu tu pohromu.

„Jsem ve sklepě a právě jsem ochutnal víno.“

„No a?“

„Mladé, pochopitelně.“

„Pochopitelně. Ale slibné?“

„Možná, ale schází tomu finesa. Potřebuje ukáznit, pevnou ruku, plácnout po zadečku.“ Přestal, tyhle řeči mu prostě nesedly. „Popravdě, Charlie, chutná jako staré ponožky. Ani jsem ho nemohl polknout. Tak hrozné je.“

„Vážně?“ Charlie zněl, jako by ho to víc zajímalo, než poplašilo. „Spíš než chyba hroznů to může být chyba vinaře. To se stává často, víš? Potřebujeme enologa.“

„Koho?“

„Odborníka na víno. Četl jsem o nich. S vínem to umí a jsou mezi nimi úplní kouzelníci. Kombinují vína z různých koutů vinice, dokud nezískají tu správnou, vyváženou chuť. Když vaříš, taky potřebuješ správný recept. Jediný rozdíl je v tom, že místo jídla máš víno. Ti hoši sice nemůžou proměnit břečku v Château Petrus, to je jasný, ale můžou pomoct. Poptej se kolem, tam u vás v okolí jich přece musí být spousta. A co jinak? Jaký je zámek? Nic mi neříkej. Já se tam chci podívat, hned jak se mi podaří na dva dny utrhnout z práce. A sežeň nějaké kočky.“

Max vyšel ze sklepa zamyšlený. Kde má najít kouzelníka na víno? Tuhle profesi asi ve zlatých stránkách nenajde. Možná že by o někom mohla vědět slečna Auzetová. Zeptá se jí, až s ní půjde na oběd.

Při pomyšlení na jídlo se mu ohlásil žaludek. Od chvíle, co mu v letadle předložili gumovou snídani, neměl v ústech. Odnesl si zavazadla do největší ložnice – té s krbem a několika ne příliš dobrými olejomalbami –, kterou původně obýval strýček Henry, převlékl se a vyrazil do městečka na večeři.

V Saint-Pons právě probíhaly přípravy na večerní jídlo. U nálevního pultu postávali muži se zhrublou kůží na tvářích, pokrytí prachem z polí. Hlasitě debatovali a jejich jižní přízvuk Maxovi připadal temný jako kouř z jejich cigaret. Max si objednal Ricarda a našel si místo v rohu. Připadal si mezi ostatními bledý a cizí. Otevřenými dveřmi kavárny bylo vidět, jak venku hrají pétanque. Hráči se pohybovali z jednoho konce hřiště na druhý pomalu, ale hlučně. Večerní slunce dopadalo zešikma na náměstí a zbarvovalo kamenné stěny domů do medově teplého odstínu. Z hracího automatu v kavárně zpíval Charles Aznavour. Maxovi se nechtělo věřit, že ani ne před čtyřiadvaceti hodinami pozoroval z okna svého londýnského bytu šedou oblohu. Tady si připadal jako na jiné planetě. A musel připustit, že tahle byla mnohem příjemnější. Jedinými skvrnami na jinak příjemném prostředí byly neuspokojivá kvalita vína a pichlavá povaha monsieura Roussela.

O pár kilometrů dál zrovna Roussel se svou ženou večeřeli a diskutovali při tom. Madame Rousselová byla dáma pevného charakteru, které se nějakým zázrakem podařilo udržet si nezdolný optimismus i po dlouhých letech manželství s tak zarytým pesimistou.

„… nekouká z toho nic než problémy,“ mínil Roussel. „Změny nikdy nejsou k lepšímu, a navíc je mladej. Ten bude chtít vyorat révu a vinice upravit na golfové hřiště.“

„Přidáš si ještě couscous? Nebo už chceš jen sýr?“

Roussel nastavil talíř na další sběračku kořeněného dušeného masa a pokračoval ve svých chmurných předpovědích

„… nebo z domu udělá jeden z tamtěch hotýlků…“

„Jakých tamtěch?“

„Však víš, takových těch chichi, se starožitným nábytkem a personálem ve vestách. Nebo možná…“

„Eh beh oui! Nebo možná jadernou elektrárnu, to určitě. Clo-Clo, jak můžeš takhle mluvit? Ještěs ho ani nepotkal. Možná že má víc peněz než starý pán, na to, aby se s vinicemi dalo něco udělat. Třeba by nám vinice i prodal.“ Paní Rousselová se naklonila dopředu a utřela manželovi z brady omáčku. „V každém případě, jediná možnost, jak to zjistit, je zajít za ním a popovídat si, non?“

Rousselovo zabručení mohlo znamenat ano i ne, a tak pokračovala.

„Ty víš, že mám pravdu, Clo-Clo. A proboha svatého, netvař se jako kakabus, až tam půjdeš. Jdi tam s úsměvem na tváři. A s flaškou. A když už tam budeš, nezapomeň mu říct o mé sestře.“

Roussel obrátil oči v sloup a natáhl se pro sýr. „Jak by někdo mohl zapomenout na tvoji sestru?“

Max dopil a vyšel z kavárny. Na chvilku se zastavil, aby sledoval hráče petangu. Strýček Henry mu kdysi objasnil, o co jde, co je tir a co point, co je raspaille a co sautée – a bylo zajímavé, jak se mu ty termíny vrátily, aniž by si byl vědom toho, co vlastně znamenají. Jednoho slunného večera mu také na štěrku před domem názorně ukázal, jak zaujmout správný postoj při vrhu. Ovšem nejdůležitější dovedností každého hráče, říkával strýček, je umět se přít a diskutovat. Pokud se totiž hodláte věnovat petangu opravdu důsledně, jsou diskuze životně důležité.

Jeden z hráčů se právě chystal k vrhu. Nohy u sebe, kolena přikrčené, obočí soustředěním zkrabacené. Vypustil svou kouli dlouhým a nezvykle zakřiveným hodem, který odrazil stranou dvě koule soupeřů a skončil na šířku vlasu vzdálen od malé dřevěné kuličky zvané cochonnet, která označovala cíl. Maxovi to připadalo jako nesporné vítězství, ale nic takového: bylo to pouze signálem ke startu vzrušené debaty mezi oběma mužstvy. Vzdálenost mezi košonkem a hozenou koulí bylo třeba změřit s přesností na zlomky milimetru, pak přeměřit a následně zpochybnit, což si, pochopitelně, vyžádalo opětovné přeměření. Zvýšené hlasy doprovázelo krčení rameny a rozhazování rukou v nevíře. Vzhledem k tomu, že se nedalo očekávat, že by souboj v dohledné době pokračoval, nechal je Max uprostřed hádky a přešel přes náměstí do restaurace.

Chez Fanny, s dlaždicemi na podlaze, proutěnými židlemi, papírovými ubrusy a ubrousky a s plakáty starých filmů Marcela Pagnola na stěnách, byla restaurace malá a nepříliš honosná. Ale vlastnila dvě tajné zbraně: starého kuchaře, který se vyučil u l’Ami Louis v Paříži a vařil podle toho, a samotnou Fanny, která poskytovala vše ostatní, co si prostředí žádalo – ten nepostřehnutelný prvek, nepostradatelný pro úspěch a budoucí prosperitu restaurace.

Říká se, že atmosféra se jíst nedá, což je pravda, a že vše, čeho je zapotřebí, je dobré jídlo, což pravda není. Pojíst v restauraci je, či by měla být, přepychová zkušenost. Nikdo se nemůže pohodlně najíst ve zmrzlém, neosobním prostředí, což Fanny velice dobře pochopila. Její zákazníci – nejen rodu mužského – se cítili vítáni. Každému, kdo přišel, dala pusu na líčko, a další dostal, když odcházel. Smála se vtipům zákazníků. Nebyla schopna s někým mluvit bez dotyku – bez položení ruky na ruku, stisknutí ramene či poplácání po tváři. Všeho si všimla, nic nepřehlédla a zdálo se, že má každého ráda.

Samozřejmě, že slyšela o novém majiteli velkého domu. Každý v Saint-Pons, kdo měl alespoň jedno ucho, už o něm slyšel. A to buď od oficiální informační služby městečka, což byla manželka řezníka, nebo od dědků z kavárny. Rychlý pohled do zrcadla, poslední drobné úpravy účesu a výstřihu a vyšla ven.

Max zrovna četl ozdobně zarámované menu přibité na kmen platanu.

„Bonsoir, monsieur.“

Max vzhlédl. „Ahoj. Vlastně, promiňte: Bonsoir, madame.“

„Mademoiselle.“

„Přirozeně. Promiňte.“ Pár vteřin se na sebe dívali a usmívali se. Kdyby je někdo pozoroval, mohl by si myslet, že se oběma líbilo, co viděli. „Jsem tu příliš brzy?“

Ne, ne, pán tu není příliš brzy. Pán prostě přišel před tím, než se to tu naplní. Fanny ho usadila ke stolku na malé terase, přinesla mu sklenku vína a talířek s lesklými černými olivami a na kraji stolu mu nechala jídelní lístek. Lístek byl stručný, ale plný jídel, které měl Max rád. Z předkrmů byly na výběr smažené cuketové řezy, zeleninová paštika nebo játrová paštika. Falešná svíčková na šalotce, pečená treska nebo kuřecí špíz jako hlavní jídlo. Dále sýry a dva naprosto spolehlivé moučníky, jablečný koláč nebo crème brûlée. Takový výběr jídel by možná nezískal hvězdičky od Michelina, zato však přitahoval zákazníky.

Max si vybral, pohodlně se usadil ve své židli a zmocnily se ho pocity uspokojení a příjemné nálady, když pozoroval Fanny, jak se objímá se skupinkou příchozích. Někde v její rodině, pomyslel si, musela být troška severoafrické krve, což by vysvětlovalo kávovou barvu její pokožky, chomáč černých kudrlinek a černé oči. Na sobě měla přiléhavou blůzku bez rukávů, která zdůrazňovala ladnou křivku její šíje i bujné poprsí. Na nohách měla džíny a plážové žabky. Max uvažoval, jestli má nohy tak dlouhé, štíhlé a pěkně tvarované jako zbytek těla.

Zpozorovala, že se na ni dívá, a s úsměvem přišla k jeho stolku. „Tak jste si vybral?“ Sedla si proti němu, nachystala si bloček a tužku a naklonila se vpřed.

Maxovi to působilo určité potíže. Upřeně civěl do lístku, aby před ní nezabloudil očima jinam, a objednal si cukety, steak a džbánek červeného.

Fanny si zapsala objednávku. „Ještě na něco byste měl chuť?“

Max se na ni zadíval, pozvedl obočí a představivost mu začala pracovat.

Pommes frites? Gratin? Salade?“

O něco později, se sklenkou calvadosu a druhým šálkem kávy, si tiše probral průběh prvního dne svého nového života.

Dobrá večeře mu zvedla náladu, ovíval ho vlahý večerní vánek a uklidňoval se, že jeho počáteční zklamání kvalitou vína nic neznamená. To se dá, alespoň podle Charlieho, zvládnout. Pokud šlo o Roussela, bude zapotřebí mírné dávky diplomacie, Max si bude muset počínat obezřetně. Ale všechno ostatní vypadalo velmi slibně. S domem měl velké plány, městečko bylo kouzelné a žily tu dvě nejkrásnější mladé ženy, co za poslední rok potkal. A hlavně začínal mít pocit, že by v Provence mohl být šťastný. Vzpomněl si na další střípek moudrosti strýčka Henryho, který mu vštěpoval jako dospívajícímu mladíkovi: Nikde jinde na světě nebudeš muset dělat tak málo, tolik se z toho radovat a přitom se cítit plně vytížený. Jednoho dne to pochopíš.

Zaplatil a nechal zbytečně vysoké spropitné. Restaurace byla stále ještě plná, ale Fanny si našla čas ho vyprovodit a popřát mu dobrou noc, včetně pusy na obě líčka. Voněla jako sen každého mladého muže.

„A bientôt?“ řekla.

Max se usmál a přikývl. „Ano, brzy. Zkuste to, nepustit mě sem.“

Pět

Sluníčko vniklo oknem do ložnice a Maxe probudilo. Tak skvěle se nevyspal, ani nepamatoval. I když večer nemohl usnout. Byl zvyklý, že ho v Londýně uspávala ukolébavka hluku dopravy z hlavní třídy a do oken mu pronikala tlumená záře velkoměsta. Tady na venkově bylo jednak úplné ticho, a jednak naprostá a hluboká tma. Na to si bude muset teprve zvyknout. Teď ráno, ještě napůl v bezvědomí a zpočátku nejistý, kde to vlastně je, otevřel oči a zíral na bílý strop překlenutý trámy. Na římse u okna umíněně vrkali tři holubi. Vzduch už byl teplý. Podíval se na hodinky a stěží uvěřil, že se probudil tak pozdě. Rozhodl se oslavit své první ráno v Provenci tím, že si zaběhá.

Přestože se s jistými cizími návyky, jako třeba s tenisem, občané Saint-Pons již seznámili, podívaná na muže v plném trysku stále budila jistý zájem. Zejména u mužů, kteří svůj život trávili prací na vinicích. Několik z těch, co ořezávali přerostlé výhonky, se dokonce narovnali a podívali se za Maxem, jak běží kolem. Dobrovolné tělesné cviky v dopoledním vedru považovali za naprosto nesrozumitelnou formu sebetrýznění. Zakroutili nad tím hlavami a pak se sehnuli zpátky ke svým výhonkům.

Maxovi se zdálo, že se mu běží snadněji než kdykoliv předtím v Hyde Parku. Asi je to tím, pomyslel si, že dýchá svěží vzduch, a ne kouř z milionu výfuků. Prodloužil krok a cítil, jak mu pot stéká po hrudi dolů. Po chvíli za sebou zaslechl auto, tak uhnul na travnatý okraj silnice.

Auto zpomalilo a jelo pomalu za ním. Pohlédl přes rameno a uviděl tmavé kudrliny a široký úsměv, který nemohl patřit nikomu jinému než Fanny. Předjela ho, zastavila a otevřela dveře.

„Vy jste ale blázen,“ řekla a přejela obdivným pohledem Maxovy svalnaté nohy. „Pojďte, vezmu vás do městečka. Vypadáte, že byste potřeboval pivo.“

Max poděkoval, ale zavrtěl nesouhlasně hlavou, i když s malým zaváháním. „Tohle je můj způsob, jak vypotit calvados. Vždyť znáte Angličany. Milujeme utrpení.“

Fanny se nad tou národní zvláštností na vteřinku zamyslela, pak pokrčila rameny a odjela. Ve zpětném zrcátku ještě pozorovala, jak se ta běžící postava zmenšuje, dokud se neztratila. Podivní mužští, tihle Angličani. Většina z nich se ve společnosti žen necítila. Pochopitelně to byl výsledek školní výchovy. Jednou jí kdosi vysvětlil, jak to chodí v anglických soukromých školách – všichni kluci pohromadě, studené sprchy a ani jedna sukně v dohledu. A s tímhle pak vykročí do života. Přemýšlela, jestli se Max usadí v domě po strýčkovi, a uvědomila si, že doufá, že ano. Výběr nezadaných mladých mužů v Saint-Pons byl značně omezený.

Na konci pátého kilometru začal Max litovat, že nabídku nepřijal. Připadalo mu, že se veškeré sluneční paprsky soustřeďují na temeno jeho hlavy. A vzduch se ani nepohnul, ani závan vánku, aby se mu ulevilo. Když konečně doběhl zpět k domu, přímo se rozpouštěl. Trenýrky a tričko mu potem zčernaly, a jak stoupal po schodech do koupelny, nohy se mu třásly jako sulc.

Sprcha v domě byla klasickým příkladem francouzské instalatérské práce dvacátého století. Nebylo to nic víc než kohoutek s gumovou pupeční šňůrou. Při sprchování se tento model musel svírat v jedné ruce, zatímco se druhou rukou drželo mýdlo, které bylo třeba aplikovat na různé tělesné partie. Pokud člověk potřeboval obě ruce, aby se pořádně namydlil, musela se sprcha položit na dno vany, kde se okamžitě začala svíjet a stříkat, načež ji bylo třeba odlovit a spláchnout si mýdlo z těla, kousek po kousku. V Londýně se jednoduše postavil pod proud vody, kdežto tady to bylo cvičení, které by dělalo potíže i hadímu muži.

Max opatrně vylezl z vany na mokré dlaždičky a zatímco se holil, nechal na sobě vodu oschnout. Mezi náplastmi a aspirinem ve skříňce nad umyvadlem našel poloprázdnou lahvičku strýčkovy kolínské. Byl to archeologický pozůstatek z tureckých lázní v londýnském Mayfairu, s nálepkou, která mu připadala jako ozdobná starobylá bankovka. Vůně mu evokovala fotografie mužů v hedvábných županech. Poplácal si s ní tvář a učesal se. Pak si začal vybírat, co vhodného by si oblékl na oběd se slečnou Auzetovou.

Navrhla, aby se setkali diskrétně v restauraci vzdálené několik kilometrů od Saint-Pons, aby nedali zlým jazykům z městečka důvod k pomluvám. Maxovi nedělalo potíže restauraci najít, jelikož francouzský venkov bývá obvykle lépe zásobený ukazateli k restauracím než ukazateli směru, a tak na místo dorazil o něco dříve.

Auberge des Grives byla dvoupatrová budova, která vypadala jako železobetonový kryt. Majitel ji téměř zázračně pozvedl jen tím, že u stěny vysadil popínavou vistárii s nádhernými světle fialovými hrozny, a ta se rozrostla po celé délce terasy.

U stolů se již usadily skupinky místních obchodníků a dva až tři obstarožní páry, které začaly diskutovat nad jídelními lístky. Po slečně Auzetové zatím nebylo ani stopy, ale číšník Maxovi sdělil, že pro ni zarezervovali její oblíbený stůl s výhledem na jižní svahy vinic.

Max si objednal kir, který mu naservírovali s talířkem ředkviček a mořskou solí. Spolu s tím donesli i jídelní a vinný lístek, oba vázané v kůži. Vinný lístek obsahoval především poměrně drahé odrůdy a Maxe ani nepřekvapilo, že v něm nenašel víno Le Griffon. Zavolal číšníka.

„Nedávno se mi kdosi zmínil o jednom místním víně zvaném Le Griffon,“ řekl mu.

Na číšníka to neudělalo žádný dojem. „Ah bon?“

„Znáte ho? Dá se pít?“

Číšník se toporně naklonil k Maxovi a snížil hlas. „Mezi námi, monsieur…“ – stiskl si špičku nosu mezi palcem a ukazováčkem – „je to břečka.“ Udělal pauzu, aby si host uvědomil hloubku jeho názoru. „Dovolíte, abych vám navrhl něco vhodnějšího? Jak vím, slečna Auzetová má v létě ráda růžové La Figuière z oblasti Var, světlé a suché.“

„Výborný nápad,“ řekl na to Max. „Právě to jsem měl na jazyku.“

Příchod notářky vyvolal uctivé poklony. Číšník ji uvedl ke stolu a dokonce ji i opatrně usadil. Měla na sobě další ze svých oficiálních kostýmků, tentokrát černý a střízlivého střihu. Přinesla si s sebou útlou aktovku. Bylo jasné, že se z oběda má vyklubat čistě obchodní jednání.

„Bonjour, monsieur Skinner…“

Max jí podal ruku. „Max, pokud bych vás o to mohl prosit. A pokud jde o mou maličkost, dělá mi problémy říkat vám maître. Navozuje mi to představy starého pána s bílou parukou a falešnými zuby.“

Usmála se, vzala si z talířku ředkvičku a namočila ji do soli. „Nathalie,“ řekla, „a zuby mám zatím vlastní.“ Kousla do ředkvičky a špičkou růžového jazýčku si ze rtu olízla zrnko soli. „Tak povídejte. Je v domě všechno v pořádku? A než na to zapomenu…“ Otevřela aktovku a vyndala z ní složku. „Je tu pár účtů – za práci elektrikářovi, pojistka a čtvrtletní účet od Cave Coopérative.“ Posunula složku přes stůl. „Voilà. To je všechno. Žádná nepříjemná překvapení, slibuji.“

Dříve, než se Max zmohl na odpověď, přišel číšník s vínem a kbelíkem ledu. Nalil jim první skleničku, objednali si lehké jídlo – salát a pečenou rybu na víně – a vyměnili si několik zdvořilůstek. Teprve pak začala Nathalie Maxovi objasňovat záležitost s Rousselem a vinicí.

Vysvětlila mu, že v Provenci, tak jako ve většině vinařských oblastí, existuje dohoda zvaná métayage. Roussel a Maxův strýc tuhle dohodu uzavřeli před mnoha lety, což v praxi znamenalo, že Roussel pracoval na vinici, strýček Henry platil za údržbu a o víno se dělili. Když strýček Henry zemřel, změna majitele začala Rousselovi dělat starosti. Rád by totiž v dohodě pokračoval a bojí se, že Max bude chtít dohodu zrušit.

Max se Nathalie zeptal, jestli by to bylo technicky možné. Musela připustit, že ano. Ale upozornila ho, že by nemuselo být úplně snadné, a možná by bylo i právně komplikované, dohodu měnit. Hned mu, jako všichni právníci, citovala precedent – dokonce precedent místní. Majitelé nedaleké vinice spolupracovali zhruba dvě stě let s jednou rodinou sedláků. Před několika generacemi se o čemsi nedohodli a majitelé se rozhodli dohodu vypovědět. Sedláci se bránili. Po dlouhém a nepříjemném sporu sedláci vyhráli právo dále na pozemku pracovat, což dodnes dělají. Obě rodiny však spolu od roku 1923 nemluví.

Max spolkl sousto ryby a potřásl hlavou. „Neuvěřitelné. A je to pravda?“

„Je. Takových historek jsou tu stovky. Sváry o půdu a vodu, dokonce uvnitř rodin. Bratři proti bratrům, otcové proti synům. Ta ryba je ale dobrá, že?“

„Výborná. Ale povězte mi něco. Včera večer jsem ochutnal v domě víno – Le Griffon. Není pitelné. A ten váš kamarád, zdejší číšník, si myslí, že je hrozné.“ Pokud však od Nathalie očekával soustrast, mýlil se.

Jen pokrčila rameny. „Škoda. Ale tady není Médoc.“

„Ale jestli je to víno tak špatné, tak se nedá prodat, ne?“

„Já jsem notářka. Co já vím o prodeji vína?“

Určitě víc než já, pomyslel si Max. „Co bych opravdu rád věděl je: jestli je to víno tak bídné, jak se zdá, proč ho Roussel tolik chce?“

Nathalie vytřela omáčku z talíře kouskem chleba. „Je to zvyk. Je to něco, co dělal posledních dvacet let a dělá mu to dobře.“ Naklonila se k němu. „Budete muset pochopit, že lidé tady nemají rádi změny. Změny je znepokojují.“

Max zvedl ruce, jako by se vzdával. „Fajn. Jestli chce na vinici dál pracovat, v zásadě proti tomu nic nemám. Ale přál bych si jako výsledek nějaké slušné víno. Což je, doufám, rozumný požadavek. Nebo ne?“ Na chvíli se odmlčel a snažil se vzpomenout si na termín, který použil Charlie. „Popravdě řečeno, chci, aby se někdo přišel na vinici podívat a poradil mi. Oenologiste.“

Sotva slovo vypustil z úst, už mu Nathalie hrozila prstem, což je gesto, které si Francouzi nemohou odpustit, když opravují cizince, který se dopustil vážného zločinu proti jejich mateřštině. „Oenologue.“

„Přesně tak. Prostě doktora přes víno. Musí jich tu určitě být houfy.“

Nastalo krátké ticho, během kterého Nathalie zírala do sklenky a na čele se jí udělal náznak vrásky. „Nevím,“ řekla konečně. „Roussel by to mohl cítit… jak bych to řekla… jako hrozbu… nedůvěru. Určitě je stejný jako všichni ostatní tady. Nesnáší, když se do věci vměšuje někdo zvenčí. Je to opravdu citlivá záležitost. Je tomu tak vždycky, když se jedná o víno.“

Max jen pokrčil rameny. „Podívejte se, jestli se nám podaří vylepšit kvalitu vína na prodej, bude z toho mít stejný užitek jako já. Na to nemusí být génius, aby to pochopil. Co může ztratit? Nic. Navíc jsem se už rozhodl. Udělám to.“

Nathalii spasil před nutností okamžité odpovědi číšník. Přišel odnést prázdné talíře a vychválit nabídku sýrů, především kozí sýr jménem Banon, který, jak je informoval, zatímco si pusinkoval konečky prstů, právě získal status Appelation Controlée. Vyrušení Nathalii zřejmě pomohlo k tomu, aby se rozhodla. „Bon,“ řekla. „Pokud to opravdu chcete udělat, mohla bych se pozeptat u několika známých. Snad by mi pomohli najít někoho, kdo by vám poradil, aniž by při tom urazil Roussela.“

„Jste zlatíčko.“ Max se pohodlně opřel a cítil, že právě vyhrál malou bitvu. „A nemohla byste mi pomoci ještě s něčím? Jen s takovým malým problémem.“

Vráska na čele zmizela a Nathalie se usmívala. „To záleží na tom s čím.“

„V podkroví jsem objevil nějaký nábytek. Starší, ale jeden nebo dva kousky by mohlo stát za to prodat. A určitá hotovost by se mi hodila, jsou tu účty. Nevěděla byste náhodou o nějakém počestném obchodníkovi se starožitnostmi?“

Nathalie se poprvé za celý oběd rozesmála.

„Samozřejmě. A na Ježíška také věřím.“

„Myslel jsem si to,“ řekl Max. „Typově na to vypadáte.“ Dolil jim zbytek vína. „Takže to jsou většinou podvodníci?“

Místo odpovědi Nathalie opovržlivě našpulila rty. „Měl byste si v neděli zajet do Isle-sur-Sorgue,“ řekla. „Tam najdete tolik dealerů jako nikde jinde, tedy s výjimkou Paříže. Prohlédněte si je a uvidíte, jestli se vám některý bude zamlouvat.“ Nato se Max zhluboka nadechl a na tváři nasadil bezradný výraz. Nathalii to překvapilo. „Je to pro vás problém?“

„Je,“ řekl Max, „podívejte se na mne. Naivní, bezelstný a důvěřivý. Cizinec, sám v neznámé zemi. Ti hoši ze mne během pěti minut stáhnou i košili. Prostě se tam nemůžu vydat bez místní ochrany, bez někoho, kdo se vyzná.“

Nathalie přikývla hlavou, jako by netušila, co bude následovat. „A máte někoho na mysli?“

„To je můj další problém. Kromě vás tu nikoho neznám.“

„A co tedy hodláte udělat?“

„Doufám, že mé osobní kouzlo a slib dobrého oběda vás přesvědčí, abyste tam zajela se mnou. Notáři v neděli nepracují, ne?“

Nathalie to s úsměvem potvrdila. „Notáři v neděli nepracují.

A notáři dokonce občas obědvají. V mnoha aspektech se notáři podobají ostatním lidem. Nebo jste si toho nevšiml?“

Max zamrkal. „Tak já to zkusím ještě jednou. Uděláte ze mě toho nejšťastnějšího muže v Provenci, když se mnou v neděli na ten výlet pojedete. Totiž, pokud už nemáte v plánu něco jiného.“

Nathalie si nasadila sluneční brýle na znamení, že je oběd u konce a že nadešel čas k odchodu. „Čirou náhodou,“ řekla, „nic jiného nemám.“

Na cestě domů se Max dvakrát přistihl, že usíná za volantem. Silnice před ním se vedrem tetelila, uvnitř auta muselo být přes třicet stupňů, a když konečně dojel k domu, víno, které vypil, mu našeptávalo, aby se odebral nahoru a na okamžik si zdřímnul.

Jeho instinktivní reakcí bylo odolat pokušení, protože měl v paměti často opakovaná slova pana Farnela, který ho ve škole učil dějepis. Siesta, podle pana Farnela, byla jedním z oněch nebezpečných a požitkářských návyků, typických pro cizince, které lidstvu ubíraly pevnou vůli a přispěly k pádu starých civilizací. Což pomohlo Britům, kteří po obědě nikdy nespali, aby se prodrali do popředí a vytvořili britské impérium.

Vnitřek domu však poskytoval vítaný chládek a dlouhé nepřetržité serenády cvrčků zněly jako balzám na duši. Max zašel do knihovny a z polic si vybral jednu knihu. Raději si bude půl hodinky číst a pak se dá venku do práce. Usadil se v jedné ze starých kožených lenošek a otevřel knihu, ohmataný výtisk autora R. I. Robsona s názvem Cesty po Provenci, poprvé vydaný roku 1926. Už na první straně Maxe zaujalo, že Provence byla napadena „krutými nájezdníky“. Bohužel, i přes tento slibný začátek se Max nepropracoval ke stránce číslo dvě.

Probudily ho zvuky, které mu zprvu připadaly jako burácení hromu. Pak si ale uvědomil, že se zřejmě někdo snaží vyrazit domovní dveře. Zatřepal hlavou, aby se rychle probudil, a běžel otevřít. Spatřil tam muže se zarudlou tváří, který na něj civěl s neskrývanou zvědavostí, a psa s bleděmodrou hlavou.

Šest

Stáli ve dveřích a pár vteřin si jeden druhého zkoumavě prohlíželi. Byl to Roussel, kdo jako první nasadil na tváři úsměv, který si od rána pečlivě nacvičoval, a napřáhl k Maxovi zavalitou tlapu.

„Roussel, Claude.“

„Skinner, Max.“

Roussel ukázal bradou směrem k zemi. „Můj pes, Tonto.“

„Aha, Roussel a Tonto.“ Max se sehnul a poplácal Tonta po hlavě, následkem čehož se zvedl bleděmodrý obláček prachu. „To je takhle zbarvený odjakživa? Velmi neobvyklé. Modrého teriéra jsem ještě nikdy neviděl.“

„Postřikoval jsem vinici a najednou se změnil vítr…“ vyprávěl Roussel omluvným tónem. Mezitím Tonto proklouzl kolem Maxe do kuchyně.

„Prosím, pojďte dál,“ řekl Max. Roussel si sundal čepici a následoval Maxe dovnitř.

Do kuchyně vešli právě v okamžiku, kdy Tonto, po způsobu malých, ale sebejistých pejsků, pokřtil nohu od stolu. Roussel na něj zařval, hluboce se omluvil a dodal: „To je známka toho, že se mu líbíte.“

Max položil na loužičku staré noviny. „A co dělá, když se mu někdo nelíbí?“

Úsměv na Rousselově tváři lehce ochabl. „Oho!“ řekl. „Le sens de l’humour anglais. Můj krejčí je bohatej, eh?“

Max nikdy tuhle zvláštní větu nepochopil, i když se ve francouzštině stala okřídleným rčením a i když si všichni Francouzi myslí, že je to komické. Tak se povinně usmál. Kromě toho se mu Roussel zdál docela milý, a zcela evidentně se snažil být příjemný.

A také nápomocný. „Co se vodovodního potrubí týče,“ řekl Roussel, Jsou tu s ním občas problémy. Hlavně když klesne hladina ve studni. Pumpa je stará a musí se občas popostrčit. Pak je tu ta histoire se septikem, kterej má svý vrtochy, nejvíc, když fouká mistral.“ Sklonil hlavu a zíral na Maxe zpoza změti svého přerostlého a sluncem vybledlého obočí. Při tom si prstem poklepával na stranu nosu. Ta histoire zřejmě příliš nevoněla.

„Tyhle záležitosti jsem obstarával pro vašeho strýce Skinnera, hlavně poslední dobou, když už tak dobře neviděl.“ Roussel nasadil zbožný výraz, a když se zmínil o strýčkovi jménem, pokřižoval se. „Pravej džentlmen. Byli jsme si hrozně blízký, víte. Skoro jako otec a syn.“

„Jsem rád, že jste byl po ruce a staral se o něj,“ řekl Max a setřásal při tom ze své nohy Tonta, který mu ji svíral v milostném objetí.

„Beh oui. Skoro jako otec a syn.“ Roussel se vynořil ze vzpomínek, sehnul se nad stolem a přejel povrch prstem. Výsledek ho viditelně překvapil, jako by prach ve starém domě, o který se nikdo patřičně nestaral, byla nějaká vzácnost. „Putain“ prohlásil. „Podívejte se na to. Tenhle dům potřebuje pořádnou femme de ménage a jarní úklid.“

Předložil uprášený prst k nahlédnutí a druhou dlaň si dal na čelo. „No jasně! Madame Passepartoutová, sestra mý ženy.“ Plácl dlaní na stůl, čímž zvířil ještě více prachu.

Max i Tonto se na něj oba dívali s hlavou na stranu.

„Ta je jako tornádo. V celým domě jí neunikne ani zrnko prachu, a pokud jde o práci, je to maniaque. Jak vidí špínu, tak ji musí zničit. Tak, tak.“

„Zní to přímo jako odpověď na modlitby mladých mužů. Ovšem předpokládám, že…“

„… mais non! Zrovinka má volno. Předpokládám, že může nastoupit hned zítra.“ A ani o vteřinku později, pokud mě se týká, pomyslel si Roussel. Měl svou švagrovou docela rád, ale když neměla co dělat, tak šla Rousselovi na nervy. Byla pořád u nich, a co před ní neuteklo, vyleštila nebo vycídila. Navíc jim neustále přestavovala nábytek a drhla podlahy. Měl pořád pocit, že co nevidět začne utírat prach na něm samém.

Maxovi bylo hned jasné, že pokud bude chtít udržet s Rousselem přátelské vztahy, nemůže paní Passepartoutovou odmítnout. Takže na to přistoupil. „To by bylo výborné. Přesně ji potřebuji.“

Roussel se rozzářil jako muž, kterému se podařilo úspěšně uzavřít komplikované jednání. Jeho žena i švagrová budou šťastné. „Musíme oslavit, že jsme se setkali,“ prohlásil a vydal se směrem ven. „Počkejte tu na mě.“

Tonto se opět začal věnovat milostným hrátkám s Maxovou nohou. Co je to s těmi malými psíky? Co je nutí obtěžovat lidské nohy? Existuje zde nějaká spojitost, jakkoliv vzdálená a nepravděpodobná, s tím, že malí muži dávají přednost velkým ženám? Nebo je problém v tom, že Tonto nikdy předtím neměl možnost projevit přízeň mladé anglické noze? Max ho podruhé setřásl a dal mu špičku bagety, aby odpoutal jeho pozornost.

Když se Roussel vrátil, měl v ruce láhev, kterou Maxovi obřadně předal. „Marc de Provence“ řekl. „Vlastní výrobek.“

Láhev byla bez viněty a obsahovala světle hnědou tekutinu hustého a olejnatého vzezření. Max doufal, že se obsah dopravou nezkazil. Nalil dvě skleničky a ťukli si.

Po prvním explozivním doušku si utřel slzy a vzpomněl si na stejně ohavně chutnající víno ve sklepě. „Povězte mi,“ zeptal se Roussela, „co si myslíte o tom našem víně, Le Griffon?“

Roussel si hřbetem ruky utřel rty, aby mu náhodou kapky marcu nenadělaly puchýře. „To je smutná historie,“ odpověděl. „Musím přiznat, že naše víno je trochu naivní, s mírně ostrým okrajem.“ Odmlčel se, potřásl hlavou a usmál se. „Ne, musím k vám bejt upřímnej, je to horší. Nevychovaný lidi říkaj, že to chutná jako šťáva z ponožek. Ať je to jak chce, není nic moc.“ Upil marcu a povzdychl si. „Ne že bych se o vinici nestaral. Podívejte se na révu. Plevel nenajdete. Oidium – znáte to, plíseň – taky ne. Starám se o ty keře, jako kdyby to byly moje vlastní děti. Nedostatek péče není ten problém.“ Zvedl ruku a promnul bříško palce s ukazováčkem. „Je to nedostatkem peněz. Většina keřů je stará a unavená. Měly se vykopat už před několika lety a vysadit nový, ale váš strýc Skinner na to neměl. A ejhle, trpí tím víno.“ Civěl do sklenice a potřásal hlavou. „Zázraky dělat neumím. Omeletu bez vajíček neusmažíš.“

Max překonal mírné překvapení z řečnického spojení omelety a vinice, a stočil debatu zpátky k hroznům. „Takže vás určitě potěší, když vám řeknu, že mám v úmyslu pozvat sem někoho, kdo by se podíval na vinici, na hrozny, na všechno. Nějakého enologa.“

Zamyšlený Roussel jako by dostal elektrický šok. „Na co?“ vyrazil ze sebe.

Max udělal rukama několik uklidňujících pohybů, jako by před sebou hladil vzduch. „Moment, tím jsem vás nechtěl nějak kritizovat, to vůbec ne. Vím, že děláte všechno, co je možné. Ale kdybychom získali profesionální radu ohledně zlepšení kvality vína, určitě bych byl schopen získat investice, kterými bychom vše zaplatili. Pak budeme moci vyrábět lepší víno, což by prospělo nám oběma. To dává smysl, ne?“

Z výrazu Rousselovy tváře bylo zřejmé, že ho docela nepřesvědčil. Místo toho se natáhl, aby si nalil další skleničku marcu.

„Mluvil jsem o tom se slečnou Auzetovou. Přišlo jí to jako výborný nápad,“ pokračoval Max. „A navíc nám pomůže někoho najít. Řekla mi, že má známé ve vinařské branži.“

Vypadalo to, že tohle Roussela upokojilo. Znovu se napil marcu, aby uhasil plamínek vzrušení, a zamručel jako boxer, který obdržel pravačku do žaludku. „Možná, že to není tak špatnej nápad. Prostě jste mě s tím překvapil, c’est tout.“ Se svou tváří barvy zašlého okru a na čele s bílým pruhem, normálně schovaným pod čepicí, pohlédl na Maxe. „Takže si vinice chcete nechat. To je dobře. A umíte vařit?“

Max zavrtěl hlavou. „Slaninu s vejci, klasickou anglickou snídani. To je asi tak všechno.“

„Tak to k nám musíte přijít příští týden na večeři. Žena se chystá vařit civet z kančího masa. To je ragú uvařený tak, jak se patří – s krví a červeným vínem. Ne tak, jak se vaří v Anglii.“ Ušklíbl se a nasadil si čepici. „Víte, co se tu říká? Že v Anglii zamordují maso dvakrát. Jednou, když ho střelí, a podruhé, když ho vaří. Drôle, n’est-ce pas?“

„Jo, opravdu směšné,“ odvětil Max. „Skoro tak směšné, jako že můj krejčí je bohatý.“

S tím se Roussel rozloučil. Ještě když ho Max vyprovázel ke dveřím, otřásala se mu ramena smíchem. Oba cítili, že se schůzka neočekávaně vydařila a že by spolu mohli vycházet.

Roussel počkal, dokud nebyl dostatečně daleko od domu, aby si vyndal mobil. „Říká, že si přivede enologa, někoho, koho mu najdete vy. Je to pravda?“

Nathalie Auzetová pohlédla na hodinky a prsty bubnovala do psacího stolu. Zrovna dnes chtěla odejít z kanceláře dříve, a teď aby Roussela uklidňovala. „Je to pravda. Ale nemusíte se tím znepokojovat. Vy jste v úplném bezpečí. Nechce se vás zbavit.“

„No, nevím, nevím. Nemyslíte, že…“ Skočila mu do řeči. „Roussele, věřte mi. Najdu někoho, kdo s námi sympatizuje.“

„Jen jestli jste si tím jistá.“

„Úplně. A musím běžet.“

Telefon ztichl. Roussel se na něj podíval a pokrčil rameny. Doufal, že ona ví, co dělá.

Max vypláchl sklenice od marcu a ostrý čpavý pach mu připomenul ostrou a čpavou příchuť nápoje. Tohle se celý večer rozhodně pít nedalo. Napřed si řekl, že zbytek vylije do výlevky, ale pak se rozhodl, že to schová pro Roussela. Však zase přijde. I když ho zatím moc neznal, Maxovi se docela líbil, což bylo dobře. Ve městě člověk nazývá sousedy lidi, se kterými občas jede výtahem. Na venkově mohou zpříjemnit či znepříjemnit každičký den, a tak je lepší s nimi vycházet v dobrém.

Myšlenky se mu zatoulaly k paní Passepartoutové, která měla přijít ráno. Prošel všemi pokoji a rozhodoval se, kde by vlastně měla začít. Nebo byla stejně nedůtklivá ohledně úklidu jako Roussel ohledně vína? Možná bude diplomatičtější nechat ji, ať si to udělá po svém. Upřímně řečeno, na výběr tam toho měla dost a dost. Zastavil se u klavíru pokrytého úctyhodnou vrstvou prachu a mrtvého hmyzu. Obzvlášť fotografie ve stříbrném rámečku, na které byl společně se strýčkem Henrym sám Max, vypadala nejvíc zašlá a umazaná. Když ji Max zvedl, aby se na ni podíval zblízka, vetchý čtverec sametu na zadní straně rámečku odpadl a zůstal mu v ruce. Pod ním se objevila ještě jedná fotografie. Zřejmě odhalil skrytou kapitolu ze života strýčka Henryho.

Na téhle fotografii pózoval také strýček Henry, tentokrát však o dost mladší. Stál vedle nějakého auta a ruku měl kolem ramen velice půvabné blondýnky. Bok po boku se oba zeširoka usmívali. Žena měla jednu ruku položenou na strýčkově hrudi, což bývá majetnické gesto, i když v tomto případě to vypadalo velmi nonšalantně. O intimnosti jejich vztahu nemohlo být pochyb.

Max zkoušel fotografii zkoumat zblízka. Podle šatů odhadoval, že bylo zrovna léto. Ale podle automobilu se zdálo, že to nebylo ve Francii. Vzal si fotografii k oknu, kde bylo lépe vidět, a tak spatřil i jisté detaily. Záblesk snubního prstenu na ruce ženy, značka Chevroletu na chladiči auta a rozmazaná, ale přesto čitelná poznávací značka Kalifornie. Co dělal strýček Henry v Kalifornii s blondýnou? Ten starý proutník.

Sedm

Nadešlo další slunečné ráno spolu s dalším proběhnutím a další příležitostí ke klouzavé akrobacii ve sprše. Max si navlékl kraťasy a tričko a doufal, že chléb od včerejška bude stále ještě k jídlu. Vtom zaslechl, jak před domem zastavilo auto a třikrát zatroubilo.

Seběhl dolů a jen co otevřel dveře, zahlédl, jak z kufru obstarožního, ale naleštěného Renaultu 5 vyčuhuje objemné pozadí a pod ním pár statných nohou, oblečených do velmi pestrých barev. Jejich majitelka se vysoukala ven, narovnala se a v náručí třímala vysavač a kbelík, které položila na zem vedle sbírky mopů, smetáků a čistících prostředků. Dostavila se paní Passepartoutová.

„Doufám, že vás neruším?“ zeptala se a při tom Maxovi pumpovala předloktím tak silně, jako by zkoušela, jestli se dá oddělit od zbytku těla. „Ale chtěla jsem tu být dřív, než si začnete dělat snídani.“ Potopila se zpět do autíčka a vynořila se s papírovým sáčkem. „Voilà. Ještě jsou teplé.“

Max jí poděkoval a stál tam s náručí loupáčků, zatímco mu paní Passepartoutová podávala nejnovější zprávy o stavu francouzského chleba (není to, co bývalo) a o morálních problémech pekařovic dcery (není tím, čím by měla být). Zcela evidentně neočekávala žádnou odpověď, takže když jí Max pomáhal odnést veškeré náčiní do kuchyně, měl čas pořádně si prostudovat tuto novou rozměrnou součást svého života a domácnosti.

Odhadl, že jí bude něco po padesátce, ale přes svůj věk a mohutnou postavu se dosud nerozhodla odložit mladistvé oblečení. Styl módního domu Passepartout byl přiléhavý a pestrý, dnes reprezentovaný oranžovým tílkem a na maximum napnutými tyrkysovými legínami, které plynule přecházely v běloskvoucí tenisky na překvapivě malých nožkách. Černé vlasy měla ostříhané nakrátko skoro jako muž a tmavýma bystrýma očima se pátravě rozhlížela po kuchyni.

Uslyšel hluboký nádech a pak „Ho la la! Mais c’est un bordel! Starý chlap, který žil sám. To se vždycky pozná.“ Stála tam s rukama na bocích a se rty zděšením semknutými. „Takhle takový pěkný mladý muž jako vy žít nemůže. Všude prach, určitě i myši, a nejspíš i škorpioni. Quelle horreur!“ Natočila vodu do konvice, postavila na kávu, vyndala z příborníku šálek a podšálek, s podezřením si je prohlédla a pro jistotu umyla ve dřezu. Pak utřela stůl od prachu mokrým hadrem a při tom nevěřícně kroutila hlavou a mlaskala jazykem. Konečně vyzvala Maxe, aby si sedl.

Podávala se snídaně, novinka, která Maxe velice potěšila. A zatímco pojídal své loupáčky a pil kávu, paní Passepartoutová bez přestání mluvila svou jižní francouzštinou. Řekla mu, že ona vše zařídí. Levandulovou esencí počínaje (nejlepší obrana proti škorpionům) a leštidlem na nábytek a toaletním papírem konče – monsieur Max nepochybně dává přednost uhlazenému stylu bílého papíru před tím obyčejným růžovým. A jak tak brebentila, nachystala se k útoku na sporák, který, podle jejího profesionálního mínění, nikdo nečistil už od Revoluce.

„Bon,“ řekla konečně a natáhla si gumové rukavice ladící s jejími legínami. „V poledne uvidíte ten rozdíl. A teď mě tu nechte. Kolem vás uklízet nemůžu. Allez!“

Max si připadal jako zpátky ve škole pod dohledem sice dobromyslné, avšak dominantní učitelky, ale ochotně udělal, co mu nařídila. Instinkt mu napověděl, že by se z paní Passepartoutové mohl vyklubat skutečný poklad, ovšem za předpokladu, že se mu podaří ztlumit její hlas.

Když ho minulého večera vyrušil Roussel, odložil plánovanou obchůzku statku. A teď, když byl vykázán z kuchyně, získal dobrý důvod projít si, jako každý nový majitel, celý svůj pozemek. Ve složce, kterou mu předala paní notářka Auzetová, našel plan cadastral, detailní mapu, kde byly vyznačeny veškeré vinice patřící k jeho pozemku. Celkově to představovalo dvacet hektarů půdy kolem domu. Mapu si vzal s sebou a vyšel ven. Ještě se na chvilku zastavil na dvoře a naslouchal koncertu cikád a vrkání holubů. Dopolední vedro ho přikrylo jako peřina.

Výjimečně nebylo po Rousselovi a jeho traktoru ani vidu, ani slechu. A réva – jeho réva, připomenul si s náhlým návalem pýchy – se před ním prostírala do dálky všemi směry. Za domem byla alej nestříhaných a rozcuchaných cypřišů, která vedla k tenisovému kurtu. Před všemi těmi lety se mu kurt zdál veliký a síť vysoká. Teď se srazil v ošumělý kousek trávníku, síť se prověsila a bílé lajny vybledly tak, že je skoro nebylo ani vidět.

Přešel k řádkám keřů révy, cestou se mu pod nohama zvedaly obláčky prachu. Půda byla suchá a mělká, celá popraskaná, ale réva se zdála zdravá. Byla úplně ověšená trsy ještě nezralých hroznů. Sehnul se, utrhl si pár kuliček a ochutnal je. Byly trpké a plné zrníček. Bude to trvat ještě týdny, než se s pomocí slunečních paprsků nalijí šťávou a vyzrají. A pak to trvá roky, než vyzrají v kvalitní a chutné víno. Podvědomě si začal uvědomovat, kolik trpělivosti bude potřebovat, aby se z něho stal vinař. Trpělivost a štěstí na počasí. A enologa. Byl zvědav, jestli se už Nathalii Auzetové podařilo někoho najít.

Byl už několik set metrů od domu, když přišel k nízké kamenné zídce, která oddělovala jednu vinici od ostatních. Zkontroloval mapu a zjistil, že půda za zdí tvoří hranici jeho pozemku. Byla jiná než ostatní vinice: tahle se mírně svažovala dolů na východní stranu a končila u silnice.

Max skočil přes zídku a uvědomil si, že tady je půda úplně jiná než jinde. Vlastně jí tam moc nebylo. Složení půdy se náhle změnilo z jílu a písku v kamení a povrch vinice byl souvisle pokrytý neopracovanými vápencovými oblázky, ve slunci oslnivě bílými a na dotek teplými jako obrovské přírodní topné těleso. Bylo nepravděpodobné, že by tu mohl přežít nebo najít výživu i ten nejodolnější plevel, natož keře révy. Přesto vypadaly zdravé, listy měly zelené a mrňavým hroznům se očividně dařilo. V paměti si poznamenal, že se bude muset toho enologa zeptat, jak je možné, že vinná réva prospívá v tak nehostinných podmínkách.

Už se chystal k návratu domů, když ucítil, jak mu v kapse vibruje mobil. Sedl si na zídku a přijal hovor. Kameny zídky ho i přes bavlněné kalhoty přímo pálily.

„Tak jaké tam dole máte počasí?“ Charlie položil Maxovi obvyklou otázku, kterou začínají telefonní hovory mezi lidmi na severu a těmi na jihu. Nasadil při tom mírně tesklivý tón.

„Ále, normální. Vlastně jsem ti chtěl poslat pohled. Však to znáš, ty obvyklé žertíky: Počasí je tady, přál bych si, abys byl krásný. Počkej, podívám se. Tak je asi třicet stupňů a slunečno. Jak je v Londýně?“

„Ani se neptej. Narůstají mi ploutve. Poslyš, myslím, že se mi koncem měsíce povede tak na dva až tři dny uprchnout. V Monte Carlu se koná mezinárodní sympozium realitních kanceláří na téma budoucnost luxusních obydlí.“ Ozvalo se opovržlivé odfrknutí. „Počítám, že to bude tlupa hochů z branže, kteří se budou radit, jak oškubat zbohatlíky z Ruska. No nic, Bingham a Trout mě tam posílají, tak jsem si řekl, že bych si potom vzal auto a zajel se podívat na ten tvůj zámek.“

„No to by bylo prima, Charlie. Bezvadné. Bude se ti tu děsně líbit. Vydám příslušné instrukce služebnictvu.“

„To bych také prosil. A jak se vede hroznům? Udělals nějaký pokrok s tím doktorem přes víno?“

„Abych ti pravdu řekl, v neděli mám rande s někým, kdo má v té branži kontakty. Vypadá to slibně.“

„Hm. A co děláš dneska?“

„No, právě jsem na vinici a seznamuji se s hrozny. Pak jsem si naplánoval úklid na dvoře. A pak asi půjdu do městečka na oběd. Nic hektického.“

„Maxi?“ Charlieho hlas zněl téměř ustaraně. „Přiznej se k nejhoršímu. Je to tam opravdu tak báječné?“

Max se zadíval směrem k Lubéronu a na modrou oblohu skoro bez mráčku a začal přemýšlet o životě bez formálního oblečení, schůzí a intrik v podniku, bez dopravní zácpy a bez znečištěného vzduchu. „Je,“ řekl. „Opravdu je.“

„Máš štěstí, ty lumpe.“

Zbytek dopoledne strávil Max tříděním obsahu stodol, čištěním ucpaného odpadu v kamenné kašně a psaním seznamu, co vše je třeba koupit, aby dvůr zase vypadal aspoň trochu slušně: postřik na plevely, štěrk, který, jak si pamatoval, se nazýval grains de riz, zahradní nůžky, hrábě. Ještě nikdy nebydlel v domě, natož ve venkovském sídle, vždycky jen v bytech. Ale uvědomil si, že ho těší jednoduché, dosud nepoznané úkoly. Ruce mu páchly po zatuchlé vodě, navíc je měl z čištění ucpaného odpadu slušně ušmudlané a začaly mu na nich naskakovat puchýře, jak do stodoly tahal popadané větve. K seznamu připsal pilu.

„Blázníte? Jak můžete vydržet na slunci bez klobouku?“ zeptala se ho paní Passepartoutová, která se vynořila z kuchyně a hrozila mu prstem. „Máte rád smažený mozek?“

To ráno se už podruhé cítil jako neposlušný školák. Na seznam si připsal klobouk.

Přišlo poledne a paní Passepartoutová odjížděla na oběd. Ovšem předtím, než odjela, dostal Max předvolání dovnitř, na inspekci jejích snah. Když spatřil naleštěný sporák, nablýskané měděné pánve a vydrbanou kamennou podlahu, vyloudil ze sebe koncert uznalého mručení a jiných obdivných zvuků. Co spatřil, byla úplná a dokonalá proměna.

„To, co jste tu dokázala za jediné ráno, je neuvěřitelné,“ řekl jí. „Perfektní.“

Paní Passepartoutová si dovolila jen kratičké zapýření, načež prohlásila s nepředstíranou skromností ,“Bof. To je jen začátek. Teď tu aspoň můžete jíst a nedostanete otravu z jídla.“ Pohlédla na něj úkosem, ostře jako na viníka. „Kdybyste tu ovšem měl něco k snědku. Nemáte tu skoro nic, ani krysu byste nenakrmil. Tak leda okoralá kůrka chleba by se našla. Co budete obědvat?“

„Myslel jsem si, že bych zašel na oběd do městečka. Dal bych si steak frites, nebo tak něco.“

Opět se vynořil varovný prstík, „Attention. Steak má být hovězí, ale není. Je to konina. Radši si dejte omeletu.“ Paní Passepartoutová slíbila, že se po poledni vrátí, a s tím nasedla do auta a odjela.

Max se trochu upravil, klíč od domu strčil pod hrnec s muškáty a také odjel do městečka. Cestou se mu pomyšlení na omeletu omrzelo a zatoužil po něčem vydatnějším. Uvědomil si, že má v Provenci pořád hlad. Rozhodl se zajet si k Fanny.

Ale nevyšlo to. Fanny prohlásila, že je jí líto, moc líto, a aby svou lítost ještě podtrhla, stiskla mu paži a zírala mu upřeně do očí. Dnes je sobota a celá restaurace je, jak se v tuto roční dobu často stává, zadaná pro svatbu. Max si musel své zklamání odnést do kavárny.

Omeleta byla naštěstí prvotřídní, zvenčí naducaná, ale uprostřed tuhá jen zčásti, k tomu čerstvý salát s chutnou zálivkou a džbánek vychlazeného růžového vínka. Navíc měl ze svého stanoviště před kavárnou nerušený výhled na oslavy na druhé straně náměstí.

Slavnosti v provinční Francii jsou často naprostým překvapením pro návštěvníky, kteří do Francie přijedou s předsudky zformovanými na základě chování Pařížanů – ti jsou rezervovaní a mají studené, i když vytříbené manýry –, a tak se domnívají, že se stejně chová i zbytek Francie. Společnost na terase u Fanny se skládala převážně z mladých lidí, dětí a starých osob tam bylo jen pomálu. A všichni – podle hluku soudě – si řádně zavdali. Přes náměstí se valily výbuchy smíchu a úlomky proslovů spolu s potleskem, hlasitými poznámkami a chraplavým sborem prozpěvujícím La Vie en Rose. Chorál ovšem začal coby sólo jednoho staršího pána, který si stoupl, jednou rukou se držel nevěsty a druhou dirigoval sbor ostatních hostů, kteří se, se sklenkou šampaňského v ruce, postupně přidávali.

Max seděl nad espresem a sklenkou calvadosu, tělem se mu rozprostíral pocit blaha jako nějaká uklidňující medicína. Zatím neměl příležitost k tomu, aby se cítil osaměle; to se možná dostaví později. Ale v tuto chvíli, se sluncem vysoko nad hlavou, plným žaludkem a s pomyšlením na zítřejší exkurzi s Nathalií Auzetovou, se smířil s okolním světem. Natočil se obličejem ke slunci, zavřel oči proti záři a nechal se přemoci touhou dát si šlofíka.

Do plného vědomí ho probudila vřava klaksonů. Náměstí bylo úplně přeplněné auty a podle tradice byly nazdobeny proužky bílého, modrého a růžového šifonu, které byly uvázány k anténám, zrcátkům a v jednom případě i k řidičovým slunečním brýlím. Povinné zvukové efekty udělaly z pokojného odpoledne blázinec. Po triumfální cestě kolem náměstí se troubící řada vozidel vydala směrem k tomu, co vypadalo jako ohlušující začátek líbánek.

Max si protřel oči a na víčkách pocítil jemné pálení v místě, kde se mu do nich opřelo slunce. Na náměstí se vrátil klid a prázdnota, městečko zavřelo okenice a nachystalo se na siestu.

Když přijel zpět k domu, zjistil, že paní Passepartoutová a její vysavač už byli v plném pohybu. Ponechal ji jejím úkolům a zbytek dne strávil ve stodolách, kde se mezi pytli s umělým hnojivem, barely od nafty a oleje a starými pneumatikami, roztroušenými po udusané hliněné podlaze, snažil nastolit alespoň zdání pořádku. Byla to těžká a špinavá práce a v sedm večer byl tak utahaný jak už dlouho ne. Svaly ho po tom cvičení příjemně bolely. Nalil si sklenku vína, posadil se na kraj kašny a pozoroval, jak slunce pomalu klesá směrem k západnímu obzoru a jak obloha mění barvu do křiklavé směsi růžové a levandulové.

Unavený natolik, že ani neměl hlad, se uložil do horké vany, po které usnul skoro na povel.

Osm

Nedělní ráno připadalo Maxovi úplně jiné než rána všední: bylo ještě klidněji, jako by si i okolní krajina vzala volno. Max běžel mezi vinicemi a nezahlédl ani živáčka. Po silnici neprojelo jediné auto. Až k obzoru, ať se podíval na jakoukoliv stranu, nebylo vidět ani traktory, ani postavičky mezi révou, jen nehybnou krajinu zalitou sluncem. A navíc se dnes nemusel bát, že poklidnou atmosféru naruší domácí symfonie pod taktovkou paní Passepartoutové.

Otevřel v kuchyni okna a vyrušil tím jednoho z neodbytných holubů. Z dálky bylo slyšet vyzvánění kostelních zvonů, vybízejících obyvatele k účasti na mši, ke zbožné předehře hříchů nedělního oběda. Vzpomněl si, jak se někde dočetl, že si katoličtí věřící dopřávají větší množství a lepší kvalitu jídla než protestanti. Důvodem prý je, že se ze svého hříchu obžerství mohou u stolu vyzpovídat, a tudíž kvůli tomu nemají pocit viny. Nahlédl do ledničky, ale nenašel tam nic, co by ho lákalo, takže musel vzít zavděk hrnkem kávy se smetanou.

V kuchyni to vonělo výsledkem snah paní Passepartoutové – čistotou, voskem na nábytek a levandulovou esencí. Zrestaurovala povrch starého dřevěného stolu tak, že se už zdálky leskl, a doprostřed umístila misku s několika růžemi ze dvora. Max si pomyslel, že s ní bude muset příští týden probrat otázku platu. Ať si řekne o cokoliv, bude to stát za to, už jenom kvůli každodennímu požitku z pití ranní kávy v tak nablýskaném a voňavém prostředí.

I Max byl nablýskaný a voňavý, když se chystal na výlet s Nathalií Auzetovou. Velmi pečlivě se oholil, oblékl si tmavomodré plátěné kalhoty a starší, ale stále ještě přijatelnou hedvábnou košili, kterou před pár lety dostal k Vánocům od jedné ze svých lásek. Cestou ven se podíval do zrcadla a uvědomil si, že jeho londýnskou bledost začal překrývat nádech kávové barvy, i když jen ve tváři a na předloktí. Ale byl to začátek. Schoval klíč pod muškáty, a když odjížděl, potichu si pískal.

Nathalie bydlela jen kousek od kanceláře – asi tak o dva domy dále. Před domem stál naleštěný kabriolet Peugeot 305 se staženou střechou a dveře od domu byly dokořán. Ať už psali v novinách cokoliv o statisticky narůstající kriminalitě, Saint-Pons se to zřejmě netýkalo.

Max vzal do ruky těžké bronzové klepadlo a zkusmo s ním dvakrát ťuknul.

„Oui?“ ozval se hlas z horního patra doprovázený hučením fénu na vlasy.

„Nathalie, to jsem já, Max.“

„To vždycky chodíte tak brzo?“

„Kdysi jsem musel slíbit mámě, že nikdy nebudu chodit pozdě na schůzky s notáři, a už vůbec ne s těmi, kteří se vozí v kabrioletech.“

Fén ztichl. „Pojďte dál. Za minutku jsem dole.“

Max prošel malou předsíní a vešel do obývacího pokoje ve tvaru L. Obytná část byla oddělená od kuchyně starým nálevním pultem s pozinkovaným plechem. Přes koženou pohovku byl přehozený hedvábný šál a u stolku se stohem knih stála dvě křesla. Dlaždičky na podlaze překrýval honosný perský koberec, jehož barvy během let vybledly do jemných tónů. Nad krbem viselo veliké provensálské zrcadlo v těžkém pozlaceném rámu, ve kterém se odrážela váza s liliemi stojící na římse nad krbem. Celou jednu stěnu pokrývaly zarámované Lartiguovy fotografie. Max si hned všiml, že jsou všechny podepsané. Vše tu svědčilo o dobrém vkusu a hojnosti peněz.

Posadil se na kraj pohovky a začal si prohlížet knihy na stolku. Většinou pojednávaly o umění a fotografii, od Caillebotta přes Botera až k Atgetovi a Erwittovi, ale několik jich bylo o víně. O Château Yquem, o burgundských vínech a jedna o legendárních šampaňských. Navrchu bylo staré vydání knihy The Great Wine Châteaux of Bordeaux.

Max vzal knihu do ruky. Byla mírně ohmataná, ale stále ještě pěkná, tak si listoval v jejích stránkách. Říkal si, že kdyby tahle kniha byla stále ještě k dostání, koupil by ji Charliemu – člověku, jenž by tento výběr nejlepších vín ocenil a sám by je nazval těmi nejvíce žádanými realitami. Vzpomněl si na tu výbornou láhev, kterou spolu pili v Londýně, a nalistoval si kapitolu o Château Léoville-Barton.

Jak se stránky otevřely, vypadla z nich záložka. Když ji Max zvedl, zjistil, že se jedná o vinětu. Vinětu z láhve o které, jako o stovkách jiných, nikdy předtím neslyšel. Avšak tahle se mu líbila. Měla jednoduchou, diskrétní a čistou grafiku, nikoliv zbytečně moderní, a byla vytištěná na silném krémovém papíru. Přesně taková, jakou by si vybral pro své vlastní víno, pokud se mu vůbec někdy podaří vyrobit něco, co půjde pít. Když slyšel Nathalii scházet ze schodů, založil vinětu zpět do knihy, tu položil na místo a vstal, aby se s ní uvítal.

Pro dnešek ponechala svou notářskou uniformu v šatníku a oblékla si úzké bílé kalhoty s černou blůzkou bez rukávů. Slunce, které svítilo do okna, jí ozářilo měděné vlasy. Max jí chtěl potřást rukou, ale k jeho velkému překvapení se k němu naklonila a dala mu na obě tváře pusu. Voněla po exotickém koření. Ráno začínalo dobře.

„Tak co,“ řekla, „jste připravený na chiner?“

„Jsem vždy připraven. Je to v mezích zákona?“

Nathalie se zasmála. „Tak se říká lovu na starožitnosti a výhodné koupě.“ Vzala si velkou koženou tašku. „I když dnes žádné výhodné koupě nenajdeme. Vezmeme moje auto. Ráda řídím.“

Max měl zase rád, když ho vezla pěkná řidička – někdy fantazíroval o tom, že jednou bude vrchním ředitelem a bude mít k dispozici auto s ženským šoférem. Ovšem poté, co vyjeli, začal velice brzy tlačit chodidlem do podlahy, jako kdyby tiskl neexistující brzdu. Nathalie řídila klasickým francouzským stylem – rychle a netrpělivě, jako by zkoušela, kde končí bezpečí a začíná riziko – navíc frajersky držela volant jen jednou rukou. Ale ta volná ruka nezahálela. Pokud zrovna neřadila, uhlazovala si s ní své lesklé vlasy, upravovala si brýle proti slunci, nebo během rozhovoru znázorňovala gesty interpunkci.

Jak kilometry ubíhaly, povídala Maxovi o tom, jak se Isle-sur-Sorgue změnilo z malého ospalého městečka s nedělním trhem pro vetešníky v mezinárodně věhlasné středisko prodeje starožitností. „Teď sem jezdí všichni,“ prohlásila. „Obchodníci z New Yorku a z Kalifornie, z Londýna, z Mnichova, z Paříže, interiéroví architekti a jejich zámožní klienti z Alpill…“ Přestala na chvilku s výkladem a bravurně zvládla mimořádně náročný manévr vyžadující náhlé zrychlení a předjetí jiného auta v nepřehledné zatáčce, přičemž jen o kousek minula cyklistu. Letmo pohlédla na Maxe a zazubila se. „Teď už můžete otevřít oči, už jsme skoro tam.“

Max se v duchu pomodlil k svatému patronu vyděšených pasažérů, a jak se provoz zpomaloval, začal se pomalu uvolňovat. Všichni se plížili kolem řeky a hledali, kde zaparkovat. Nathalie zpozorovala starší dvojici lidí, jak nakládají do svého volva velikánský chmurný obraz s náboženskou tematikou, což si vysvětlili jako známku toho, že budou pravděpodobně odjíždět. Zastavila, čímž zablokovala celý konvoj automobilů za sebou. Téměř okamžitě začali všichni troubit. Postupně to přešlo v crescendo rozzuřených klaksonů. Nathalie je naprosto ignorovala a dávala si načas. Opatrně zacouvala do prázdného místa po volvu, přičemž autu za sebou naznačila rukou, že ji má objet. Gesto ukončila jemným vztyčením prstíku, jen taktak v mezích slušnosti. Řidič za ní zrychlil a gesto jí vrátil i s úroky.

Max vystoupil a protáhl se. „Takhle to tady vypadá každou neděli?“

Nathalie přikývla. „V zimě je tu o něco klidněji, ale ne o moc. Nákupy se neřídí sezonou.“

Procházeli mezi řadami stánků, na kterých vetešníci vyložili své drahocenné zboží – staré lněné ubrusy, nádobí, potrhané plakáty, popelníky z kaváren, židle s vyviklanými nohami, Cézanovy obrazy malované amatéry a tisíce dalších nepoužívaných věcí z mnoha domácností. „Tahle část je hlavně pro turisty,“ řekla Nathalie, „pro lidi, kteří si chtějí koupit nějaký suvenýr. Tamhle, na druhé straně ulice, tam jsou většinou seriózní obchodníci. A další jsou ještě o něco dále, za starým nádražím. Začneme tam.“ Vzala Maxe za předloktí a nasměrovala ho na úzkou lávku přes řeku. „Ale napřed si dáme kafe. Jestli se co nevidět nenapiji kávy, zmocní se mě mizerná nálada.“

Na druhé straně řeky bylo ještě více stánků, ale ty byly plné sýrů, květin, olivového oleje a koření, levného oblečení a růžových podprsenek a korzetů, které jsou k dostání asi jen na francouzských venkovských trzích. Max mlčel a nasával atmosféru barev a vůní, pozoroval dobromyslné strkání davu a vychutnával si jemný tlak ruky na své paži.

Našli volný stoleček v kavárně u řeky a objednali si dvakrát velkou kávu se smetanou. Nathalie uchopila svůj šálek do obou rukou a dychtivě se zhluboka napila. Pak se spokojeně opřela a blaženě vydechla. „Alors,“ řekla, „než na to zapomenu,“ a začala se prohrabávat obsahem své kabelky. „Oběd.“

Max ji pozoroval poněkud zachmuřeně. Nemyslel si, že by byla tím typem mladé ženy, která by si s sebou přinesla obloženou housku. Ale jak říkával strýček Henry, franckům se nedá věřit, zejména, když jde o jejich břicha.

Nathalie na něj vzhlédla a všimla si, jak se kaboní. Z kabelky vyndala mobil. „Co se vám nezdá?“

Max zakroutil hlavou. „Vlastně nic. Jenom jsem si vzpomněl na cosi, co můj strýček řekl o Francouzích a jídle. Na vteřinku jsem se bál, že z té tašky vyndáte svačinu. Mluvila jste o obědě.“

Nathalie vytáhla vysoko obočí nad tou absurdní myšlenkou a mlaskla. „Vypadám snad jako vzorná hospodyňka?“

Dlouze se na ni zadíval hodnotícím pohledem. Neuměl si ji představit, jak se potí u horké plotny. „Ne. Neřekl bych. Nemáte na to postavu. Kromě toho, zástěra by se nehodila k té kabelce. Povězte mi, znala jste ho? Strýčka.“

„Setkala jsem se s ním jen jednou. Velice anglický pán.“

„A to je dobře, nebo špatně?“

Pokrčila jedno rameno a usmála se. „To záleží na tom, kdo to je.“ Nechala Maxe, aby se nad tím zamyslel, a na mobilu si vyhledala číslo. Stiskla tlačítko a přiložila si mobil k uchu. „Jacques? C’est Nathalie. Dobře a ty?“ Zasmála se nad odpovědí a pokračovala. „Ano, dva. V zahradě. Přijdeme včas.“

Dopili kávu a Nathalie se podívala na hodinky. „Do oběda máme dost času. Tak koho byste chtěl vidět nejdříve? Drahé dealery, nebo ty předražené?“ Přehodila si řemínek tašky přes rameno a vedla ho davem. Šla před ním a vlasy a boky se jí houpaly v rytmu, který v Maxově mysli zapudil jakýkoliv zájem o starožitný nábytek.

Po dvou hodinách s komodami, šatníky, postelemi s nebesy, mramorovými vanami a s šiky přezdobených židlí a stolů, přiřčených Napoleonovi či ještě častěji Ludvíkovi, začalo být Maxovi jasné, že ta změť nábytku v podkroví nebude asi milovníky jemné intarzie a období rozmachu Paříže, nazývané belle époque, zajímat. Pociťoval mírné zklamání. Dorazil k Nathalii, která se bavila se štíhlým mladým mužem obklopeným sbírkou svícnů, a čekal na přestávku v hovoru.

„Bylo to velice poučné,“ prohlásil, když mladý muž odplul, „ale mám obavy, že to, co mám doma, není zrovna v módě. Málo pozlátka.“

„Ah bon? Možná, že to, co potřebujete, je…“

„Doušek něčeho dobrého. A pak oběd. A vetešníka, který si to všechno odveze.“

Nathalie se tomu musela smát. „Takže se u vás neskrývá žádný Rembrandt v pokojíku pro služebnou? Nebo Poussin pod postelí? Chudáček Max.“ Vzala ho chlácholivě za paži a zatřásla s ním. „Nevadí. Sklenka vína to spraví.“

Vybrala malou restauraci, která patřila jejímu známému a byla velice populární mezi dealery a interiérovými architekty. Uchylovali se sem do chládku stinné zahrádky, aby se zotavili po dopoledním smlouvání. Zavedla Maxe k jedinému volnému stolku v rohu, zastíněnému listy fíkovníku, který patrně vyrůstal ze zdi.

Objevil se statný muž v bílé vlající košili a bílých kalhotách a přinesl dva jídelní lístky. Nathalii obdaroval dvěma hlučnými pusami a Maxovi podal ruku. Byl to Jacques, majitel. Hned Nathalii pokáral, že se neobjeví častěji, a už mával na číšníka, aby přinesl víno. S plamenným nadšením restauratéra, který se obává, že na ten den zakoupil příliš mnoho surovin, jim doporučil specialitu dne a popřál jim dobrou chuť.

Víno přinesli v těžké orosené karafě, která za takového žíznivého poledne skýtala neodolatelný pohled. Max jim nalil a přiťukli si. Bylo zvláštní, že s Nathalii mu tato malá zdvořilost přišla podivně intimní. Byl zvyklý si při pití udržovat odstup, tak jako většina Angličanů. Snad jedinou výjimkou bylo tiše zamumlané „na zdraví“ před prvním douškem.

„Tak co?“ Nathalie si posunula sluneční brýle nahoru do vlasů a velkýma tmavýma očima se pobaveně dívala na Maxe. „Nejspíš to nevypadá, že byste z výtěžku prodeje pokladů z podkroví vyžil až do důchodu, že?“

„Mám obavy, že ne. Ale děkuji, že jste mě sem vzala. I když jste dnes asi měla na práci něco lepšího.“ Nezodpovězená otázka visela chvíli ve vzduchu.

„Maxi,“ řekla, „mám dojem, že mě balíte.“

Max se zazubil. „Tak co tedy obvykle děláte o víkendech? Tedy, kromě automobilových závodů.“

„Aha.“ Nathalie se usmála, ale nedala se nachytat a sklonila se nad jídelní lístek. „Jehněčí je tu vždycky výborné, losos také. Podávají ho tu s omáčkou ze šťovíku. A jako předkrm bych doporučila pissaladière, což je slaný cibulový koláč.“

Max své menu odložil a opřel se dozadu. „Fajn. Dám si cokoliv řeknete.“

Nathalie mávla odmítavě rukou, jako by odháněla dotěrný hmyz. „To vždycky děláte to, co vám ženy řeknou?“ Pohlédla na něj napůl s úsměvem.

„To záleží na tom, kdo to je.“

Objednali si, pojedli, po první karafě si dali druhou a celou tu dobu si povídali. Navzájem si vyprávěli zkrácené verze svých životních příběhů tak, jak to dělají lidé, kteří se chtějí sblížit. Max si všiml, že Nathalie mu pozorně naslouchala, dokonce daleko více, než sama povídala. Navíc se vždycky smála v tu správnou chvíli. Oběd se vcelku zdařil, alespoň podle jeho mínění, a až na cestě k autu si vzpomněl, že se ani nezeptal, jestli se jí podařilo vypátrat nějakého doktora přes víno.

„Řekla bych, že ano,“ odpověděla. „Copak jsem vám to neřekla? Je prý jedním z nejlepších, ale má dost práce.“ Pokrčila rameny. „Tak jako každý, kdo je v branži schopný. Když nejsou v Burgundsku, jsou v Kalifornii nebo v Chile. Nicméně, jeho kancelář mi slíbila, že příští týden zavolá.“

Došli k autu. Max se zastavil, položil si ruku na srdce a snažil se ve tváři nasadit přesvědčivý výraz. „Nathalie,“ oslovil ji, „mohl bych navrhnout něco, co by byl opravdu nádherný závěr velice příjemného odpoledne?“

Odvrátila se, ale pak se na něj podívala úkosem, mírně ustaraně. Až dosud se choval velice civilizovaně, ale jeden nikdy neví. S těmi Angličany si člověk nemůže být nikdy jistý. Pozvedla obočí a pokynula mu bradou.

„Dovolte mi řídit.“

Devět

Pro pana Chena to byla již třetí návštěva v Bordeaux, ve městě, kde se mu líbilo čím dál tím víc. Stejně jako během jeho předchozích návštěv na něj udělala největší dojem elegance a osobitost architektury osmnáctého století. Občerstvující změna ve srovnání s mrakodrapy ze skla a oceli v jeho rodném Hongkongu. Obdivoval dovednost architektů, kteří vytvořili Place de la Bourse, Esplanade des Quinconces, Grand Théâtre, fontány a sochy. Také se rád díval na poklidnou hladinu široké a pomalu plynoucí Garonne. A jelikož mu nedalo moc práce sama sebe přesvědčit, že v životě zaměstnaného muže by měl být vždy prostor pro odpočinek, začal pan Chen oceňovat rekreační význam jedné z méně inzerovaných atrakcí Bordeaux, exoticky oděných mladých žen, které postávaly v postranních uličkách starého města. Dokonce zamýšlel frekvenci svých návštěv zvýšit alespoň na dvakrát ročně.

Měl ve zvyku se vždy předem dobře informovat, takže když si zjišťoval důležité údaje o městě, vypátral, že Bordeaux bylo, kromě jiného, první město ve Francii, kde se hrál tenis. Že romanopisec François Mauriac, když psal o multikulturním spojení nejlepších obchodníků s vínem z Francie, Anglie, Irska, Německa a Švýcarska, vymyslel termín „aristokracie zátky“. A že původní sklepy s proslulým vynikajícím vínem stojí u řeky, na nábřeží Quai des Chartrons.

A právě tam, kde se rue Ramonet napojovala na Quai des Chartrons, nařídil pan Chen taxikáři, aby zastavil. Projde se, nadýchá se čerstvého vzduchu u řeky a pročistí si hlavu, dříve než se pustí do obchodního jednání. S bankou si už všechno zařídil, své vlastní klienty patřičně navnadil a zbývalo jen doufat, že letošní cena nebude nadmíru vysoká.

Z Quai zabočil do Cours Xavier Arnozan, široké ulice se stromořadím a elegantními domy, a viděl, že ostatní už také přijeli. Zrychlil, aby je dostihl. Do domu vešli společně dveřmi bez jakéhokoliv označení.

Uvnitř, ve střízlivém přítmí vstupní haly, si nevelké shromáždění obchodníků z Asie, střízlivě oblečených v tmavých oblecích a s nenápadnými firemními kravatami, vyměňovalo poklony a navštívenky. Poté si potřásali rukou s hostitelem, vysokým Francouzem v pečlivě střiženém obleku z tvídu, který nemohl pocházet odjinud než od londýnského krejčího. Společným jazykem jejich hovoru byla angličtina v široké paletě přízvuků. Společným zájmem bylo víno.

„Dnes se nebudeme oddávat běžnému ochutnávání,“ ohlásil Francouz. „Ve skutečnosti jste si již určitě všimli, že půjde o něco mimořádného.“ Udělal pauzu a uhladil si kadeř prošedivělých vlasů, která mu po tolika úklonech spadla do čela. „Obvykle se významná vína z Bordeaux ochutnávají sur place, kde hrozny vyrostly. Toto je však výjimečný případ. Vinice je natolik malá, že bychom vám nemohli nabídnout pohodlné prostředí. Vlastně tam není vůbec co nabídnout, samozřejmě kromě hroznů.“ Rozhlédl se kolem, aby zjistil, jestli ho všichni pozorně poslouchají, a pak pokračoval. „Nemůžeme vám nabídnout ani malinký zámeček, ani neplánujeme nějaký stavět. Půda je v místě příliš cenná na to, abychom jí využívali na stavby z cihel a malty. A z tohoto důvodu se ochutnávky organizují zde v Bordeaux.“

Obchodníci s pochopením přikývli.

„A nyní mě, pánové, následujte, prosím.“ Vedl je úzkou chodbou, kde na stěnách visely portréty přísně se tvářících pánů. Jejich rysy se poněkud ztrácely v hustém porostu tváří, tak populárním v devatenáctém století. Francouz elegantně mávl svou pěstěnou rukou směrem k obrazům. „Naši vzácní předkové,“ prohlásil s úsměvem, který mu skupinka vzápětí oplatila.

Vešli do malé a diskrétně osvětlené degustační místnosti, které dominoval dlouhý mahagonový stůl. Po celé délce jeho nablýskaného povrchu byly uspořádány řady číší, stříbrné svícny s hořícími svíčkami a tři otevřené láhve bez etikety, identifikovatelné pouze pomocí křídou napsaného hieroglyfu. Na obou koncích stolu stála okrasná měděná plivátka, nachystaná za účelem obřadného vyplivování ochutnávaných vín.

Francouz si upravil už tak dokonale umístěné manžety a sepnul si ruce na prsou. Lehké zamračení v jeho tváři naznačovalo, že jim hodlá sdělit něco veledůležitého. „Jak víte, tato ochutnávka se koná jen pro pozvané a je omezená pouze na nejvýznamnější mezinárodní firmy s vínem, crème de la crème.“ Hlavy v místnosti se na důkaz akceptování komplimentu uklonily. „Jinými slovy, koná se jen pro ty, kteří jsou schopni ocenit mimořádnou kvalitu tohoto pozoruhodného vína.“

Oči všech zájemců se jako na povel upřely na ty tři láhve, zatímco Francouz pokračoval. „Naše vinice je miniaturní, vyrábíme pouze kolem šesti set bedniček vína ročně. Šest set bedniček, přátelé.“ Vyndal z kapsy výstřižek z novin. „To je méně vína, než vyrobí bratři Gallové v Kalifornii za jedno dopoledne. A poté, co koupili vinařství Martini,“ – zvedl ruku s výstřižkem – „vyrábíme méně vína, než oni dokáží vyrobit do snídaně. To, co nabízíme, představuje jen kapku v moři. Proto jistě pochopíte, že si nemůžeme dovolit plýtvat vínem na amatérech a žíznivých novinářích.“

Nákupčí se usmívali a opět pokyvovali hlavami, polichoceni, že právě oni byli zahrnuti do tak elitní společnosti. Jeden z nich zvedl ruku. „A kolik ta výroba u bratrů Gallových obnáší? Máte po ruce nějaká čísla?“

Francouz se poradil se svým výstřižkem. „Zhruba šest milionů bedniček ročně.“

„Ach tak.“

„My máme dva problémy. První je ten, o kterém jsem se již zmínil. Nemáme zámek, proto naše víno nenese známé jméno. Nazvali jsme ho Le Coin Perdu – zapomenutá trať. Jedná se o starodávné místní jméno vinice, kterou moje rodina získala a zachránila před zničením před více než jednou generací. Jejich důvěra v půdu a péče, kterou vynaložili na ošetřování révy, se nám teď vyplácí. Víno je mimořádné. A to nás přivádí k tomu druhému problému.“

Omluvně a pomalu pokrčil svými tvídem oděnými rameny. „Nevyrobíme ho tolik, kolik bychom rádi. A když se kvalita snoubí s vzácností, nastane ta smutná situace, že se zvednou ceny. Naštěstí jsme dosud nedospěli k šesticiferným sumám –upozorňuji, že mluvím o dolarech –, které se před několika lety platily za jedinou láhev Château Margaux, ročník 1787. Nicméně cena letošního vína bude – jak bych to nejlépe popsal? – impressionnant: kolem čtyřiceti tisíc dolarů za bedničku.“ Ještě jednou pokrčil rameny a vytvořil tak obraz člověka zdrceného smutnými, ale neovlivnitelnými událostmi. „Ovšem, jak se říká tady ve Francii, jen ta první láhev se zdá drahá.“

Bylo naprosto zřetelně slyšet, jak se jeho posluchači nadechli. Jeho elegantní pokus o humor se minul účinkem a všichni do jednoho vylovili z kapes kalkulačky.

„Přátelé, zatímco budete vypočítávat ztráty a výnosy, vzpomeňte si na Pétrus. Vzpomeňte si na Latour, na Lafite-Rothschild. Ta vína si vedou lépe než burza s cennými papíry, a to zejména za současných podmínek. To nejsou pouhé láhve s tekutinou, byť i zcela neuvěřitelnou. To jsou investice!“

Při vyslovení tohoto magického slova se nálada v místnosti zlepšila. Nákupčí sledovali Francouze, jak přistoupil ke stolu, opět si upravil manžety a vzal do ruky jednu z láhví. Do číše nalil ne víc než malý doušek a prohlédl si barvu vína proti plameni svíce. Pomalu spokojeně přikývl, sklonil hlavu, číši roztočil a pozdvihl k nosu. Zavřel oči a vdechl. „Quel bouquet,“ zamumlal tak tiše, že ho bylo sotva slyšet. Nákupčí zachovávali uctivé ticho. Jako kdyby pozorovali duchovního v hluboké modlitbě.

„Bon.“ Kouzlo okamžiku zmizelo a Francouz začal nalévat víno, doušek po doušku, do dalších číší a pokračoval v kázání.

„Účastníte se počáteční série ochutnávek naší sklizně, a vás, naše přátele z Asie, jsme pozvali jako první. Příští týden přijedou zákazníci z Ameriky a pak naši přátelé z Německa.“ Vyloudil ze sebe povzdech. „Doufejme, že budeme mít dost pro všechny. Hrozně nerad bych zklamal opravdové znalce.“

Skupina posluchačů si ani nevšimla, že do místnosti v tichosti vklouzla další postava: pěkná mladá blondýna, oblečená do šedého kostýmku, jehož přísný střih odlehčovala jen závratně krátká sukně.

„A,“ zvolal Francouz, když vzhlédnul od nalévání. „Dovolte, abych vám představil moji asistentku, mademoiselle de Salis.“ Hlavy se k ní krátce otočily, aby druhý, delší pohled vrhaly směrem k jejím nohám. „Mohu vás požádat, má drahá, abyste mi pomohla s rozdáváním číší?“

Obchodníci se shlukli kolem stolu a každý z nich dostal číši. Všichni si dali pozor, aby použili degustátorský úchop, tedy chytili dolní část stopky sklenice palcem, ukazováčkem a prostředníčkem. Jako plně synchronizovaný a výborně secvičený tým v rituálu ochutnávání vína zakroužili číšemi, pozvedli je ke svícím a uctivě zírali na jeho barvu.

„Poněkud tmavší roucho než běžné Bordeaux,“ pronesl jeden z nich.

Francouz se zdvořile usmál. „Máte výborný postřeh, monsieur Chen. Roucho je skutečně hlubší, rubínové jako býčí krev. Spíše roucho ze sametu, než z vlny.“

Pan Chen si neprodleně vtiskl tento obrat do paměti, za účelem pozdějšího použití. Na jeho méně kultivované klienty dělal takový způsob vyjadřování vždy patřičný dojem – čím neurčitější popis, tím lépe.

„Je čas, abyste zaměstnali své nosy, pánové.“ Francouz jim šel příkladem a sklonil hlavu nad číši. V místnosti nastalo úplné ticho, byly slyšet pouze zvuky nasávání výparů vína dvaceti dychtivými nozdrami. A pak se, zprvu zdráhavě, ale poté s rostoucí sebedůvěrou, dostavilo hodnocení. Bylo vyřčené rozmanitými přízvuky, které pocházely z Hongkongu, Soulu, Tokia a Šanghaje. Zmíněny byly fialky a vanilka, a jedna ze sebevědomějších duší, s větší představivostí, než měli ostatní, zamumlala „mokrý pes“, což na vteřinku pozvedlo Francouzovo obočí.

Ale to byla jen předehra verbální akrobacie, která propukla chvíli poté, co víno ochutnali, požvýkali, pováleli po jazyku, zavlažili jím stoličky, vstřebali patrem a co ho konečně uložili ke spánku do plivátek. Mademoiselle de Salis vyčkávala u stolu se zásobou lněných ubrousků pro ty méně zdatné plivače.

Jak se dá popsat něco, co je nepopsatelné? Nákupčí, když tedy konečně ten nektar ochutnali, se předháněli s evokacemi kůže a čokolády, ořezů tužky a malin, komplexnosti a hloubky, páteře a muskulatury, květů hlohu – prakticky všeho, na co si dokázali vzpomenout, ovšem kromě hroznů. Objevily se poznámkové bloky a všichni do nich zuřivě zapisovali. Nákupčí ze Šanghaje, zřejmě pán zajímající se o čínské dynastie, prosazoval názor, že tohle víno je určitě více Tang než Ming. A v průběhu toho všeho Francouz přikyvoval, usmíval se a chválil hosty za důvtip jejich chuťových buněk a za výstižnost jejich komentářů.

O něco později, když se rozhodl, že dozrál vhodný okamžik, a když už utichlo všechno to kloktání a plivání, mávnul diskrétně prsty na mademoiselle de Salis.

Ta odložila zbylé ubrousky, vzala si velikánskou knihu objednávek značky Hermés, vázanou v černé krokodýlí kůži, a plnicí pero značky Montblanc – typu, který se obvykle používá při podpisech mezinárodních dohod – a vydala se na okružní cestu místností. Jako perfektně vycvičený ovčácký pes vždy oddělila jednoho z nákupčích od zbytku stáda, postupně si je odváděla od stolu, aby si jejich požadavky a objednávky mohla zaznamenat tak diskrétně, jak to jen velikost místnosti dovolila.

Když zašroubovala plnicí pero a sklapla knihu, byl to signál pro Francouze. Po mnoha poplácáních po zádech a stisknutích paže odvedl skupinu ven z místnosti, pak chodbou směrem k východu. Tam si vzal naposledy slovo.

„Dovolte mi, abych vám pogratuloval k moudrým rozhodnutím,“ řekl, „rozhodnutím, kterých, jak jsem hluboce přesvědčen, nikdy nebudete litovat. Vaše objednávky vyřídíme v co nejkratší době.“ Pozvedl ruku a poklepal si na nos. Dovolte mi však, abych vám udělil drobnou radu. Zaprvé, omezil bych prodej tohoto vína jen na vaše nejvěrnější zákazníky, ty, kteří dávají přednost ponechávat si své oblíbené pití jen pro sebe. Publicita by totiž nepochybně narušila důvěrné vztahy, které se nám tu podařilo společně vybudovat. Zadruhé, radil bych vám nechat si několik bedniček v záloze. Ceny obvykle velmi rychle rostou.“ Po těchto ujišťujících slovech nastalo další klanění a potřásání rukou, až se skupina konečně protlačila dveřmi ven na ulici do jasného slunce.

Francouz se rychle vrátil do degustační místnosti, kde našel mademoiselle de Salis, jak sedí u stolu, skloněná nad knihou objednávek a kalkulačkou. Postavil se za ni a začal jí jemně masírovat ramena. „Alors, chouchou? Jaké je skóre?“

„Chen si bere šest bedniček, Shimizu tucet, Deng čtyři, Ikumi osm, Watanebe a Yun Fat…“

„Celkem?“

Mademoiselle de Salis uštědřila prstíkem s červeným nehtem kalkulačce poslední ďoubnutí. „Dohromady čtyřicet jedna bedniček. Něco přes jeden a půl milionu dolarů.“

Francouz se usmál a pohlédl na hodinky. „Na jedno pracovní dopoledne docela dobré. Myslím, že si zasloužíme oběd.“

Deset

Toho slunného rána se paní Passepartoutová rozhodla zaútočit na obývací pokoj, konkrétně na pavučiny visící z vysokého klenutého stropu. Z výšek měla závratě, takže použití rozkládacího žebříku nepřicházelo v úvahu, zato si však do výzbroje pořídila novou péřovou prachovku vylepšenou teleskopickou rukojetí. Zacházela s ní jako s kopím a napichovala velké chumáče šedých zaprášených vláken. Vtom zaslechla, že venku zastavilo auto. Zastavila se v půli práce a nastavila ucho.

„Monsieur Max! Monsieur Max!“ Její křik se ozýval po celém domě.

Jako odpověď se ozvalo tlumené zavolání a rychlý dusot po schodech. Max se objevil ve dveřích s půlkou tváře namydlenou. „Jste v pořádku? Děje se něco?“

Ukázala péřovou prachovkou směrem na dvůr. „Někdo tam je.“

„Kde?“

„Prachovka znovu ukázala ven. „Venku. Někdo přijel.“

Max kývl. Z vyděšeného zvuku jejího hlasu soudil, že došlo buď k smrtelné nehodě, nebo že se objevila myš. Už ale začínal chápat, že vše, co se v životě paní Passepartoutové přihodí, má nádech dramatu. „Nic se neděje,“ řekl. „Já to vyřídím.“

Auto bylo malé, nijak zvlášť zajímavé a bez posádky. Max prošel dvorem až na konec, zašel za roh a vrazil do čehosi měkkého a překvapeného. Byla to dívka.

„Och,“ řekla a ustoupila o krok dozadu. „Ahoj.“ Mohlo jí být tak kolem pětadvaceti, měla hezkou tvář, modré oči, zlaté vlasy a byla zlatavě opálená. Ve chvíli, kdy se usmála, odhalila svou národnost. Jediná země, kde se rozdávají zuby, jako byly ty její – pravidelné a zářivě bělostné –, je Amerika. Max na ni zíral s otevřenými ústy.

„Mlu-ví-te an-glic-ky?“ ptala se pomalu a s přehnanou pečlivostí, která se obvykle užívá u dětí a cizinců.

Max se ovládl. „Absolutně,“ prohlásil. „Jako by to byla moje mateřština.“

Dívce se zřetelně ulevilo. „Bezva. Z francouzštiny umím asi tak…?“ jednou rukou udělala ukazováčkem a palcem nulu. „Třeba byste mi mohl pomoci? Hledám někoho, komu patří tenhle dům? Pana Skinnera?“ Americký přízvuk dělal z každé věty otázku.

„To jsem já.“

Dívka se zasmála a zavrtěla hlavou. „Děláte si legraci? To není možné.“

„A proč ne?“

„Nevypadáte na to dost starý.“

Max se poškrábal na bradě a objevil na ruce pěnu. „Promiňte. Právě jsem se holil.“ Otřel si ruku o kraťasy. „Nevypadám dost starý na co?“

„Pan Skinner je můj otec.“

„Henry Skinner?“

Dívka přikývla. „Tady jste si trochu nechal.“ Dotkla se jeho tváře. „Tady.“

Hleděli na sebe mlčky a Max se otíral. „Lepší?“

Dívka přešlapovala z místa na místo. „Hele, je mi to trošku trapné, ale jela jsem dlouho autem a potřebuji si odskočit na toaletu. Mohla bych…?“

„To víte, že ano. Pochopitelně. Toaletu.“ Zavedl dívku do domu a ukázal směrem nahoru po schodech. „Druhé dveře nalevo. Jsou otevřené.“

Z obývacího pokoje se vynořila paní Passepartoutová a s otázkou ve tváři pozorovala dívku, jak bere schody po dvou. Obrátila se k Maxovi. „Tak co?“

„Kafe,“ odvětil Max. „To je přesně to, co budeme potřebovat.“

Paní Passepartoutová cítila, že získala fascinující důvod k přestávce v boji s pavučinami, a odkráčela do kuchyně, kde se začala zabývat konvicí na kávu. Na stůl nachystala tři šálky s podšálky. „Neočekávaná kamarádka?“ řekla a zvědavě pohlédla na Maxe. „Nebo vaše přítelkyně?“

„Vidím ji poprvé v životě.“

Paní Passepartoutová si odfrkla. Podle jejích zkušeností se mladé dívky neobjeví v obydlích mladých mužů jen tak náhodou. Je v tom vždycky nějaký románek. Zalila mletou kávu vařící vodou a netrpělivě očekávala, až cizinka přijde do kuchyně. Předpokládala, že by mohla odhalit alespoň část tajemství.

K určitým odhalením došlo, ale naneštěstí pro paní Passepartoutovou se vše odehrálo v angličtině, v jazyce, který považovala přímo za neproniknutelný. Přesto se usadila u stolu, a jak ti dva hovořili, její hlava se otáčela od jednoho k druhému jako na tenisovém utkání.

„Dobrá,“ řekl Max, „všechno pěkně po pořádku. Tohle je paní Passepartoutová. A já jsem Max.“

Dívka se natáhla přes stůl a potřásli si rukama. „Christie Robertsová. Ze Svaté Heleny, z Kalifornie.“

Což vysvětlovalo to opálení a zuby, usoudil Max. „Daleko od domova. Jste tu na dovolené?“

„Na dovolené? Ne tak docela. Je to poněkud dlouhá historie.“ Přidala si do kávy dvě kostky cukru, a zatímco si srovnávala myšlenky, míchala lžičkou. „Vychovala mě máma. O mém otci nikdy moc nemluvila, ale říkala mi, že se zabil v autě, když jsem byla úplně malinká. Před dvěma lety onemocněla a vloni zemřela. Mrtvička.“ Christie si povzdechla. „Vadilo by vám, kdybych si zapálila?“

„Prosím, poslužte si. Jste ve Francii, ráji kuřáků,“ Max přinesl starý reklamní popelník a podal jí ho přes stůl. Christie vyndala krabičku cigaret a jednu si zapálila. „Stupidní zvyk. Počítám, že jsem jediný člověk z celé Kalifornie, který kouří místo toho, aby spořádaně užíval kokain.“ Vyfoukla obláček kouře ke stropu. „Takže. Po pohřbu jsem se probírala máminou pozůstalostí – byly tam výpisy z banky, pojistky, běžné záležitosti. No nic. Našla jsem tam dopis. Starý, od nějakého chlápka jménem Henry, který tvrdil, že se mu po ní stýská, a lákal ji, aby za ním přijela do Francie. V té obálce byla i jeho fotografie, rozmazaná – no, aspoň si myslím, že to byl on –, jak sedí před stodolou na slunci.“

„Máte ji s sebou?“

„Mám. Je v autě, v tašce. Tak jsem se začala ze zvědavosti vyptávat známých ve Svaté Heleně, kteří mámu znali za mlada. No, a zjistila jsem, že tenhle Henry strávil nějakou dobu v Kalifornii. A on a máma…, no prostě spolu chodili.“ Dopila kávu a usmála se na paní Passepartoutovou, která jí nalila další šálek. „To vzbudilo mou zvědavost ještě víc, a tak jsem si v Sacramentu zažádala o kopii svého rodného listu. A tam to bylo. Jméno mého otce.“

„Henry Skinner?“

Přikývla. „A proto jsem tady. Myslela jsem, že je na čase, abych se setkala se svým otcem.“ Típla napůl vykouřenou cigaretu a pokrčila rameny. „Ale vypadá to, že jsem přišla pozdě, co?“

Max přikývl. „Obávám se, že ano. Je mi to líto. Zemřel před měsícem. Ale řekněte mi, jak jste se dozvěděla, kam jet?“

„Od starého známého mé mámy, který pracuje ve Washingtonu pro ministerstvo zahraničí. Trvalo mu to pár týdnů, ale tihle hoši můžou zjistit všechno.“

Max vstal. „Něco vám ukážu.“ Zašel do obývacího pokoje a vrátil se s fotografií ve stříbrném rámečku. Oddělal rám a vyndal druhou, schovanou fotografii, která byla zahnědlá a popraskaná věkem, a položil ji na stůl před Christie.

Dlouze se na ni zadívala. „Páni, to je ale věc.“ Pohlédla na Maxe a pak zpět na fotografii. „Tak tohle je máma. A tohle, jestli se nemýlím, je můj otec.“

„Můj strýček,“ řekl Max.

Paní Passepartoutová využila toho, že jako uklízela ze stolu, aby se naklonila nad fotografii a dobře se na ni podívala, což ji zmátlo ještě víc. „Monsieur Max,“ zeptala se, „co se to děje?“

Max se poškrábal ve vlasech. „Sám přesně nevím.“ Obrátil se ke Christie a dal se do vyprávění o svém vlastním dětství a životě – o návštěvách tady ve Francii, strýčkově smrti a jeho poslední vůli. Když se zmínil o poslední vůli, vzpomněl si na něco, co mu řekla Nathalie Auzetová.

Vzal do ruky tu starou fotografii a díval se na ni. „Panebože, úplně jsem na to zapomněl. Co kdyby…“ Pohlédl na Christie. „Poslyšte, potřeboval bych si zavolat.“

Christie se usmála. „Jistě.“

Max se dovolal do kanceláře notářství, ale sekretářka mu sdělila, že paní notářka Auzetová odjela na pár dní do Paříže. Položil telefon a klesl zpět na židli. „Problém je v tom,“ řekl Christie, „že ve Francii existuje dědický zákon, který říká, že když umřete, váš majetek zdědí nejbližší příbuzný – manžel, manželka, potomci. Výjimky neexistují. No, a když strýček Henry sepsal svou poslední vůli, myslel si, že já jsem jeho jediný žijící příbuzný. O vás zřejmě nevěděl.“ Zamračil se. „Divné, ne? Jak to, že o vás nevěděl?“

„Máma se provdala – vzala si chlápka jménem Steve Roberts. Ale nějak jim to nevyšlo. Myslím, že po tom všem asi nechtěla… však víte, prostě nechtěla přijít za vaším strýčkem s takovým dárečkem. Nebo ho možná ani nemilovala. Kdo ví, jak to bylo.“

Max se podíval, kolik je hodin – vrozený reflex Angličana před tím, než si nalije první sklenku před obědem –, pak vstal, přinesl skleničky a z ledničky láhev rosé. „Je vám jasné, o co mi tu jde, ne? Jestliže vy jste dcera strýčka Henryho, je možné, že zanechal neplatnou poslední vůli.“ Nalil víno a podal Christie jednu ze sklenic. „Což by znamenalo, že by podle zákona měl majetek připadnout vám.“

„To je blbost.“ Christie se zasmála. „Prostě blbost.“ Napila se a chvilku si víno podržela v ústech, než ho spolkla. „Hej, to je ale dobré. Příjemné a suché. Co je to za směsku? Grenache a Syrah?“ natáhla se pro láhev a podívala se na vinětu. „Proti tomuhle chutná náš Zinfandel jako sirup na kašel.“

„A vy rozumíte vínu?“

„Jasně. Vyrostla jsem v Napa Valley a dělám u vinaře. Služby zákazníkům. Provádím návštěvy podnikem.“

Max přikývl, ale myšlenky se mu toulaly jinde. Došlo mu, že to, co dívce právě řekl – přestože tomu nevěřila –, by mohla být pravda. Podle zamotaných pravidel francouzských zákonů by mohlo být docela možné, že nemanželská dcera dostane přednost před přímým synovcem. Zrovna teď, když se konečně začínal sžívat s novým způsobem života coby pan vigneron, byla jeho budoucnost opět nejasná. Velice nejasná, z čehož začínal mít pocit extrémní nejistoty. To se nedalo ignorovat, to samo od sebe nezmizí. Takže měl tady nějakou budoucnost, nebo ne?

„Podívejte se,“ řekl, „tohle budeme muset nějak řešit.“ Vstal, otevřel zásuvku od příborníku, vyndal z ní telefonní seznam a začal hledat ve zlatých stránkách. „Raději se do toho dáme hned, než se všechno zkomplikuje.“

Christie ho pozorovala s udiveným výrazem a lehkým úsměvem. „Já nechápu, o co jde. Co to děláte?“

„Myslím, že se musíme zeptat na názor právníka.“ Max našel, co hledal, a natáhl se pro telefon.

„Moment, počkejte. Copak si opravdu myslíte…“

„Myslím to úplně vážně. Máte něco proti právníkům?“

„Asi jako každý druhý.“

Max vyťukal číslo a paní Passepartoutová se s vykulenýma očima a k prasknutí napětím zadívala na Christie a pokrčila rameny. Jediné, co Christie mohla udělat, bylo pokrčit rameny také. Obě čekaly, až Max dotelefonuje.

„Fajn. Jsme objednaní u právníka v Aix na dvě odpoledne.“

Oběd zvládli rychle – dali si v kuchyni chléb se sýrem a salát. Max celou tu dobu intenzivně přemýšlel. Měl plnou hlavu depresivních myšlenek: ztráta domu, muset se vrátit do Londýna, hledat si místo, sehnat někde peníze, aby mohl Charliemu vrátit půjčku. Christie také přemýšlela, byla mírně zmatená a hlavně smutná ze zjištění, že se už se svým otcem nikdy nesetká. Paní Passepartoutová vzdala bitvu s cizím jazykem a vrátila se do boje s pavučinami.

Už už se chystali nastoupit do auta, když se Christie zastavila u otevřených dveří. „Maxi? Vážně tohle musíme dělat?“

Podíval se na ni přes střechu auta. „Já to musím udělat. Nemůžu tu zůstat bez toho, abych si byl jistý, jestli je dům můj, nebo váš. Předpokládejme, že byste udělala nějakou hloupost, třeba si vzala Francouze. Pak byste se možná rozhodli se sem nastěhovat.“

Zavrtěla hlavou. „Tak tohle v plánu nemám.“

„Jeden nikdy neví. Plány se mění.“

Jeli směrem na Aix a vedli spolu neosobní a bezpečné hovory, které obvykle lidé vedou, když vlastně nechtějí mluvit o tom, co si skutečně myslí. Povídali si o svých zaměstnáních: Max o tom, jak se mu vedlo v centru Londýna, Christie o vinařství. Oba obdivovali pozoruhodnou krajinu, kterou projížděli – jako Napa, ale zelenější a na pohled starší –, a když dojeli do Aix a našli místo k zaparkování, začali být přece jen trochu uvolněnější, i za těch podivných okolností.

Place d’Albertas skýtá jeden z nejhezčích pohledů v Aix. Je to miniaturní, kočičími hlavami vydlážděné náměstíčko, jakoby vystavěné kolem fontány. Kdysi to byla architektonická předehra k paláci, který stojí za náměstím, ale dnes je plné víceméně diskrétních kanceláří plných víceméně diskrétních členů právní profese. Maître Bosc, právník, kterého si Max našel náhodným výběrem ve zlatých stránkách, měl kancelář v přízemí jednoho z lépe udržovaných domů a jeho mosazný štítek na dveřích svědomitě odrážel sluneční paprsky.

Sekretářka usadila Maxe a Christie na dvě tvrdé židle a zmizela návštěvu ohlásit. Napřed uplynulo pět minut, pak deset, účelem čehož bylo oběma čekajícím naznačit, že Maître je velmi zaměstnaný a důležitý člověk. Teprve pak se sekretářka vynořila a uvedla je dovnitř.

Byla to velmi pěkná místnost patřičných proporcí, s vysokým stropem a pečlivě vymodelovanými sádrovými římsami, avšak znesvěcená kancelářským nábytkem, který se dá najít v jakémkoliv katalogu nabízejícím moderní kancelářský nábytek se slevou při hromadném nákupu. Pan Bosc stál za svým psacím stolem z falešného palisandru a gestem je vyzval, aby se posadili. Byl to podsaditý svraštělý pán, s rukávy od košile vyhrnutými nad lokty, byl rozcuchaný a brýle na čtení se mu houpaly kolem krku. Mezi prsty levé ruky držel zapálený doutník. Pohlédl na ně a mile se usmál. „Alors? Co pro vás mohu udělat?“

Max mu popsal komplikovanou situaci, ve které se on a Christie ocitli. Bosc si dělal poznámky a čas od času ho přerušil zamumlanou otázkou. Zkušenosti s právníky, které měla Christie, se omezily na kalifornskou odrůdu, pečlivě oděnou a vybraně agresivní. Bosc, přestože mu vůbec nerozuměla, se jí zdál sympatický, skoro až milý. Nicméně Bosc projevil právní talent pro zdlouhavé a výnosné rady, což bylo zřejmé už z toho, co řekl bezprostředně poté, když Max skončil.

Dovolil svým brýlím, aby se zhouply na šňůrce, a začal se pomalu točit na své židli sem a tam. „To je šedá oblast,“ řekl.

Max právní záležitosti sice moc neovládal, ale měl dostatek zkušeností, aby věděl, že kdykoliv se kterýkoliv právník vytasil s onou nedocenitelnou právní pomůckou, šedou oblastí, byly za právní služby účtovány značné sumy. Boscova další slova to jen potvrdila.

„Váš problém není tak přímočarý, jak by se zdálo.“ Musel si zapálit vyhaslý doutník a smést z kravaly nános popílku. „Je třeba, abychom se podívali na precedenty. Možná, že tu precedent ani nebude.“ Zadíval se pátravě na Maxe, aby zjistil, jaký účinek na něj tyto slibné zvěsti měly. „V takovém případě budeme muset konzultovat nejvyšší právní orgány.“

Max to pro Christie přeložil: „Říká, že to bude komplikované.“

„Jo, právě,“ řekla. „Jak to, že nejsem překvapená? Maxi, tohle přece nepotřebujeme.“

Max pokrčil rameny. „Když už jsme tu, tak ať nám řekne, co si o tom myslí.“

Bosc se pomalu točil a vyčkával, až domluví. „Budeme muset potvrdit, že mademoiselle je skutečně dcera monsieura Skinnera; sice dítě lásky, nicméně však potomek. Naštěstí dnes existují testy DNA – přirozeně, nesmíme zapomenout na affaire, která se stala před několika lety. Jednalo se o dítě údajně zplozené Yvesem Montandem, ale ani to není úplně přímočaré. Ostatky monsieura Skinnera jsou pochovány na hřbitově a exhumace je nesmírně citlivá záležitost, na kterou budeme muset dostat povolení od různých úřadů.“ Větu, která následovala, zformuloval a vypustil z úst s neskrývaným potěšením. „Vidím v tom monumentální komplikace. Naprosto monumentální. Ale je to fascinující případ. A opravdu rád se ho ujmu.“

Max se opět obrátil k Christie. „Komplikace se právě ještě více zkomplikovaly. Myslím, že bude jednodušší, když vám to všechno povím až venku.“

Christie obrátila oči v sloup a vyndala si cigarety.

Bosc očima přebíhal z jednoho na druhého a uvažoval, který z nich bude vlastně jeho klientem. Doufal, že ten z nich, kdo mluví francouzsky. Na druhé straně, ta dívka byla zase hezká. A kromě jiného Američanka, jak mu ten mladý muž sdělil, tudíž velice zámožná. Proto se rozhodl udělit jim konstruktivní radu. „Abyste zabezpečili svoji pozici,“ prohlásil, „bylo by od vás obou prozíravé zachovat fyzickou přítomnost v nemovitosti, dokud se váš problém nevyřeší. Absence v objektu by mohla být interpretována jako vůle vzdát se jakýchkoliv nároků. Francouzské právo se může příležitostně vysvětlit zvláštním způsobem.“

Max se na chvíli odmlčel a chvíli mu trvalo, než si plně uvědomil, co právník říká. „Já bych se to pokusil vyjádřit jednodušeji, jestli dovolíte,“ řekl. „Připadá mi, že nám doporučujete, abychom spolu žili. Je to tak?“

Právník přikývl. „Ano, pod stejnou střechou. Nikoliv v romantickém smyslu slova. Pokud ovšem…“ Pohlédl napřed na Maxe a pak na Christie, a pomocí svého obočí jim signalizoval širokou škálu možností.

„Cože?“ zeptala se Christie.

„Později,“ řekl Max.

Jednání skončilo, když jim Bosc slíbil, že začne zkoumat různé možnosti. Avšak, jak sdělil Maxovi, vše si žádá svůj čas. Musí být trpěliví. Vyprovodil je ke dveřím, pozoroval je, jak vyšli na sluncem zalité náměstí, a v duchu si mnul ruce v očekávání tučných honorářů.

Christie zhluboka a nahlas vydechla. „OK, tak se vše vyřídilo?“

„Ani ne. Myslím, že na to, abych vám to všechno vysvětlil, budu potřebovat pivo. Jak jsem si všiml, právníci se vám příliš nezamlouvají.“

„S jedním z nich jsem žila.“

Šli dolů po rue de Nazareth až na Cours Mirabeau a sedli si k poslednímu prázdnému stolku na terase kavárny Deux Garçons. Christie se rozhlédla kolem a zpozorovala, že většina návštěvníků si čte v turistických příručkách a studuje mapy. Mnoho z nich vypadalo jako Američani v prázdninové uniformě, skládající se z baseballové čepice, objemných kalhot s mnoha kapsami a sandálů z mnohobarevných popruhů. Usmála se a obrátila se na Maxe. „A kde jsou ti hoši v baretech s harmonikou?“

Číšník, netečný a otrávený, jim dal na stůl dvě piva a počkal si, než zaplatili. Oči měl upřené do dálky a zaostřené na cosi za obzorem, možná na svou penzi. Pohlédl dolů, jen aby zhodnotil spropitné, které ocenil téměř nepozorovatelným pokynem hlavy, a na svých nohou, plochých jako palačinky, které zrovna konzumovali u vedlejšího stolu, se odpotácel.

Max začal s výkladem, ale všiml si, že věnovat pozornost všem těm precedentům a právním aspektům dělá Christie potíže. A když se dostal k exhumaci a testům DNA, otřásla se a zavrtěla hlavou.

„Podívejte se,“ řekl Max, „já vám jen tlumočím, co říkal právník.“ Ale dříve než mohl pokračovat, zvedla Christie ruku, aby ho zarazila.

„Úplně na konci,“ řekla, „když se na nás díval a hýbal obočím, o co vlastně šlo?“

„Správná otázka. Právě jsem se k tomu hodlal dostat. No, to, co navrhoval – vlastně, to, co nám radil, čistě v právním slova smyslu, abyste rozuměla –, bylo, že byste měla, jak to vyjádřil, ‚zachovat svou přítomnost‘.“

„Zachovat svou přítomnost?“

„Ano. V domě.“

„S vámi?“

„No jo. Vlastně tím chci říci, že já tam budu také. Budu jako vy zachovávat přítomnost. Až do doby, než se to vyřeší.“

„Maxi, vždyť jsme se dneska viděli poprvé. Já vás neznám. A vy mě žádáte, abych s vámi žila?“

Vypadala komicky seriózně, modré oči měla vážné a otevřené dokořán. Mladá Američanka vystavená tváří v tvář evropské ničemnosti. Max to vzdal. Tohle se nedalo brát vážně. Bylo to příliš bizarní.

„Dům je obrovský,“ řekl. „Každý z nás může mít tři ložnice.“

Jedenáct

„Ale,“ prohlásila paní Passepartoutová, „jako kdybych to nevěděla. Ta mladá Américaine se k nám stěhuje.“ S uspokojením pozorovala, jak se Max potýká se zavazadlem patřícím Christie, které vypadalo jako obrovská klobása obalená látkou, a manévruje s ním dveřmi dovnitř. „Už jsem vše nachystala, monsieur Max,“ dodala s potěšeným výrazem ve tváři. „Do ložnice jsem dala vázu s květinami a na posteli je čisté prostěradlo. Budete tam jako v bavlnce.“

Max upustil zavazadlo na podlahu. „Ne, madame, to ne. Nechápete, o co jde. Pravda, zůstává tu, ale ne se mnou. Vlastně ano, se mnou, ale ne ve stejné ložnici.“

Paní Passepartoutová přijala tuto zprávu s výrazem naprostého zděšení. Jako by ten nápad, že dva zdraví a nezávislí mladí lidé spolu nebudou sdílet společné lože, byl divný, nebo dokonce nepřirozený. Dala si ruce v bok. „Vážně? A proč ne?“

„Vysvětlím vám to později.“ Max se obrátil ke Christie, ukázal směrem ke schodům a hodil si vak přes rameno. „Tak pojďme, ubytujeme vás.“

Procházeli pokoje v prvním poschodí. Paní Passepartoutová všude otevírala okenice a pečlivě stírala zrnka prachu v místech, kde měla podezření, že se mohla usadit. Upozorňovala je na výhled z jednotlivých pokojů a celou dobu brblala, a to ne zrovna potichu, že je škoda nevyužít Maxovu prvotřídní ložnici. Christie si znepokojeně prohlížela proleželé postele, starobylé a nakřivo stojící šatníky a hrbolaté podlahy pokryté dlaždicemi. Znepokojení se proměnilo ve znechucení, když vešli do jedné z koupelen, která byla ještě více středověká než ty ostatní. Místo sprchy tam byla růžová popraskaná gumová hadice, spojená s kohoutkem rezavými závity. Pomalu zavrtěla hlavou. „No teda,“ vydala ze sebe. „To je neuvěřitelný.“

„Ritz to není, to je mi jasné,“ řekl Max. „Ale má to své kouzlo. Něco podobného ve Státech nenajdete.“ Vyskočil na prkénko od mísy a doširoka rozmáchl natažené paže. „Tady strávíte řadu šťastných hodin. Výhled odtud je fantastický.“

Christie se pokusila o úsměv, ale nepodařilo se jí skrýt své zděšení, které bylo jen krůček od hranice hrůzy. Max se pokoušel představit si, na jaké luxusní sociální zařízení byla asi zvyklá z Kalifornie. Věděl, že hygienu v Americe považují za jedno z minoritních náboženství, tak k ní pocítil soucit. „Hele,“ řekl, „tak si vezměte mou ložnici a mou koupelnu, já se nastěhuji jinam.“

A bylo rozhodnuto. Christie si začala vybalovat a Max s paní Passepartoutovou se odebrali do kuchyně, kde se Max uklidňoval pomocí sklenky vína a paní Passepartoutová z něj tahala rozumy.

„Ale proč by ne?“ zeptala se ještě jednou. „Vždyť je to nejlepší ložnice. Postel je pro dva tak akorát. Mohli byste tam být spolu. Très cosy.“

„Sotva jsme se seznámili.“

„No a? Seznámili byste se ještě lépe.“

„Je to moje sestřenice. Alespoň to tak vypadá.“

Nad touto bezvýznamnou shodou okolností paní Passepartoutová jen mávla rukou. „Polovina francouzské aristokracie pochází ze vztahů mezi bratranci a sestřenicemi.“ Aby to zdůraznila, bodla Maxe prstem do hrudi. „A sedláci také. No co, i tady v městečku, jak každý dobře ví…“

Max jí skočil do řeči, takže mu to senzační odhalení uniklo. „Podívejte se, pravda je, že…“

„Aha. Pravda.“

„… pravda je, že jsem nikdy nebyl na blondýnky. Vždycky jsem dával přednost brunetkám. Vždycky.“

„Opravdu?“

„Absolutně.“

Paní Passepartoutová si mimoděk – nemohla si pomoci –upravila rukou své pěstěné hnědé kudrny a pokrčila rameny. Navrhla mu naprosto praktické a velice pohodlné řešení – dokonce potenciálně velice příjemné – a on to odmítá z jednoho a jediného důvodu, jiného důvodu se totiž nemohla dovtípit, a to, že se ta dívka narodila blonďatá. Absurdní. Chlapi jsou divní. A Angličané teprve. Popřála Maxovi příjemný večer a odebrala se zdrbnout jeho vrtochy u své sestry, paní Rousselové.

Když její auto zmizelo v dálce, vzal Max láhev růžového a dvě skleničky a odnesl je na dvůr. Víno dal pod proud vody ve fontáně, aby nezteplalo, a ze stodoly přinesl dvě polorozpadlá proutěná křesílka, která postavil vedle kašny, tak aby bylo vidět západ slunce. Čímž, uklidňoval se, splnil veškeré povinnosti starostlivého hostitele. Ovšem když se usadil a začal si probírat všechny události dne, nemohl se zbavit rostoucího pocitu znepokojení, že dny, kdy je hostitelem, může mít záhy spočítané. Byl dům skutečně jeho, nebo je možné, že nějaký poťouchlý zákon zavedený Napoleonem před staletími, ho o dědictví připraví? Nebo to byla hloupost, že sám problém nadnesl? Možná, ale rád o sobě smýšlel jako o člověku, který stále ještě ctí jednu nebo dvě zásady. Navíc mu hlas ze záhrobí našeptával něco, co mu strýček Henry často říkal: zásada není zásadou do doby, než tě začne něco stát. V tomto případě nejen peníze, ale celou novou existenci.

„Ahoj.“

Maxe vytrhla z myšlenek na jeho budoucnost Christie, která přišla na dvůr oblečená do čistých džínů a bílého trička, s mokrými vlasy sčesanými dozadu. Vypadala tak na osmnáct.

„Gratuluji. Zřejmě jste rozluštila tajemství, jak vyloudit ze sprchy vodu.“ Nalil jí sklenku vína a podal jí ji.

„Díky. To je všechno, co se z té sprchy dá vyloudit? Takový čůrek?“

„Francouzi na sprchy moc nejsou. Zato ale umí nádherné západy slunce.“

Chvíli seděli beze slova a pozorovali růžovou oblohu počáranou zlatem a nazdobenou mrňavými narůžovělými beránky, které jako by namaloval Maxfield Parrish během jedné z jeho extravagantních nálad. Ve fontáně stříkala voda a její zvuky se mísily s cvrkáním cikád a kvákáním žab, které na sebe volaly přes kašnu.

Christie se obrátila k Maxovi. „Jaký vlastně byl můj otec?“

Max hleděl do dáli a vzpomínal. „Myslím, že jsem si na něm nejvíc vážil toho, že se mnou zacházel jako s dospělým, a ne jako se školákem. Rád si dělal legraci, hlavně z Francouzů, i když je měl vlastně rád. Říkal jim ‚naši milí nepřátelé‘. Jenom když byli tvrdohlaví a umínění, začal jim říkat ‚ti zatracení žabojedi‘. Ale vcelku obdivoval jejich komplex povýšenosti a dobré způsoby. Měl rád dobré vychování, ale v dnešní době by ho asi považovali za staromódního.“

„Proč?“

„Protože byl gentleman. Víte, čestný, spravedlivý a slušný –takoví už dnes vyšli z módy. Měla byste ho ráda. Já měl.“ Upil vína a pohlédl na hodinky. „Říkal jsem si, že bychom si mohli zajít do městečka na večeři. Tam vám o něm povím více.“

V restauraci U Fanny bylo celkem plno a hlučno. Bylo tam hodně místních, ale i turistů, které člověk snadno rozeznal podle zarudlých tváří a oblečení s reklamními nápisy. Fanny přišla Maxe uvítat a ve tváři se jí objevil výraz překvapení, když uviděla, že není sám.

„Už jste se tu dlouho neukázal,“ řekla Maxovi, poplácala ho po paži a vlepila mu pusu na tvář. „Nejméně dva dny. Kde jste se skrýval? A kohopak tu máte s sebou?“

Max je představil a díval se, jak si ty dvě mladé ženy podávají ruku a při tom jedna druhou podrobují detailnímu průzkumu, který se ani jedna z nich nesnažila skrývat. Téměř jako dva psi, kteří se potkají v parku. Jak to, že muži nikdy neprojevují takovou neskrývanou zvědavost? Když si sedali ke stolu, Max se musel smát.

„Co je vám k smíchu?“ zeptala se Christie.

„Vy dvě,“ řekl. „Už jsem si skoro myslel, že se začnete očichávat.“

Christie sledovala Fanny, jak se proplétá mezi stoly. „Tady se nosí oblečení hodně na tělo, že? Kdyby kýchla, tak z toho trička vyletí ven.“

„Naděje umírá poslední,“ odpověděl Max. Christie pozvedla cudně obočí a Max raději změnil téma. „Tak co si dáme? Už jste někdy měla králíka nadívaného olivovou tapenádou? Je to výborné.“

Christie to nepřesvědčilo. „V Kalifiornii králíky nejíme. Je to jako zvěřina?“

„Spíš jako kuře. Bude vám to chutnat.“

Hovor na téma strýček Henry jim zabral většinu času. Max vyprávěl Christie všechno, na co si z letních prázdnin vzpomněl. Strýček Henry mu udělil jakési zmatené rady do života, naučil ho hrát tenis a šachy, pít víno, číst dobré knihy a poslouchat dobrou hudbu. Max si připomenul jeden obzvlášť deštivý a nekonečný den, který věnovali poslechu celého Wagnerova Prstenu, což strýček uvedl výrokem: „Wagnerova hudba není tak špatná, jak zní.“

Následovaly lekce ze základů údržby traktorů, vyvrhování drůbeže a základů péče o domácí fretku, jejímž úkolem bylo hubit krysy. Do toho všeho zamíchal další neocenitelné rady týkající se nepředvídatelné nátury rudovlásek, předností mýdel z Aleppa, nesporné důležitosti obleků modré barvy – „nezapomeň odkázat něco svému krejčímu, je to jediná příležitost, kdy z tebe dostane nějaké peníze“ – a osobně vyzkoušeného systému, jak vyhrát backgammon.

„Já jsem to tu miloval,“ řekl Max. „Byly to prázdniny jako se starším kamarádem, který o životě věděl o moc víc než já.“

„A kde byli vaši rodiče?“

„V Šanghaji, v Limě, v Saúdské Arábii, zkrátka po celém světě. Otec byl diplomatem, takže byl vysílán každé čtyři roky někam jinam. Někam, kde se nehrál kriket a kde to bylo pro anglického školáka víceméně nevhodné.“

Nadešla noc a terasa byla osvětlená jen svíčkami na stolech a řádkou barevných žárovek pověšených na fasádě restaurace. Většina hostů už dovečeřela. Seděli nad kávou, kouřili, tiše si povídali a naslouchali písním Edith Piaf, které jim Fanny pustila – zpívala o zlomeném srdci a slzách.

Max si všimnul, že Christie začíná být ospalá. Ve snaze skrýt zívnutí skláněla hlavu. Víno, jídlo a celý ten dlouhý den na ní zanechaly stopy, proto zavolal na Fanny, aby jim přinesla účet. Přišla se dvěma sklenkami calvadosu.

Přitáhla si židli a přisedla si k nim. „Vaše petite amie,“ řekla a pokynula směrem k Christie, která byla asi tak dvě vteřiny před usnutím. „Myslím, že jste ji pořádně unavil.“ Fanny nasadila pobavený a zvědavý výraz. Její oči byly ve světle svíček téměř tak tmavé jako její vlasy.

Max se napil calvadosu, který chutnal po pečených jablkách, a zavrtěl hlavou. Tak napřed paní Passepartoutová a teď Fanny, obě došly ke stejnému závěru. „Takhle to ale vůbec není,“ řekl. „Přiletěla dnes z Kalifornie. Byl to dlouhý let.“

Fanny se usmála a natáhla se k Maxovi, aby mu počechrala vlasy. „Tak zítra víc štěstí.“ Ruku nechala dopadnout na jeho rameno a chvilku ji tam nechala, lehkou a teplou. Bez přemýšlení přejel konečky prstů po vnitřní straně její paže, od zápěstí až k lokti po linii modré žíly. Jejich hlavy se přiblížily natolik, že na své tváři cítil její dech.

„Doufám, že nevyrušuji?“ Christie se probudila a napůl otevřenýma očima je pozorovala.

Max si odkašlal a napřímil se. „Právě platím.“

Cestou domů Max stále ještě cítil, jak se dotýkal Fanniny kůže, jako by jeho prsty měly paměť. Christie znovu zívla. „Omlouvám se za to, že jsem tam usnula. Ale díky za pozvání. Byl to moc hezký večer. A s tím králíkem jste měl pravdu.“ Max se ve tmě usmál. „Jsem rád, že jste si to užila.“

Přestože si to ani jeden z nich neuvědomoval, byl to jeden z nejlepších okamžiků jejich vztahu na řadu dní.

Vynucená blízkost dvou cizích lidí bývá obvykle svízelná, jelikož přijetí hosta do svého života si žádá jisté ohledy, které člověku nemusí být zrovna po chuti. A někdy, když už jsou naše návyky hluboce zakořeněné, se nemusí dostavit vůbec. Podobně se to vyvíjelo mezi Christie a Maxem.

Samozřejmě, jejich vztah se zakládal na mírně nesnadných a podivných základech. Navíc měli, jak to Christie později popsala, rozdílný životní styl. Max vstával brzo, Christie si ráda poležela. Přišla ráno do kuchyně a zjistila, že Max spořádal všechny loupáčky a dopil pomerančovou šťávu. Christie byla od přírody pořádná, Max ne. On měl rád Mozarta, ona dávala přednost Springsteenovi. Ani jeden, ani druhý neuměli vařit; což byl každodenní problém. Paní Passepartoutová připadala Christie zvědavá a vlezlá, zatímco Max ji považoval za naprosto neocenitelný klenot.

Kromě toho se občas vyskytly jisté nepříjemnosti, stejně jako ve všech starých domech na francouzském venkově: poruchy v dodávce vody, která tekla občas vařící, občas mrazivá a občas vůbec; nepředvídatelné výkyvy elektřiny, při kterém světla občas blikala, zhasínala, nebo dokonce nešla zapnout vůbec; hlomoz traktoru pod oknem v šest ráno; podivná příchuť mléka; invaze hmyzu. To vše začalo Christie brzo jít na nervy, protože byla zvyklá na pohodlí a hladký chod života v modernějším, hojném a hmotně zabezpečeném prostředí Napa Valley. A pak tu byli ti Francouzi: tu formální, tu důvěrní, mluvící jako kulomet, posedlí svými žaludky, navonění česnekem, a, podle jejího názoru, trpící neustálými návaly arogance.

Max měl až perverzní radost, když jí mohl oponovat. Francii a Francouze před ní obhajoval, a občas přilil oleje do ohně tím, že lehce kritizoval Ameriku, což Christie neuměla přijmout. Přestože byla natolik inteligentní, že neprosazovala doktrínu „buď s námi nebo proti nám“, udivovalo ji a rozčilovalo, že Evropané vykazovali tendenci, kterou nemohla pochopit. Totiž, že kousali do ruky, která je po druhé světové válce tak štědře krmila. A ještě víc ji rozčílilo, když Max rozjímal o tom, jak dlouho by měla vydržet vděčnost. Mluvil o Lafayettovi a dluhu Ameriky Francii. Takže atmosféra v domě se stávala napjatější a napjatější. Paní Passepartoutová to lehce zvětřila, a dokonce i ona tím byla zdeprimovaná. Není divu, že to neustálé popichování vyústilo v nevyhnutelný konflikt.

Došlo k tomu na veřejnosti. Donuceni hladem vyhlásili Christie a Max nevraživé příměří a zašli si na večeři do městečka. Fanny, což je třeba zdůraznit, se nechovala zrovna způsobem, který by přispěl ke zlepšení napjaté situace. Točila se okolo Maxe, zatímco Christie úplně ignorovala. Ta na ni zlověstně zírala. Poslední kapka se dostavila s moučníkem.

Christie napíchla dušenou hrušku jediným vražedným bodem vidličky. „To vás musí masírovat pokaždé, když přijde ke stolu?“

„Jen se snaží být milá.“

„To jo. Právě.“

„Podívejte se, prostě je taková, jaká je. Když se vám to nelíbí, nemusíte se dívat.“

„Fajn.“ Christie odsunula židli a vstala. „Taky nebudu.“ A odpochodovala do noci, vzteky celá bez sebe.

Max ji za pár minut dojel na silnici za městečkem. Zpomalil, natáhl se ke dveřím spolujezdce a otevřel je. Christie ho ignorovala, dívala se strnule dopředu a ještě zrychlila. Asi tak sto metrů se plížil vedle ní, ale nakonec to vzdal, zabouchl dveře a rychle odjel.

Doma hodil klíče na kuchyňský stůl a hledal něco, co by mu pomohlo uklidnit se. Jediným vhodným protijedem na jeho mizernou náladu se zdál Rousselův ďábelský marc, a když se Christie konečně objevila, byl už u druhé sklenky.

Pohlédl na její ztuhlé rysy, na vteřinu zaváhal, ale rozčílila ho, a tak se rozhodl zeptat. „Příjemná procházka?“

Ta dvě slova protrhla hráz. Její námitky, po menší zmínce Fanny, se soustředily na ten největší důvod její nespokojenosti: na Maxe, či spíše na jeho osobnostní rysy – bezcitný, sobecký, domýšlivý, s pokrouceným smyslem pro humor. Typický Anglán. Pochodovala sem a tam kolem sporáku, zírala na něj a čekala, až vybuchne, nebo aspoň zareaguje. Ale Max si už nasadil tu chladně povýšenou masku, kterou Angličané často používají tváří v tvář citovým výbuchům, především pokud pocházejí od žen nebo cizinců. Nic nemohlo rozzuřit tuhle dívku víc.

„Na své názory máte právo,“ řekl Max, „i když je vyjadřujete poměrně ofenzivně.“ Ukázal na láhev. „Sklenku?“

Ne, ať si tu přiblblou sklenku nechá sám pro sebe. To, o co by skutečně stála, je alespoň špetka ohledu vůči někomu, kdo se ocitl v její situaci – daleko od domova, bez znalosti francouzštiny, obklopená cizinci, a ubytovaná s cizincem.

Max zamíchal ve sklence zbytkem olejnaté tekutiny, zvrátil si ji do hrdla, otřásl se a vstal. „Jdu si lehnout,“ ohlásil. „Co kdybyste se chovala jako dospělá? Neprosil jsem se o to, abyste sem přijela.“

Ke dveřím kuchyně nikdy nedošel. V Christie se něco zlomilo, sebrala nejbližší zbraň, která jí přišla do ruky, a mrskla s ní. Nešťastnou náhodou to byla patnácticentimetrová litinová pánev, a ještě nešťastnější bylo, že se trefila. Pánev zasáhla Maxe přímo do spánku, hlava mu explodovala, zaplavila ho prudká bolest a pak temnota. Nohy se mu podlomily a v bezvědomí se zhroutil na podlahu.

Christie tam stála v šoku a dívala se na postavu na zemi. Maxovi tekla z hlavy tenkým proudem po tváři krev, nevydal ze sebe ani hlásku a ležel bez pohnutí.

Najednou se jí zmocnila lítost a panika. Klekla si k Maxovi, položila mu hlavu na svůj klín a snažila se zastavit proud krve papírovými kuchyňskými utěrkami. Sahala mu na krk a snažila se najít tep. Jako by něco ucítila, ale momentální pocit úlevy rychle vystřídalo pomyšlení na možné důsledky: trauma, poranění mozku, mnohamilionové soudní spory, zatčení z důvodu ublížení na zdraví a léta hniloby v cele francouzského vězení.

Doktor. Musí zavolat doktora. Ale jak se volá doktor ve Francii? A policie? A hasiči? Panebože. Co jsem to udělala?

Hlava na jejím klíně se pohnula, skoro neznatelně, asi jen o jeden centimetr. Max zasténal a pak opatrně a pomalu pootevřel jedno oko. Zahlédl krví potřísněná ňadra a nad nimi zamračenou a úzkostlivou tvář.

„Kde jste se naučila takhle házet?“

Christie úlevou hluboce vydechla. „Jseš OK? Poslyš, je mi to opravdu líto. Ani nevím, kde se to ve mně vzalo. Asi jsem musela – panebože, krev. Řekni, že jseš OK?“

Max opatrně pohnul hlavou. „Asi to přežiju,“ řekl, „ale raději bych se nehýbal.“ Hlava mu padla zpět na její klín, ruce si složil na prsa, zavřel oči a opět zasténal. „I když, něco by mi určitě pomohlo.“

„Co, řekni. Cokoliv. Doktor? Aspirin? Napít? Řekni.“

„Nemáš s sebou náhodou zdravotnickou uniformu?“

Christie pohlédla dolů na tvář své oběti. Max otevřel obě oči a mrkl na ni. „Já mám totiž odjakživa slabost pro sestřičky.“

Oba se začali smát. Christie mu pak pomohla vstát a posadila ho ke stolu. Ránu mu ošetřila pomocí mísy s vodou a dalších papírových utěrek. „Nevypadá to tak zle, jak jsem si myslela,“ řekla, když mu ránu nad obočím ošetřila. „Možná že ani nebudeš potřebovat stehy. Ale udělala jsem hroznou blbost. Vážně mi to je líto. Opravdu.“

„Třeba jsem si to zasloužil,“ řekl Max.

Stiskla mu rameno, vzala mísu s krvavou vodou a vylila ji do výlevky. „Fajn. Teď potřebuju dezinfekci. Co tady používají? Jodovou tinkturu?“

„Tu nikdy nepoužívám,“ odpověděl Max a natáhl se přes stůl pro láhev s marcem. „Zkus tohle. Zabíjí to všechny známé bakterie. A taky to čistí ucpané výlevky.“

Potřela mu ránu alkoholem a natrhala prozatímní obvazy z čisté utěrky. „Tak,“ řekla. „Určitě nemám zavolat doktora?“

Max chtěl zavrtět hlavou, ale bolestí jen zamrkal. „Proč si kazit tak pěkný večer?“

Dvanáct

Následující ráno Max při holení zkoumal svůj potlučený obraz v zrcadle. Nadzvedl obvaz z pruhu utěrky, aby se podíval, jak vypadá jelito nad jeho levým okem. Kromě bolavého místa a tepání v hlavě, když s ní náhle pohnul, se poranění nezdálo příliš vážné. Doktor Clerc v městečku mu ránu vyčistí a ošetří v minutě. Plížil se dolů, protože doufal, že se mu podaří vyhnout se paní Passepartoutové, která by, jako pravá milovnice dramatu, určitě hodlala volat Médecins Sans Frontiers a helikoptéru s paramediky.

Plížil se zbytečně. Už na něj čekala v záloze před kuchyňskými dveřmi a Christie provinile postávala vedle.

„Nezamhouřila jsem oka,“ řekla Christie. „Byla jsem příšerně rozrušená. Bála jsem se, aby se ti něco nestalo, víš, nějaké komplikace – šok, trauma po zranění. Nesla jsem ti dva Advily, ale už jsi spal. Jak ti je?“

Než se dostal k odpovědi, paní Passepartoutová spráskla ruce a dala si je zděšeně na tváře. „Oh la la la la, le pauvre! Co se vám stalo s hlavou?“

Max se opatrně dotkl utěrky. „Nic vážného. Nehoda v zahradě.“

„Vy jste byl v zahradě, včera v noci?“

„Já vím. Hloupé. Byla to chyba, zahradničit potmě.“

„Nehýbat se!“ nařídila paní Passepartoutová a vylovila z kapsy kalhot, dnes jedovatě zelených, mobil. „Zavolám Raoula.“

„Raoula?“

„Samozřejmě že Raoula. On má ambulanci.“

Max zavrtěl hlavou a v zápětí toho litoval. „Prosím vás, já budu v pořádku.“ Obrátil se k Christie a přehodil výhybku na angličtinu. „Zajedu dolů do městečka k doktorovi, aby se na to podíval.“

Christie trvala na tom, že ho tam zaveze. Zanechali paní Passepartoutovou na zápraží, kde nadále poplašeně kvokala o otřesu mozku a o tom velmi populárním francouzském všeléku, antibiotikách.

O půl hodiny a jednu tetanovou injekci později, s utěrkou nahrazenou obvyklejším obvazem, se Max vynořil z ordinace s hrstí receptů a našel Christie v čekárně. „Ne abys někdy ve Francii onemocněla,“ řekl jí. „Jenom to papírování položí člověka na týden do postele.“

Pohlédla na něj a nemohla se udržet smíchy. „To ten doktor neměl bílý obvaz, nebo jsi schválně požádal o růžový?“

Kráčeli pomalu po ulici ke kavárně a došli tam právě ve chvíli, kdy se vynořil Roussel, který si tam časně zrána dával první sklenici piva na povzbuzení. Potřásli si rukama a Roussel zpozoroval obvaz. „Ale? Co to…?“

„Úraz v zahradě,“ odvětil Max. Dalším nevyhnutelným otázkám se vyvaroval tím, že Roussela seznámil s Christie. Roussel si s rozmachem sundal čepici a hlavou naznačil poklonu. „Potěšení na mé straně, mademoiselle. Takže vy bydlíte u monsieura Maxe? Tak to doufám, že k nám dneska večer přijdete na večeři oba. Žena vaří civet z divočáka.“ Políbil si konečky prstů. „S Châteauneuf-du-Pape a s krví z trupu. Přesně tak, jak to má být.“ Všiml si, jak se na to Christie tváří a obrátil se tázavě na Maxe.

„Mademoiselle nemluví francouzsky,“ řekl Max. „Ale já vím, že ráda přijde. Miluje krev.“ S nejistým úsměvem a pokradmu se dívaje na Christie se Roussel odporoučel a ponechal je jejich kávě a loupáčkům.

Christie si utřela drobeček ze rtů, vzala šálek do obou rukou a vdechla tu báječnou vůni ranní kávy a horkého mléka. „Maxi, můžu se na něco zeptat? Co jim říkáš, když se tě ptají, co se ti stalo? Totiž, říkáš jim, že…“

„Nehoda v zahradě. Doufám, že tím předejdu zdlouhavým výslechům.“

Naklonila se k němu a dotkla se jeho ruky. „Díky. To je od tebe moc milé.“

Zvláštní, pomyslel si Max, jak to malé krveprolití vyčistilo vzduch. „Doufám, že ti to nebude vadit,“ pokračoval Max, „ale Roussel nás oba pozval na dnes večer na večeři, a já slíbil, že přijdeme. Je to vlastně celkem neobvyklé. Francouzi obyčejně cizince k sobě domů nezvou, dokud je neznají aspoň deset let. Bude to zajímavá zkušenost. Ne příliš podobná večeři v Kalifornii.“

Christie mu neodpověděla, protože se dívala Maxovi přes rameno směrem k postavě, která se blížila k jejich stolu. „Nachystej si tu svou zahradní historku. Chystá se na tebe další otázka.“

Max se ohlédl a uviděl Nathalii Auzetovou, jako vždy elegantní ve svém kostýmku a podpatcích, s pobaveným výrazem ve tváři. „Právě jsem potkala Roussela,“ řekla, „vyprávěl mi, že jste prodělal potyčku se stromem.“ Dala Maxovi na tváře dva lehké polibky a přes okraj slunečních brýlí si ho prohlédla. „Růžová vám sluší. Nic vážného, doufám?“

„Já jsem v pořádku, se stromem je to horší. Nathalie, seznamte se s mou známou, Christie Robertsovou. Přijela z Kalifornie.“

Nathalie si sundala brýle, aby si Christie předtím, než jí potřese rukou, mohla lépe prohlédnout. „To jsem si mohla myslet. Vypadáte přesně tak, jako dívky na fotografiích z Kalifornie. Vždycky vypadají tak nevinně.“ Držela ruku Christie ve své a obrátila se k Maxovi. „Velmi pěkná.“

Max přikývl a Christie zakašlala. Nathalie jí pustila ruku. „Takže, Maxi, mám pro vás nějaké novinky.“ Nathalie si nasadila brýle na nos a ve tváři se jí objevil profesionální výraz. „Objednala jsem enologa – jednoho z nejlepších –, aby sem zajel a podíval se na vaše vinice. Čekám, že zavolá a ještě to potvrdí, ale předběžně počítal, že by to z Bordeaux měl stihnout do zítřka. Měli jsme štěstí, bývá ve Francii málokdy.“

Zatímco Max mumlal slova díků, Nathalie pokračovala: „Já budu, bohužel, zítra ráno muset do Marseille, ale to snad nevadí. Třeba bychom pak mohli jít společně na oběd, u kterého mi povíte, jak jste pochodili.“ Obrátila se k Christie a usmála se na ni. „A když si přivedete tady svou malou přítelkyni, mohla bych se třeba i pocvičit v angličtině.“ Hravým způsobem na ně zamávala prsty. „Bye-bye.“ S tím se odvlnila po ulici směrem ke kanceláři a silně při tom klapala podpatky.

Christie si odfoukla a potřásla hlavou. „Ty Francouzky. Musí se pořád do někoho navážet.“

„Flirtují,“ vyhodnotil to Max. „To je jen starý francouzský zvyk, stejně jako jejich nebezpečná jízda autem.“

„Ale flirtovala se mnou. Ruku jsem si zpátky musela přímo vybojovat.“

„Co tím chceš říct?“

„Co myslíš?“

„Páni, tak tohle by mě nikdy nenapadlo.“ Max se zamyslel a zadíval se na druhou stranu náměstí, kde Nathalie zrovna zabočila do ulice, kde měla svou kancelář.

Odpoledne vzal Max Christie na prohlídku pozemků kolem domu. Exploze, ke které došlo předešlého večera, uvolnila napětí, které mezi nimi bylo. Přestali se popichovat, procházeli mezi řadami révy a plánovali, kudy enologa provedou. Vinice byly pro Christie známým prostředím – sama o sobě tvrdila, že je odkojena vínem – a révu si prohlížela znalým okem. Všimla si, že nikde není ani plevel, ani plíseň a porovnávala způsob ořezávání a vedení s tím, co využívají vinaři v Kalifornii. Vcelku v tom moc rozdílů nebylo, přestože to mají, jak řekla Maxovi, v Napa Valley jinak upravené – často vysazují na konci řad růže.

„Viděl jsem na fotografiích, že to samé dělají v Burgundsku a v Bordeaux,“ řekl Max, „ale tady, jak se mi zdá, s výzdobou moc nenadělají. Řekl bych, že si řekli, že poupata růží se pít nedají, tak proč s tím ztrácet čas.“

„Jenže to není na okrasu. Je to jako ti kanárci v šachtách, něco jako signalizace nebezpečí,“ poučila ho Christie. „Když se tu vyskytne choroba, růže ji zpravidla dostanou dříve než réva. Takže máte chvíli na to, aby se proti tomu dalo zakročit. Což je dobrý nápad, i když to Francouzi vymysleli první.“ Vztyčila hlavu a pohlédla na Maxe. „Na druhé straně, kdyby nebylo Ameriky, nebyl by ve Francii ani jeden vinný keř.“

„To kvůli těm broukům, že jo?“

Christie přikývla. „Phylloxera, neboli korovnice révová. Po roce 1860 tady skoro úplně vyhubila révu. Pak se zjistilo, že některé druhy americké révy jsou proti těm broukům odolné, tak se nakoupily miliony podnoží a evropské odrůdy se na ně štěpovaly. Vidíš, tady to máš – základní dějiny moderního vinařství za půl minuty.“

„Tak tohle vykládáš výpravám u vás, že? Ale pokud si dobře vzpomínám, ti brouci přišli z Ameriky, ne?“

Christie se zazubila. „Tohle vynecháváme.“

Přelezli přes zeď na kamenitou část pozemku na konci vinic. Max kopl do oblázků, aby se podíval, jestli je pod nimi něco, co by připomínalo půdu. „Tady nic moc, že? Divím se, jak je možné, že tu vůbec něco roste.“

Ale Christie mu neodpověděla. Posunula si sluneční brýle do vlasů a dřepla si mezi řádky révy. Vzhlédla vzhůru k Maxovi a ukázala mu mrňavý zavadlý hrozen embryonálních bobulek, ani jedna z nich nebyla větší než hlavička zápalky. „Podívej se na tohle.“

Vzal si od ní hrozen do ruky a potěžkal ho v dlani.

„Všiml sis něčeho?“ zeptala se Christie. Na odpověď ani nečekala. „Ten neodpadl. Někdo ho odstřihl. Vidíš ten šikmý řez na stopce? To je od nůžek. A podívej, tady jich je celá řada.“ Vstala a prohlédla si keře révy. „A tamhle také. Vsadím se, že stejně to vypadá po celé téhle vinici.“

Max si neuměl představit Roussela, jak se celé hodiny pachtí s odstřihováním hroznů, které tak pracně ošetřoval. Nedávalo to smysl. „To je ale divné,“ řekl. „Vsadím se, že tohle v Kalifornii nedělají.“

„Samozřejmě, že dělají,“ odvětila Christie, „ale ne všichni – jen ti opravdu schopní vinaři. Odstřihnou někdy i dva z každých tří hroznů, takže ty hrozny, co tam zůstanou, dostanou veškerou výživu. Čímž se stanou koncentrovanější a mají větší obsah alkoholu. Má to zvláštní název, vendange verte. Je to metoda náročná na práci a drahá, protože strojově se to dělat nedá, ale teoreticky bys měl dostat lepší víno. Tohle musí být speciální část vinice. Co je to za odrůdu?“

Max pokrčil rameny. „Večer se zeptáme Roussela. A zítra se můžeme zeptat toho doktora přes víno. Připadá mi to jako příliš námahy kvůli té hrůze, která je ve sklepě.“

Christie se rozhlížela kolem a ve tváři měla zamyšlený výraz. „Víš co? Tohle je parádní kousek vinice. Dívá se správným směrem, na východ, kamenitá půda se pomalu zahřeje, což je lepší pro kořeny, a svah se perfektně odvodňuje. Tady by se mělo rodit dobré víno. V Napa by stál kus vinice jako tenhle hromadu peněz.“

„Jak velkou hromadu?“

„Aby sis udělal představu: když před dvěma roky koupil Coppola Cohnovu vinici, zaplatil mu tři sta padesát tisíc dolarů za akr.“

Max jen hvízdnul.

„Jo,“ řekla Christie, „je to šílené. Ale tak to vypadá v obchodování s vínem. Slyšels někdy o víně zvaném Screaming Eagle? Nedávno se při jedné aukci v Napa Valley prodala jedna láhev za půl milionu. Dolarů. Jedna láhev.“

„Šílenství,“ okomentoval to Max. „Jak by vůbec někdo mohl někdy otevřít láhev, která ho stála půl milionu?“

Christie se smála. „To bys musel rozumět Americe. Ten člověk, který ji koupil, ji nikdy pít nebude. Ta láhev je jen na ukazování, jako drahý obraz. Řekla bych, že ji má doma v obýváku na podstavci, určitě včetně cenovky.“

„V tom máš pravdu. Americe nerozumím.“

Prošli zbytkem kamenité vinice a zjistili, že je tomu tak, jak Christie předpovídala. U paty každého keře ležely nenápadné, pečlivě odstřižené hrozny. Za čas shnijí a ztratí se zpátky v půdě. A příští rok se bude tento cyklus opakovat. Doufal, že tu ještě bude, aby to mohl vidět.

Časně z večera si Max krátil čekání na Christie, která se oblékala na večeři u Rousselových, pozorováním slunce, které pomalu zapadalo za obzor. Měl za sebou zajímavý den a cítil potřebu vše popsat Charliemu.

„… takže zítra večer, pokud ten člověk bude co k čemu, bychom měli vědět, co udělat, aby to víno za něco stálo. A co ta tvoje konference, koná se? Přijedeš konečně?“

„Příští týden. Právě jsem se díval na program. Nebudeš tomu věřit, ale tématem jedné panelové diskuze má být „Kam spějeme s luxusními vilami?“ Dokážeš si představit něco nudnějšího? No nic, najmu si v Nice auto a zmizím tak brzy, jak jen to bude možné. Společnost ti udělá jen dobře po té samotě v tom obrovském zámku. Co si mám obléct? Bílou kravatu a frak? Nebo stačí kraťasy a slamák?“

Max mu zrovna hodlal odpovědět, když se ze dveří domu vynořila Christie. Úplně jiná Christie, s vlasy vyčesanými nahoru, v přiléhavých černých šatech a nachových lodičkách na vysokém podpatku, což jako by poodhalilo dosud skrytou stránku její osobnosti.

Aniž by o tom přemýšlel, Max na ni zavolal přes dvůr: „Vypadáš úžasně.“

„Co?“ Charlieho hlas na druhém konci drátu zněl udiveně.

„Ty ne, Charlie. Popravdě řečeno, je to dost dlouhá historie.“

„Máš tam kočku, že jo? Určitě tam máš kočku. Lumpe.“

Sídlo Rousselových je překvapilo. Max očekával polorozbořený venkovský statek, ale místo toho přijížděli k provensálské haciendě. Pravda, postavili ji z betonu. Z toho zvláštního, surového růžového betonu, který navždy zůstane surový a růžový a spolehlivě odolný vůči veškerým vlivům věku a počasí. Dům byl rozlehlý, s dlouhými přízemními křídly vedoucími stranou od centrální dvoupatrové budovy. K veliké dlážděné terase vedlo schodiště a přední zahrada byla pečlivě udržovaná. Všude bylo tolik uměleckého kování – treláže, branky, vyumělkovaná zábradlí a podobně, že si Roussel mohl rovnou otevřít galerii. Na sedláka se starobylým traktorem si Roussel vedl zřejmě docela slušně.

Našli ho na terase, s mobilem u ucha a zamračeným výrazem ve tváři. Když je zahlédl, jak stoupají po schodech, hovor ukončil, šel jim naproti a s nasazeným úsměvem je uvítal. Dnes večer si Roussel oblékl černé kalhoty, čerstvě vyžehlenou bílou košili a černou vestu. Vypadal jako Yves Montand, který se chystá vstoupit na jeviště. Jen ten bílý proužek na čele ho usvědčoval z toho, že většinu času tráví na vinici s čapkou na hlavě.

„Monsieur Max! Mademoiselle! Vítám vás.“ Viditelně se mu líbilo, jak se Christie oblékla, a s přehnanou zdvořilostí vydržel déle, než bylo třeba, nad její rukou. Maskoval tak kradmý pohled na její ňadra. „Chtělo by to aperitiv – vlastně ne, napřed vás provedu po mým malým panství.“

Zavedl je dozadu za dům, kde je uvítal sbor štěkání a kňučení peroucí se smečky honících psů blátivé barvy. Byli v podlouhlém, oploceném výběhu, na konci s dřevěnou kůlnou postavenou v alpském stylu a zdobenou řezbářskou prací – vypadalo to spíše jako chata než psinec.

„Lovečtí psi,“ představil je Roussel majetnickým pokynem ruky. „Nemůžou se dočkat září, kdy začíná honitba. Těmhle nic neuteče – divočák, sluka, koroptev…“

„A pošťák?“ zeptal se Max.

Roussel na něj mrkl. „Vy rád pokoušíte, že? Ale měl byste je vidět na honu, je to podívaná.“ Vedl je dál, do části obehnané kamennou zdí, která rámovala obraz zahradnické dokonalosti – řádka za řádkou všech možných druhů zeleniny, oddělených od sebe přistřiženým zimostrázem a uhrabanými cestičkami. „Tady je moje zeleninová zahrádka,“ řekl Roussel. „K tomuhle mě inspirovala fotografie zahrady ve Villanders. Mám to tu daleko skromnější, pochopitelně. Chcete se podívat na moje černý rajčata?“

Černá rajská jablíčka se jim moc líbila, obdivovali i malý hájek lanýžových doubků, ale nejvíc je překvapila Rousselova pýcha a potěšení, socha divočáka – le sanglier rose – vyvedená v životní velikosti a ze stejného růžového betonu jako dům. Všechno, co tu viděli, bylo pečlivě upravené a majetek zřejmě musel stát dost peněz. Možná, že Roussel něco zdědil, řekl si Max, nebo možná, že se výhodně oženil. To bude asi ono. Ať je to jak chce, nečekali byste to od někoho, kdo obvykle bývá ustrojený jako strašák.

Po zahradní exkurzi je Roussel zavedl zpět na terasu, aby se tam mohli setkat s jeho paní, snědou usměvavou ženou s náznakem knírku a zalíbením pro oranžové módní doplňky. Rozdala jim pastis, ťukli si, a než se jim podařilo najít téma rozhovoru, postávali družně v tichosti. Max jim poblahopřál k výhledu z terasy a Christie, která se vzpamatovávala z prvního setkání s pastisem, se snažila pomocí znakové řeči složit paní domu kompliment ohledně výběru mimořádně výrazných náušnic.

Poté se už, za doprovodu rachotících koleček, z domu vynořila Rousselova dcera, jemnější to vydání její matky, s pojízdným lahůdkářstvím – servírovacím vozíčkem naloženým řezy salámu tečkovaného bílou slaninou, trojúhelníčky pizzy, tapenádou na čtvercích topinek, tyčinkami zeleniny s anchoiade na namáčení, zelenými i černými olivami, ředkvičkami s bílým máslem a paštikou z drozdů v kameninové misce, ze které na okrasu čouhal zobáček jednoho z nešťastníků.

„A,“ řekl Roussel a mnul si ruce, „malý předkrm na povzbuzení chuti.“

Max nenápadně ďoubl Christie loktem do žeber. „Mírni se s jídlem.“

Podívala se na vozík. „Tohle ještě není večeře?“

Max zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ne.“

Na chvíli nebylo slyšet nic jiného než mumlání a chvála jídla, což zřejmě fungovalo jako signál pro paní Rousselovou, aby se omluvila a vrátila se do kuchyně za dcerou. Roussel si vzal nůž a namazal trochu drozdí paštiky na topinku, kterou podal Christie. Vzala si to od něj s těžko skrývanou zdrženlivostí, s očima na tom zobáčku, a zašeptala Maxovi: „Co je v tom ještě? Celá hlava? A nožičky?“

Roussel se na ni usmál, ukázal si na ústa a kýval hlavou, aby ji povzbudil. „Moc dobrý,“ řekl anglickou frázi, kterou pochytil od strýčka Henryho. „Vražte to pod žebra.“

„Claude,“ oslovil ho Max, ‚je tu něco, na co jsem se vás chtěl zeptat. Pamatujete si na tu révu na konci pozemku, za zdí? Dnes jsem se tam šel podívat a všiml jsem si, že jste odřezal hodně mladých hroznů. Je to dobrý nápad? Víte, já nejsem odborník, ale připadá mi to jako plýtvání.“

Roussel si dal s odpovědí na čas. Jak přemýšlel, svraštil své hnědobílé čelo v myšlenkách a vysunul spodní ret. Načež si melodramaticky povzdychl, až se mu ret v proudu vzduchu třásl. „Každý vám řekne, že réva musí trpět, ale ta vinice, o který mluvíte, to je už víc než utrpení. Nic než kamení a prach.“ Utichl a potřásl hlavou. „Putain, i plevel si tam stěžuje. Kdybych hrozny neprostříhal, neurodilo by se nic. Ze všech by byly špendlíkový hlavičky. Špendlíkový hlavičky,“ opakoval a z prstů udělal milimetrový štipec.

Obrátil do sebe zbytek ve sklence a bez úspěchu prošetřil vozík, jestli tam někde není láhev. Začal brblat, že je manželka nechá umřít žízní, a šel se dovnitř podívat, kde zůstal pastis.

To byla šance pro Maxe, aby Christie tlumočil, co mu právě Roussel řekl o těch hroznech. Christie se rozhlédla kolem, vylila zbytek svého pastisu do jedné z glazurovaných váz s pečlivě přistřiženým keříkem a zavrtěla hlavou. „Tak tohle neberu,“ řekla. „Nikdo by si s tím nepřidělával práci, kdyby… víš co? Co kdyby ses ho zeptal…“

Vtom se Roussel vrátil s láhví, vyzbrojen svou nejlepší angličtinou pro společenské večírky. Dolil jim skleničky, zářil a s přízvukem, který neměl ale vůbec nic společného s kterýmkoliv známým jazykem na zemi, natož s angličtinou, zvolal: „Dna pryč! Vzduch ze psa! Pip pip!“

Christie se šourala směrem k široké váze a vyčkávala na příhodnou chvíli, aby přikrmila keřík alespoň troškou té směsi ve sklence – pětačtyřiceti procenty anýzového alkoholu –, ze které se jí už tak jako tak začínala motat hlava.

Dřív než se Max dostal zpátky k tématu hroznů, přistoupil k němu Roussel blíž a položil mu jednu svou mohutnou a silnou ruku na rameno. „Povězte mi, monsieur Max,“ oslovil ho, „jen tak mezi náma: jaký vlastně máte plány s vaším domem?“

Max o té otázce chvilku přemýšlel. Napřed byl v pokušení poskytnout Rousselovi něco z klepů, které se už po městečku šířily: víkendový útulek pro milostné avantýry jednoho fotbalového mužstva z Marseille, pštrosí farma, škola pro padlé dívky. „Ještě nevím,“ řekl konečně. „Zatím jsem se neusadil. V každém případě není kam spěchat.“

Za to si vysloužil poplácání po rameni a přikývnutí. „Moudrý rozhodnutí. Místo jako tohle, přímo v srdci Lubéronu, se jen tak nenajde. Angličani, Němci, Američani, Pařížani, všichni by tu chtěli sehnat dům.“ Sundal ruku z Maxova ramene a ukazováčkem si zamíchal kostky ledu ve sklenici. „Nejlepší bude počkat. A kdybyste se rozhodl prodat, nezapomeňte to říct mně. A attention.“ Mokrým prstem pohrozil Maxovi do tváře. „Pozor na realitní agenty. To jsou banditi. Mohl bych vám vykládat historky, kterým byste ani nechtěl věřit. Ale bože, ty moje manýry? Zanedbáváme mademoiselle.“ Pohlédl na Christie, která stála u té své vázy a usmívala se. Roussel pochvalně pokýval, když spatřil její prázdnou skleničku, nabídl jí rámě a všichni tři se odebrali dovnitř na večeři.

Interiér domu byl udržován ve stejně bezvadném stavu jako zahrada a kolem dokola byl stejný nadbytek uměleckého kování. Spíše přeumělkovaného než uměleckého, s ještě větším množstvím kudrlinek a závitů než na zahradě. Kachlová podlaha a tmavý nábytek se blýskaly péčí a leštidlem. Ani jedna zeď nebyla bez arkýře a ani jeden arkýř nebyl bez fotografie. Byly tam portréty, většinou dynastie Rousselů, a několik studií nastrojených mužů s pyšně vypjatými hrudníky, kteří vystavovali na odiv své opeřené oběti.

Dorazili do jídelny, kde celou jednu stěnu zdobily upomínky na lov. Byla tam i prosklená skříňka, zpevněná železnými tyčemi a plná pušek, vycpaná liška, jež zuřivě cenila zuby, a obrovská hlava divočáka připevněná na dřevěné desce. Ta byla obklopená dalšími fotografiemi Roussela a jeho statečných společníků. Nad stolem se však už vznášela pronikavá vůně česneku.

„Úplně jednoduchý jídlo,“ řekl Roussel, poté co se usadili. „Takový si prostej člověk dopřeje po dlouhým dnu stráveným prací na poli.“ Začali s caviar d’aubergine, studeným pyré z baklažánu a talířem navršeným závitky plátků masa, kterým se v Provenci z neznámých důvodů říká slavíčci bez hlaviček. Roussel obešel stůl a nalil těžké červené Châteauneuf z láhve s reliéfem. Pohled na víno Maxovi připomněl zítřejší schůzku s mužem z Bordeaux.

„Nathalie Auzetová vám určitě řekla o zítřku,“ řekl. „Našla enologa, který se přijde podívat na vinice.“

Roussel dolil víno do své vlastní skleničky, zkušeně pootočil láhví, aby zachytil poslední kapku, a sedl si. „Volala mi zrovna, když jste přicházeli.“ Zakroutil hlavou a vzdychl si. „Tihle hoši z Bordeaux – oni si myslí, že si můžou přijít, kdy se to hodí jim. Nedělejte si z toho hlavu, já se o něj postarám. Určitě máte na práci něco důležitějšího. Nechte to na mně.“ Pozvedl sklenici, napřed k Christie, pak k Maxovi. „Na Ameriku! Na Anglii! Na laskavou dohodu!“

Christie už měla hlad, a protože nebyla zvyklá na provensálskou pohostinnost – která nepovažuje „ne“ za odpověď – slupla svého prvního ptáčka bezhlaváčka příliš rychle. Paní Rousselová jí okamžitě nadělila dalšího, spolu s další sběračkou pyré z baklažánu a včetně tlustého krajíce chleba na vytření šťávy. Tentokrát tu, bohužel, nebyla po ruce váza. Všimla si, že Max jí pomalu, přikyvuje a naslouchá jednomu z Rousselových monologů.

„Lidi vám budou vykládat,“ vyprávěl Roussel a odzátkoval další dvě láhve, „že když sníte vršek z pěti syrových hlávek zelí před tím, než začnete pít, můžete vypít vína, kolik chcete, a nic vám nebude.“ Obešel stůl a všem dolil. „Pečený plíce z kozy prý mají stejnej účinek, ale sám jsem to nezkoušel. Ale nejlepší ze všeho jsou prý zobáčky vlaštovek, spálený na škvarek a pak rozemletý. Dáte si špetku nebo dvě do první skleničky vína a cokoliv pak vypijete, nebude mít na vás žádnej vliv. Voilà.“

„Fascinující,“ řekl Max. „Musím si to poznamenat a koupit si pár zobáčků.“ Všiml si, že se na něj Christie dívá, a tak jí přetlumočil, o co šlo. Jakmile se dostal na ten recept se zobáčky, strnul jí úsměv na rtech.

Otřásla se a dlouze se napila. „Tihle mužští a jejich zobáčky. Copak neslyšeli o analgetikách?“

Večeře se ubírala vpřed pomalým tempem, došlo na hlavní chod. Přinesli ho na stůl velice obřadně, v těžkém litinovém hrnci. Guláš z divočáka s omáčkou, která byla díky červenému vínu a krvi takřka černá. Jako příloha byly gratinované brambory se sýrem a samozřejmě nechybělo další Châteauneuf. Christie se dívala na obří kouřící porci na svém talíři s beznadějí, bylo toho dost pro celou smečku vyhladovělých honicích psů. Max si povolil pásek. Rousselovi zaútočili na své porce s neutuchajícím nadšením.

Následoval nášup. A pak sýr. A pak velké trojúhelníky jablkového koláče s lesklou polevou. A konečně káva a mandlové sušenky spolu s povinným douškem Rousselova domácího jedovatého marcu.

V tuto chvíli už byla Christie pomalu v narkóze. Dospěla do stadia, ve kterém se určité druhy savců ocitnou těsně před tím, než usnou k zimnímu spánku. Skoro se nemohla pohnout, natož myslet, byla si vědoma pouze toho, že se chce někde v temném a tichém koutě stočit do klubíčka. Max se cítil jen o málo lépe, a dokonce i Roussel začal jevit jisté známky únavy, protože jeho snaha donutit Maxe k další skleničce marcu nevyzněla úplně přesvědčivě.

Byl to skutečně, jak Max na zápraží ujistil paní Rousselovou, nezapomenutelný zážitek. Po nezbytné výměně polibků a potřásání rukama nasměroval nejistou Christie přes terasu a usadil ji do auta.

Cestou domů ji chválil, že si vedla přímo znamenitě. „Kalifornie by na tebe byla pyšná. Mrzelo by mě, kdyby sis myslela, že jsem tě nutil tohle vydržet – já sám jsem netušil, že to bude takový maraton. Jsi v pořádku?“

Nedostal žádnou odpověď. Když dojeli domů, Max ji musel vynést. Bezvládné tělo bylo mírně cítit marcem a mandlovými sušenkami. Vynesl ji nahoru, položil na postel, sundal jí boty a přikryl pokrývkou. Jak jí dával pod hlavu polštář, pohnula se a z hlubin spánku zašeptala: „Už ne, děkuji. Už nebudu.“

Třináct

Max seděl na zvýšeném kraji kašny, hlavu měl mezi koleny a čekal, jestli se infarkt dostaví před snídaní, nebo až po ní. Horké ranní slunce a přílišné množství všeho možného včera večer mu proměnily normálně příjemné proběhnutí v masochistické cvičení. Zasténal, přešel k fontáně a dal si hlavu pod proud chladné vody.

Mlhou v jeho mozku proniklo zaječení paní Passepartoutové, která ho sledovala kuchyňským oknem. „Monsieur Max! Sílíte? Ta voda! V každé kapce jsou microbes. Okamžitě dovnitř!“

Povzdechl si, ale zařídil se podle příkazu. Paní Passepartoutová převzala lékařský dohled nad ránou na jeho hlavě – říkala tomu těžké zranění – a za tím účelem si opatřila velice zajímavou sbírku mastí a obvazů, které měla právě rozložené na kuchyňském stole. Mumlala cosi o nebezpečí infekce a potřebě sterility, sňala mu původní růžový obvaz a ránu polila Mercurochromem.

„Jak to vypadá?“ zeptal se.

„Ticho,“ pronesla velká léčitelka. „Tato část je velice delicate.“ S jazykem vyplazeným úsilím z koutku úst mu nanesla na ránu mast, přiložila gázu a půl čela přelepila zbytečně velkou náplastí. „Tak,“ pronesla s uspokojením, „myslela jsem si, že tentokrát budete chtít raději bílou. Růžová mužskému nesedí.“

Max se místo díků usmál. „Viděla jste dnes ráno Christie?“

„Neviděla.“ Následovala pauza, během které paní Passepartoutová obdivovala svou ruční práci. „Ale slyšela.“

„Tak moc špatné to je?“

Přikývla. „Ten můj švagr, ten má hlavu jako kámen. Zapomíná, že ostatní na to nejsou zvyklí.“ Počítala na prstech. „Pastis, víno a marc – to je recept na katastrofu. Je to blázen.“

Na schodech se ozvaly kroky, které pomalu a nejistě scházely dolů. Ve dveřích se objevila Christie, s tváří napůl schovanou za velikými slunečními brýlemi. „Vodu,“ zašeptala. „Moře vody.“ Jako náměsíčník zdrogovaný Valiem se odšourala k lednici a vyndala si láhev minerálky.

Při pohledu na někoho, kdo byl smrti daleko blíž než on sám, se Maxovi okamžitě ulevilo. „Asi jsi něco snědla,“ řekl. „Ty mandlové placičky, to je zabiják.“ Brýle a zcela zřetelně nepobavený výraz ve tváři se na moment obrátily k Maxovi, a pak se zase odvrátily. „Teď zcela vážně, udělalo by ti dobře, kdybys šla ven,“ řekl. „Čerstvý vzduch, zpěv ptactva, slunce na svazích Lubéronu…“

„Kafe,“ vydala ze sebe Christie. „Litry kafe.“

Seděli před kavárnou a po jednom litru minerálky a téměř stejném objemu kávy se Christie zotavila natolik, že byla schopna zajímat se o dění kolem sebe. V Saint-Pons se toho dne konal trh a stánky si trhovci rozestavili pod platany na náměstí. Lidí bylo tolik, že to vypadalo, že sem přijela nakupovat půlka Provence. Nebo se alespoň podívat, či se nechat okukovat.

Kdo je kdo se v tom hemžení poznalo jednoduše podle barvy: místní byli většinou opálení, na sobě měli sluncem vybledlé oblečení a v ruce proutěný košík na nákupy; letní hosté byli sluncem poznamenáni v barevné škále od téměř bílé do cihlově červené a jejich zbrusu nový outfit se řídil módou letošní sezony; tmavě karamelové tváře patřily severoafrickým prodavačům levných šperků; modročerné tváře pak Senegalcům nabízejícím padělané hodinky a koženou galanterii. Vycvičené nosy se orientovaly podle vůní koření, kuřat na rožni, levandulové esence či sýrů. Pozorné ucho rozpoznalo zvuky nejméně čtyř jazyků – francouzštiny, arabštiny, němčiny a angličtiny – a navíc jakýsi franko-turistický dialekt, což bylo jakési obchodní esperanto, které ovládala většina trhovců.

Christie si všimla skupinky cyklistů středního věku, kteří na kraji náměstí odpočívali po první etapě své jízdy. Jejich naleštěná kola byla ověšená převody a další výbavou, včetně držáků na mobilní telefony na řídítkách. Ze zadního konce sedel jim čouhal tenký stožárek, na jehož vrcholku se statečně třepotala malá bílá trojhranná vlaječka. Majitelé těchto báječných strojů byli pánové nacpaní do přespříliš těsných dresů z lycry. Připomínali nadité pestrobarevné klobásky, na horním konci ukončené lehoučkými přilbami tvaru hlavy hmyzu. Všichni měli na rukou rukavice bez prstů, na nose panoramatické sluneční brýle jako závodníci z Tour de France a hlučeli a plácali jeden druhého po zádech, aby si vzájemně pogratulovali u příležitosti překonání náročné ranní etapy. Jejich hlasy byly jasně slyšet i přes hluk trhu.

Christie zamrkala. „Proč jsou Američani vždycky ti nejhlučnější? Je mi to až trapné.“

„Svíjí se v bolestech,“ řekl Max. „Hrozně je škrtí ty těsné trenýrky. Ale vlastně s tebou nemůžu souhlasit. Slyšela jsi někdy Angličany v plné ráži? Někteří mluví tak nahlas, že je to světová třída.“ Sledoval, jak se jeden z cyklistů oddal komplikovanému rituálu předepsaného protahování před nasednutím na kolo. „Mám dojem, že člověk posuzuje lidi z vlastní země o něco přísněji než ty ostatní. Znám spoustu prima Američanů. Jeden z nich se oženil s mojí ex-manželkou, pámbů mu požehnej.“ Opřel se vzad a pohlédl na Christie. „A co ty? Čeká tam na tebe v údolí nějaký pan Napa?“

Zavrtěla hlavou. „Nedávno jsem se s jedním po dvouleté známosti rozešla. Právník. To byl jeden z důvodů, proč jsem chtěla na chvíli z Kalifornie pryč.“

„Zlomené srdce?“

„Řekla bych, že jeho víc než moje. Myslím, že by chtěl, abych se k němu vrátila.“ Uculila se na Maxe. „Takže doufám, že se nebude chtít soudit.“

Max začal hledat číšníka, aby mu zaplatil, a vtom šla kolem Fanny. Byla právě na cestě do práce a v náručí nesla papírový pytel plný velkých baget pro restauraci. Zastavila se pro polibek a zeptat se na Maxovo válečné zranění. „Viděli jste se s Rousselem?“ zeptala se. „Hledal vás. Kvůli nějakému randeti, které má být dnes odpoledne u vás doma. Soukromá záležitost, řekl.“ Stála tam a usmívala se na Maxe, černé oči plné zvědavosti. „Jako kdyby tady v městečku mohlo být něco soukromé.“

„Pěkné tričko,“ řekl Max a oči mu jezdily po dvaceti centimetrech opálené kůže mezi krátkým tričkem a páskem nízko posazených džínů. „Půjde asi o septik,“ řekl. „Máme s ním menší problém.“

„Merde,“ ulevila si Fanny.

„Právě,“ odsouhlasil to Max.

Christie se dívala za Fanny, jak se proplétala davem. „Jak se tak dívám na vás dva, je mi to vcelku jasné,“ prohlásila. „Měl bys s tím něco udělat. Co třeba rande?“

Max se chytl za srdce a nasadil chmurný výraz. „Vše, co jsem s tím schopen udělat, je obdivovat ji z dálky,“ řekl. „Problémem je ta pracovní doba v restauraci. Nemožné. Vlastně, mohl bych jí pomoct s umýváním nádobí.“ Nechal na stole pár drobných, vstal a podíval se, kolik je hodin. „Abychom šli. Myslel jsem, že bychom mohli nakoupit na trhu a poobědvat doma pro případ, že by se náš doktor-vinař objevil o něco dříve.“

Vnořili se do davu a pomalu se pohybovali náměstím. Napřed se zastavili u stánku ověšeného salámy, kde měli na pultu vystavené paštiky a jiné pochoutky. Christie se na ně dívala přes brýle. „Mohla bych mít připomínky k jídelníčku?“ řekla. „Prosila bych něco bez zobáčků, ano?“

Vybrali si selskou paštiku a pozorovali šikovné ruce paštikáře, jak ukrojil dva tlusté řezy a zabalil jim je do voskovaného papíru. Mince, kterými platili, spočítal prsty růžovými jako vařená šunka, a při tom jim radil, které víno k tomu mají pít a že si – zcela určitě – mají ještě koupit nakládané okurky, které se k paštice mimořádně hodí. Pak poodešli ke stánku se sýry zúčastnit se diskuze o zralosti kozích sýrů z Banonu; každý kulatý bochník toho sýra byl zabalený v listech jedlého kaštanu, které, jak je ujistili, byly předtím máčené v pálence. Pak si koupili salát a ovoce, chléb a olej a láhev balsamikového octa. Skončili u stánku s květinami, kde si koupili kytici pestrobarevných tulipánů na stůl.

Christie byla neočekávanou originalitou toho všeho překvapená – hovorní stánkaři, drobné zdvořilůstky provázející každou transakci, všeobecná pohoda, humor a žádný spěch.

„Je to příjemnější, než před sebou tlačit vozík v místním supermarketu,“ řekla. „To je jasné. Ale něco podobného bychom u nás doma mít nemohli. Tím chci říct, že tu všude běhají psi, lidé kouří a ti pánové za pultem ani nenosí plastové rukavice. Hygienici z Kalifornie by si to tady užili. Celé by to zavřeli.“

„A psy by zatkli pro šmejdění ze zištných důvodů,“ dodal Max. „Vlastně je divné, že tu nehyneme jak mouchy, že? Víš, že tu lidé žijí déle než lidé ve Státech? Určitě jsi to musela číst někde ve statistikách.“

„Jasně. Vydáváme to ve vinařství v tiskových zprávách. Říká se tomu francouzský paradox: lahvinka denně doktora zažene. Pokaždé, když ty statistiky vydají, zvedne se nám prodej červeného. Američani prostě milují rychle účinkující medicínu.“

Obtíženi plastovými sáčky se vraceli k autu kolem kostela a Max se zastavil, aby si přečetl vyhlášku připíchnutou na vratech. Jak to četl, smál se a potřásal hlavou. „Provensálská logika. Báječné.“ Text vyhlášky pro Christie přeložil: „Upozornění: Schůze vyhlášená na dnešek se překládá. Konala se včera.“

Když se vrátili domů, našli tam vzkaz od paní Passepartoutové, že volal monsieur Fitzgerald z Bordeaux, který Maxovi vzkazuje, že přijede brzy po poledni; že si Max pod žádnou záminkou nesmí namáčet hlavu nebo se přehřát; a že nebude po obědě moct přijít zpátky do práce, neboť nastala crise de chat.

„Krizová situace s kočkou,“ vysvětloval Christie Max, „vzniká tehdy, když se obstarožní kočce patřící paní Passepartoutové udělají v kožichu kuličky a ona jí musí držet packu. Vlastně bude lepší, když tu nebude, protože by mohla enologovi nařizovat, co má dělat.“

Vybalili nákupy a Max se dal u dřezu do mytí zeleniny na salát, zatímco Christie se usadila na kraji kuchyňského stolu s cigaretou a sklenkou vína. „Tady mi to vůbec nepřipadá jako opravdový život,“ zamyslela se. „Je tu takhle pořád? Jak to vypadá v zimě?“

Max rozložil zeleninu na papírový ubrousek, aby ji mohl osušit. „Já jsem tu v zimě nikdy nebyl. Strýček Henry mi vždycky říkal, že zima je to nejlepší roční období pro spisovatele a alkoholiky. Je tu chladno, ticho a prázdno, a není moc co dělat. Docela se na to těším.“ Jestli tu ještě vůbec budu, zapochyboval v duchu. Natáhl se na polici pro otlučenou salátovou mísu vyřezanou z olivového dřeva a vtíravou myšlenku vypudil z hlavy. „A teď. Tohle je jedna z mála věcí, které lehce v kuchyni zvládnu, aniž bych si způsobil vážné zranění, jako připravit se o konečky prstů nebo si něco zlomit. La souce vinaigrette à ma façon aneb vinná omáčka dle mého receptu. Dávej dobrý pozor.“

Do mísy nasypal zrnka černého pepře a dvě větší špetky mořské soli a rozdrtil je koncem vidličky, až se z nich stal hrubý, černobílý prášek. Přidal několik kapek balsamikového octa – tmavě, velmi tmavě hnědého – a pak velké množství olivového oleje, který měl ve slunečním světle zelenobílou barvu. Nakonec přidal lžičku pálivé dijonské hořčice Maille. Pak si vzal mísu do náruče a vidličkou směs našlehal. Dvakrát či třikrát zkontroloval, jak je zálivka umíchaná. Až když byl spokojen, položil mísu na stůl, utrhl z bagety kousek čerstvého chleba, namočil ho do té kaluže hnědé tekutiny v míse připravené s opravdovou péčí, a kapající chléb nabídl Christie. „Někdo do toho přidává citronovou šťávu, ale mně to chutná víc takhle. Co ty na to?“

Pozoroval Christie, jak si vzala chléb a ukousla si. Kapku zálivky na bradě si utřela hřbetem ruky a chvilku zamyšleně žvýkala. „Slibné,“ pronesla hlasem profesionálního degustátora vína. „Jako bych cítila stopu majonézy Hellmann’s?“ Pohlédla na Maxovu zděšenou tvář. „Dělám si legraci. Je to výborné. Mohl bys to plnit do láhví a vydělat na tom milion.“

„Z flašky by to takhle nechutnalo. Na, vezmi ten tác a já přinesu zbytek. Najíme se venku.“

O hodinu později stále ještě seděli u kamenného stolu nad zbytky oběda a nad tím, co zbylo z láhve růžového vína. Znenadání se ozvalo kašlání Rousselovy dodávky, kterou vzápětí následoval naleštěný zelený jaguar. Když se usadil prach zvířený koly aut, vynořil se z jaguaru vysoký elegantní muž, oblečený ve lněném béžovém obleku. Sundal si brýle, a dříve než se vydal směrem k Maxovi, uhladil si sako a z čela si odhrnul pramen prošedivělých vlasů.

„Jean-Marie Fitzgerald. Jsem velmi potěšen.“ Oba muži si podali ruce a Max představil Christie. Fitzgerald opět zamumlal, jak ho to činí šťastným, a předvedl francouzský rituál polibku ruky, ke kterému nikdy nedojde – osculum interruption – kterému však řada Francouzů jistého věku a jistého společenského postavení ještě stále dává přednost. Sklonil se nad Christiinou rukou, ale rty se jí nedotkl, načež se napřímil.

„Fitzgerald?“ řekl Max. „Jméno, které bych umístil spíše do Dublinu než do Bordeaux.“

Francouz se usmál. „Já jsem to, čemu se v Anglii říká „bog frog“ – napůl Ir, napůl Francouz. V jihozápadní Francii je nás plno. Našim irským předkům se zřejmě zamlouvalo zdejší klima a zdejší děvčata.“

„Takže vaše angličtina bude na úrovni?“

Fitzgerald na Maxe pohlédl okem bernardýna a smutně zavrtěl hlavou. „Bohužel, moje výuka anglického jazyka nepokročila dál než k pár základním frázím – ‚můj krejčí je bohatý‘ – a tak podobně.“

Zajímavé, tentokrát tenhle klenot galského humoru na Roussela nějak nezapůsobil. Vypadal úzkostlivě, vůbec ne jako ten uvolněný a srdečný bonviván ze včerejška. V podstatě Fitzgeralda a Maxe ignoroval. Maxe by zajímalo, jestli je tu mezi těmi dvěma nějaký problém, nebo jestli je důvodem vrozená nedůvěra mezi sedlákem a panákem v obleku.

„Vy dva se znáte?“ zeptal se Roussela.

Ten silně zavrtěl hlavou. „Asi tak půl hodiny. Monsieur Max, jste si opravu jistej, že se s tímhle chcete otravovat? Je vedro a já mu klidně ukážu, co chce vidět.“

„Ale ne, v pořádku. Beru to jako součást vzdělávání.“

Vydali se na vinice. Fitzgerald se opatrně pohyboval mezi řádkami révy, tu a tam se zastavil, v ruce potěžkal hrozen, zeptal se na stáří keřů a sehnul se pro špetku půdy. Občas si zlatým plnicím perem dělal poznámky do koženého zápisníku. Asi tak po hodině jeho mírně zpocený lněný oblek vypadal vcelku zmačkaně a na špičce jeho aristokratického nosu mu visela kapka potu.

Směrem k Maxovi prohlásil: „Pochopitelně jsem se během dnešního odpoledne seznámil pouze s polohou vinic.“ Upřeně se díval na spořádané a pečlivě upravené řádky, nad kterými se horký odpolední vzduch jen třepotal. Utřel si tvář hedvábným kapesníkem. „Musím říci, že vinice jsou velice dobře ošetřované. Počítám, že budu muset odebrat vzorky půdy na rozbor – argilocalcaire – a doufám, že váš pan Roussel bude tak laskav a pomůže mi s tím. A přirozeně sem budu muset zajet znova a zkontrolovat vaši cave. Zajímá mě stav a kvalita vašich sudů, potřebuji znát podrobnosti vaší asembláže – kolik používáte hroznů Syrah a kolik Grenache, a tak dále – včetně druhu vašich zátek a typu láhví. Zkrátka, než vám budu moci poskytnout svá doporučení, budu muset vše uvážit.“ Sklapl zápisník. „Jen doufám, že na to moc nespěcháte. Ale dnes, dá se říci, dnes jsme udělali velký kus práce.“ Pohlédl na hodinky. „A teď mi, doufám, prominete, mám schůzku na druhém konci Lubéronu.“

Roussel, který po celou dobu neutrousil ani slovo a jen poslouchal, se obrátil směrem k domovu.

„Moment,“ řekl Max. „Počkejte. Ještě jsme neskončili. Ještě je tu jedna vinice.“ Ukázal směrem na vinici za zdí. „Myslím, že by se tam pan Fitzgerald měl zajít podívat.“

Roussel hrůzou zvedl ruce. „Tam? Na tu katastrofu? Z pouhýho pohledu na to se pánovi udělá nanic.“ Obrátil se k Fitzgeraldovi. „Jen kamení a slzy. Žalostný. Prostě žalostný.“

„Nevadí,“ řekl Max. „Chci, aby to viděl, když už je tady.“

Roussel a Fitzgerald šli napřed a Max pokračoval v tlumočení, které Christie poskytoval během odmlk. „…a Roussel nechce, aby Fitzgerald viděl ten kousek za zdí. Řekni, co si o něm myslíš, tedy o Fitzgeraldovi?“

Christie pokrčila rameny. „Pomohlo by, kdybych mu rozuměla. Ale čekala jsem někoho – hm, nevím, někoho více zemitého. Tenhle chlápek v životě na vinici nedělal, tím jsem si jistá. Má na to až moc jemné ručičky.“

Dívali se, jak ti dva vpředu došli ke zdi. Roussel se vyhoupl nahoru, přehodil nohy na druhou stranu, otočil se na zadku a seskočil. Fitzgeralda zajímal spíš stav jeho obleku, tak se hrabal přes zeď ostýchavě, jako krab. Na druhé straně se narovnal, oprášil se a opět si z čela odhrnul tu svou loknu, která mu pořád půvabně padala.

Roussel počkal na Christie a Maxe a opakoval to, co už od něj o tom pozemku slyšeli dříve. „Je to spíš kamenolom než vinice…“ Sehnul se a vzal do hrsti bílé kamínky, které ukázal Fitzgeraldovi. „Tomuhle říkáte půda? To by se na Sahaře moh zrovna pěstovat špargl.“ Fitzgerald souhlasně přikývl, vysunul spodní ret jako známku lítosti nad tím, co viděl, a usmál se povzbudivě na Maxe. „No nic. Ještěže máte ten zbytek vinic. S tím určitě dokážeme něco udělat. Vše, co to chce, je čas a peníze.“ A vydal se směrem ke zdi.

„Maxi,“ řekla Christie, „zeptej se ho, proč tady ustříhali ty hrozny. Myslím tím, že jestli je to tady taková katastrofa, tak proč se s tím zdržovali?“ Mluvila a při tom z Fitzgeralda nespustila zrak.

Jak uslyšel její hlas, zastavil se a se skloněnou hlavou naslouchal Maxovu překladu. „Zajímavá otázka. To je pochopitelně v Bordeaux běžná praxe, ale tady? V tom štěrku?“ Obočím naznačil němou otázku a obrátil se k Rousselovi pro odpověď.

Ten hodil hromádku kamínků z dlaně zpět na zem. „Jak jsem už vysvětloval monsieuru Maxovi, je to můj malej pokus, poslední pokus.“ Otřel si dlaně o kalhoty. „Doufám, že se mi podaří zvětšit velikost hroznů.“

Na Fitzgeraldově obličeji se pro změnu objevil výraz pobaveného údivu. „Incroyable“ řekl Maxovi. „Nikdy jsem si nemyslel, že někdy potkám sedláka, který je optimista.“ Roussela poplácal po zádech. „Vám, monsieur, přeji jen štěstí a velké hrozny. Nebo vlastně zázrak. Ale teď už opravdu musím jít.“

Fitzgerald se vydal směrem k domu a Roussel šel několik kroků za ním, čímž se zřejmě průzkum vinice ukončil. Max tu výměnu názorů pro Christie přeložil.

„Takže,“ uzavřel to Max, „moc naděje nám to nedává.“

„Víš ty co?“ řekla na to Christie. „Já si totiž myslím, že ten chlápek angličtině rozumí. Pozorovala jsem jeho tvář, když jsem se tě ptala na ty hrozny Nemohl si pomoci, aby se na ně nepodíval. Letmým pohledem, ale jsem si naprosto jistá, že věděl, na co se ptám.“

Že by opravdu rozuměl a tak rychle to zamaskoval? Max si nebyl jistý; díval se na Christie, když se ho ptala, ne na Fitzgeralda. „Nevím,“ řekl. „Ale jako by ho to moc nezajímalo. Budeme si muset obstarat další odborné vyjádření. S Rousselem si promluvím.“

„To nebude na škodu,“ řekla na to Christie. „Něco mi na tom chlápkovi nesedělo. Ještě jsem v životě neviděla vinaře s pěstěnými nehty.“

Čtrnáct

Pan Chen se usadil ve své kanceláři vysoko nad přístavem, zapálil si cigaretu a sáhl po telefonu. Právě hodlal potvrdit svou pověst nejexkluzivnějšího obchodníka s vínem v celém Hongkongu, négocianta, který ví, koho zajímají mimořádné ročníky nebo láhve se specialitami, a má přitom v kapse dost, aby si to mohl dovolit. Hned jak se představil, ho sekretářka na druhém konci linky spojila.

Chen neztrácel čas zdvořilůstkami. „Dnes je váš šťastný den,“ oslovil svého zákazníka. „V Bordeaux se mi podařil skvělý tah. Mám tu šest bedniček a mohu vám slíbit, že to je jediných šest v celém Hongkongu. Takže, vzhledem k našemu dlouholetému obchodnímu vztahu, o našem vřelém přátelství nemluvě, jsem pro vás dal stranou dvě bedničky, za pouhých sedmdesát pět tisíc dolarů za bedničku. Amerických dolarů, samozřejmě.“

Učinil malou přestávku, aby si klient mohl uvědomit tu štědrost. „Prosím?… Jak to chutná?… S jakým jídlem to pít?… Ale příteli! Víte přece zrovna tak dobře jako já, že taková vína se nepijí! Taková vína se jen kupují a prodávají. Je to investice. Mí ostatní zákazníci by za tohle víno prodali vlastní matku. Nechte to uležet rok, dva, a dle současného vývoje soudím, že na tom vyděláte dvojnásobně… Bohužel, nemohu. Jen dvě bedničky. Zbytek jsem slíbil do Pekingu a Soulu… Dobře. Nebudete litovat.“

Chen položil telefon, vyfoukl oslavný obláček dýmu a tohle jméno si odškrtl ze seznamu. Možná že si měl naúčtovat osmdesát tisíc. Tak tohle vypadá na pár velmi zajímavých dní. Vytočil Peking.

Na druhé straně světa se Roussel vrátil, jako každý den, do svého růžového paláce na oběd. Ve svém oblíbeném petit salé s vepřovým a čočkou se jen ďoubal, nemluvil, vína se ani nedotkl a v myšlenkách se toulal někde úplně jinde. Jeho žena, Ludivine, která byla zvyklá vidět po obědě vylízaný talíř a vypitou sklenici, došla k přirozenému závěru.

„Trápí tě žaludek, že jo?“ zeptala se s přesvědčením ženy, která ví vše o podivnostech zažívacího traktu svého manžela. „Snědls včera zbytečně moc sýra. Potřebuješ se pročistit.“

Roussel vzdorovitě odstrčil talíř. „Můj žaludek je dobrej.“

„Tak co je?“ Natáhla se přes stůl a poplácala ho po ruce. „No tak, Clo-Clo, svěř se mi.“

Vzdychl a sesunul se na židli. „Jde o to víno. Víš, z tý malý vinice.“ Ludivine přikývla. „Prostě, včera tu byl ten enolog z Bordeaux, aby si prohlíd vinice. Un monsieur très snob, nějakej známej Nathalie Auzetový.“

„A co říkal?“

„Ale, nic moc. Nic moc dobrýho. A to je ten problém, protože dnes ráno mi monsieur Max řekl, že se chce poradit s někým jiným, aby mu buď potvrdil, nebo vyvrátil to, co řekl ten člověk z Bordeaux. Je ti jasný, co to znamená?“ Roussel maloval sklenicí po stole kruhy a ve tváři se mu rozhostil výraz beznaděje.

Ludivine bylo samozřejmě úplně jasné, co to znamenalo, jelikož to už dlouhá léta očekávala. Vstala, obešla stůl, stoupla si za manžela a začala mu masírovat ramena. „Chéri“ oslovila ho konejšivě, „dřív nebo později se na to muselo přijít. Měli jsme z toho vína pár dobrých let – dům, auta, víc než jsme si představovali, když jsme se brali.“ Sehnula se a dala mu pusu na temeno. „Láme mi to srdce, když tě takhle vidím.“ Naposledy mu stiskla ramena a začala sklízet ze stolu. Už už se chystala talíře odnést do dřezu, když se zarazila a položila je zpět na stůl s rachotem, při kterém sebou Roussel trhnul. Aby zdůraznila to, co říká, ťukala prstem do stolu. I hlas jí zněl velice rozhodně. „Musíš mu to říct, Clo-Clo. Musíš.“

Roussel na ni zíral, kousal se do rtu a mlčel.

Vzala jeho ruku do svých a promluvila na něj měkce. „Vždyť on vypadá opravdu jako sympaťák. On to pochopí. A lepší, když se to dozví od tebe než od někoho jiného, ne?“ Odpověděla si sama a silně při tom přikyvovala. „O moc lepší.“

Uprostřed odpoledne se vzduch ani nehnul a vedrem se zdál hrozně těžký. Max stál na žebříku a zápolil se změtí vistárie, která se bez pozvání snažila protlačit se oknem v prvním poschodí do domu. Christie se vydala do městečka podívat se, jestli by nedostala noviny v angličtině, a paní Passepartoutová, jejíž kočka se už vylízala z krizové situace, věšela prádlo na šňůru, kterou si prozatímně natáhla v rohu tenisového dvorce.

Ticho odpoledne vyrušilo rachocení Rousselovy dodávky, která zastavila na dvoře. Podle svého starého zvyku se jako první vynořil Tonto. Doběhl k žebříku, zaštěkal, pečlivě si ho očichal a zdvihl svoji nožku. Roussel ho nepřesvědčivě okřikl a vzhlédl k postavě, která se nad ním rýsovala jako silueta proti vybledlému odpolednímu bleděmodrému nebi.

„Monsieur Max, mohl bych vás vyrušit?“

Max slezl ze žebříku a potřásli si rukama. Roussel se tahal za ucho a hledal slova. „Potřeboval bych s vámi mluvit,“ vyrazil ze sebe, „a něco bych vám chtěl ukázat. Týká se to vína.“ Kývl hlavou směrem k dodávce. „Mohli bychom tam zajet zrovna, kdyby se vám to hodilo.“

Jeli beze slova směrem k městečku, ale uhnuli na úzkou cestu, která vedla k dlouhé budově bez oken, zasazené do mírného svahu. Blížili se k velkým vratům s mříží a visacím zámkem. „Tohle je náš cave. Tady jste ještě nebyl.“

Max se zatvářil překvapeně. „Já jsem myslel, že vozíte hrozny přímo do coopérative.“

„Jo, ale ne všechny,“ řekl Roussel, „a to je to, o čem jsem s vámi chtěl mluvit.“

Dodávku zaparkoval před budovou a Max se díval, jak se Tonto válí v prachu a svíjí se rozkoší, když ho štěrk škrábe na zádech. Roussel odemkl vrata a otevřel je. Vešel do tmy, a než pokynul Maxovi, aby šel dál, rozsvítil.

Uvnitř vinného sklípku byl, ve srovnání s venkovní teplotou, chládek, takřka zima. Vzduch byl cítit vlhkostí, taninem a kvašením. Podlaha byla z hrubého betonu, který v půlce dělila stružka zbarvená vínem. Po stranách stružky, na betonových podstavcích, stály řady sudů. Byly popsané křídou v kódech, které dávaly smysl jen vinařům. V rohu u dveří stál chatrný stůl s nějakými papíry, dvěma ušmudlanými sklenicemi a dlouhou skleněnou pipetou ukončenou gumovým balonkem. Na stěně visel na rezavém hřebíku kalendář s fotografiemi mladých žen svíjejících se v záchvatu soukromých extází na kapotách traktorů.

Max se se zájmem rozhlížel kolem, a nebyl si jistý, jestli se od něj očekává, že něco řekne. Roussel vytřel prach ze sklenic kapesníkem a přitáhl ke stolu dvě obstarožní židle. Pokynul Maxovi, aby se posadil, a přivřel vrata, aby je záře zvenčí tak neoslňovala. Konečně se sám usadil a sundal si čepici.

„Monsieur Max,“ začal, „jak víte, dělám tady na vinici Le Griffon už třicet let, prakticky od tý doby, co to tu váš strýc koupil. Mnohokrát po celou tu dobu jsem mu říkal, že starou révu musíme nahradit. Byla stará a unavená už před tím, než sem přišel.“ Podíval se dolů a žmoulal čepici v rukou. „Ale nikdy k tomu nedošlo. Napřesrok, říkal, necháme to napřesrok.“

„Byla tu jedna vinice, ta za zdí, která, jak jsem tušil, mohla dávat dobrý víno.“ Udělal pauzu a opravil se. „Vlastně, byl jsem si tím úplně jistej. Je tam ta správná kamenitá půda, vinice se dívá správným směrem, má správnej sklon a není nadmíru velká. Perfektní. Strýci jsem to řekl, je tomu už tak patnáct let, ale on neměl zájem. Buď mu zrovna nezbývaly peníze po opravě střechy, nebo mělo přednost něco jinýho. Nakonec jsem se rozhodl vykopat starou révu sám a vysadit novou. Ludivine a já jsme měli něco našetřeno.“ Mlčky se zadíval na Maxe a čekal na odpověď.

„To strýčka potěšilo, nebo ne?“

Roussel pokračoval se žmouláním čepice. „No, já jsem mu totiž nějak přesně neřek, co jsem udělal. On si myslel, že jsem použil normální podnože, ale já jsem chtěl něco extra, o moc lepšího. On nevěděl, že jsem vysadil ten nejlepší Cabernet Sauvignon a něco Merlotu. Nikdo to neví. Tohle jsou věci, který jsou ve Francii dost komplikovaný. Jsou tu nařízení, zákony, úředníci z ministerstva zemědělství se do všeho pletou, všichni po vás chtěj, abyste všechno vykázal, každej opadlej list nejmíň dvakrát.“ Pokrčil rameny. „Nemožný. Bylo lehčí neříct nic.“

Bez varování vstal, vzal ze stolu pipetu a odešel k sudům. Max ho sledoval, jak vyrazil z jednoho zátku, ponořil do něj pipetu a nasál tak patnáct centimetrů vína. Vrátil se ke stolu, opatrně stiskl balónek a zpola naplnil sklenky. Jednu z nich pozvedl proti světlu.

„Bon. Tak to zkuste. Ochutnejte. Ale nezapomeňte, že je ještě mladý.“

Max vzal sklenku do ruky a byl si vědom toho, jak se na něj Roussel upřeně dívá, a zároveň toho, že v posuzování vína není nijak zběhlý. Ale jakmile se vína napil, poslalo jeho jazyku a patru mocný signál. I on mohl klidně říct, že tohle bylo něco úplně jiného než obvyklá vína z Lubéronu. Přál si, aby si vzpomněl na některou z těch květnatých frází ze slovníku Charlieho. Víno na něj učinilo takový dojem, že ho zapomněl vyplivnout a spolkl ho.

„To je něco mimořádného,“ řekl a zvedl na počest Roussela sklenku. „Gratuluji.“

Vypadalo to, že ho Roussel ani neposlouchal. „Nikdo tady takový víno neumí,“ prohlásil. „Jenže v tu chvíli jsem si uvědomil, že mám problém. Nedalo se prodat. Teda legálně to nešlo, protože jsem sadbu Cabernetu a Merlotu nevykázal. A tak jsem si zašel k paní notářce Auzetový pro radu, jestli by nenašla nějakou skulinku, une petite laucune, v právním řádu. Ona je na tyhle věci chytrá.“ Napil se, chvilku víno kousal a pak ho vyplivl do stružky. „A tím to začalo. Místo skulinky mi našla kupce. Někoho, kdo kupuje celou sklizeň. Každej rok. A platí v hotovosti. Solidní peníze, žádný výkazy, žádný daně, žádný otázky. Neodolal jsem. Žena, dcera, penze…“ Pohlédl zpět na Maxe tím smutným, provinilým pohledem, jako na fotografiích starých psů, které někdo chytí in flagranti s ukradenou jehněčí kotletkou.

Max se v židli opřel a přemýšlel o tom, co mu Roussel právě sdělil. Nathalie Auzetová, notářka a obchodnice. Není divu, že se jí vede tak dobře. „A komu to prodává?“

„Tak to nevím. S kupcem jsem se nikdy nesetkal. Nathalie řekla, že to nepotřebuju vědět.“

„A kam to víno jde? Do Paříže? Do Německa? Do Bruselu?“

Roussel jen zavrtěl hlavou. „Těžko říct. Cisterna přijede jednou za rok – v září, těsně před tím, než začne vinobraní. A vždycky v noci. Víno z minulý sklizně ze sudů přečerpám a během následujícího týdne dostanu hotovost. Od Nathalie.“

„Ale co ta cisterna? Přece má na boku něco napsaného. Jméno firmy, společnosti nebo něco v tom smyslu?“

Rousselova ruka spočinula na Tontově uchu a ten se nechal hladit. „Ne. Je mi jasný, že to sice není běžný, ale v případě affaire jako tahle se člověk moc nevyptává. Všechno, co vám můžu říct je, že ta cisterna má poznávací značku začínající třiatřicítkou.“ Palcem ukázal přes rameno na sever. „Gironde.“

„A jak dlouho už tohle trvá?“

„Sedm osm let. Přesně nevím. Možná o něco dýl.“

„Nemůžu pochopit, proč mi to říkáte,“ řekl Max. „Je možné, že bych na to nikdy nepřišel.“

Přivřenýma očima zíral Roussel skrze napůl otevřené dveře sklepa za obzor a v opálené vrásčité tváři se mu nehnul ani sval. Vypadal jako bronzový odlitek. Pak se obrátil k Maxovi.

„Vašeho strýce zajímaly jeho knížky a jeho hudba víc než víno. Přesto jsem mu to kolikrát málem řekl. Ale – no prostě, já jsem za ty sazenice zaplatil, zasadil jsem je, ošetřoval jsem je a každé čtyři roky jsem kupoval nové sudy – z nejlepšího francouzskýho dubu. Na tom jsem nešetřil. Všechno podle pravidel. A vašemu strýci jsem nic nesebral, nikdy mu nic nescházelo. Připadalo mi to spravedlivý. Možná že ne úplně čestný, ale spravedlivý. Ale teď se všechno změnilo. Vy to tady chcete zlepšit, vyměnit révu, zvete si ty enology…“ Dopil víno, tentokrát ho polkl, a sklenici opatrně postavil na stůl. „Abych vám řekl pravdu, monsieur Max, je mi jasný, že by se na to konečně přišlo. A tak jsem si řekl, že se vám přiznám.“ Nasadil znovu svůj žalostný výraz a čekal, jakou reakci to jeho doznání vyvolá.

Chvíli bylo ticho. A pak se Max zeptal: „Tvrdíte, že to byl nápad Nathalie Auzetové?“

Roussel přikývl. „Tahle dáma není nijak hloupá. Postarala se o všechno.“

Během půl hodiny čekala na Maxe dvě překvapení. Vinice nebyla tak mizerná, jak vypadala. A pohledná notářka byla někým jiným, než se zdála. A co se Roussela týkalo, byl to jeho pravý obraz, nebo hrál nějakou komedii? Bude možné víno prodávat legálně, nebo by to vyneslo hroznou pokutu? Prostě, vyskytla se celá hromada komplikací. Příliš mnoho na okamžitou odpověď.

„Co naděláme,“ řekl konečně. „Jsem rád, že jste se mi svěřil. Je mi jasné, že to nebylo lehké. Dejte mi čas, abych o tom popřemýšlel.“

Odpoledne plynule přešlo v tichý, teplý večer. Levandulová barva oblohy na zítřek slibovala další nádherný den. Z otevřených oken ve vesnici se linuly lákavé vůně domácí kuchyně. Christie se podařilo získat tři dny staré noviny International Herald Tribune, tak podávala Maxovi opožděné zprávy ze světa za hranicemi Provence, většinou o letních hrátkách politiků. Šli pomalu směrem k restauraci U Fanny, kolem hřiště, kde několik mužských hrálo petang. Jako obvykle nehrály žádné ženy.

Christie se tomu divila. Přijela ze země, kde se mezi sporty provozované „slabším“ pohlavím v poslední době zařadil i box a v nedaleké budoucnosti se bezpochyby přidají i sumo zápasy. „Ty sem jezdíš už delší dobu,“ řekla. „Tak mi řekni, proč tu nikdy nehrají ženy?“

„Vlastně mě nikdy nenapadlo o tom uvažovat,“ řekl Max. „Prostě tomu tak je. Počkej.“ Odešel k jednomu starému pánovi, opálenému a svraštělému jako správně naložená oliva, který čekal, až na něj přijde řada, a zopakoval mu otázku. Stařík se zachechtal a něco Maxovi odpověděl, což vyprovokovalo sborový chechot zbytku soupeřů.

Max se vrátil zpátky s úsměvem a tlumočil odpověď. „Nebude se ti líbit, co mi řekl. Že prý ženské mají být doma a vařit večeři. Jo, a také řekl, že by svého psa naučil hrát petang lépe než kteroukoliv ženu.“

Christiina tvář, ramena a celé tělo pohoršením strnuly. „Tak na tohle bych se podívala. Dávej pozor, kamaráde.“

Vstoupila na hřiště, vzala překvapenému staříkovi z ruky kouli a stoupla si do kruhu narýsovaného v prachu. Všichni ztichli. Podřepla si, pečlivě a zvolna zamířila a pak kouli nádherným obloukem vypustila. Strefila se přímo do košonku a rozprášila všechny ostatní koule.

Pak se obrátila k starému muži, který tam překvapeně stál, a poklepala si na hruď. „Juniorská šampionka bowlingového klubu ve Svaté Heleně za rok 1993.“ Načež otočila ruku na druhou stranu a poklepala na hruď staříkovi. „A vašemu psovi řekněte, aby si to vzal k srdci.“ Stařík ji pozoroval, jak odchází, sundal si čepici a poškrábal se na hlavě. Jak se ty časy mění, říkal si, jak se mění.

Hned jak přišli do restaurace, odskočila si Christie umýt ruce od prachu, což poskytlo Fanny příležitost, aby Maxovi položila otázku, která ji již několik dní znepokojovala. „Ta malá Američanka – to je vaše přítelkyně?“

„Ne,“ odpověděl. „Kamarádka. Pro mne je příliš mladá.“

Fanny se usmála, počechrala mu vlasy a podala mu jídelní lístek. „Máte naprostou pravdu. Je příliš mladá.“

Když se Christie vrátila, našla ho tam sedět s podivným výrazem ve tváři, což přičetla na vrub hladu. „Řekni mi,“ zeptala se, „kdes to vlastně byl celé odpoledne?“

Propracovávali se večeří – zapečenou zeleninou a prsíčky z kachny pižmové s křupavou kůžičkou – a Max jí referoval o své výpravě a o Rousselově přiznání.

Na to Christie zareagovala se samolibým uspokojením. „Já to věděla hned,“ řekla. „Ženské s takovou barvou vlasů se nikdy nedá věřit. To je ale věc. Navíc si můžeš být absolutně jistý, že chudáka Roussela okrádá.“

„V tomhle máš asi pravdu. Ale hrozně rád bych zjistil, kam vlastně to víno odvážejí. Kdybychom na tohle přišli…“

Christie vytřela talíř chlebem – francouzský zvyk, který si nevědomky osvojila. „Určitě s někým spolupracuje. Mluvila někdy o něčem, co ti přišlo podezřelé? Viděl jsi něco u ní v kanceláři?“ Na tváři se jí objevil raráškovský úsměv. „Předpokládám, že do ložnice ses ještě nedostal.“

Max se pokoušel vybavit si minulou neděli, kdy čekal na Nathalii v obýváku. Co se dá za deset minut objevit? Vzpomněl si na kvalitní nábytek, fotografie od Lartigua, drahé knihy o umění a knihu o víně, kterou listoval. Aha, kniha o víně.

„Byla tam jedna maličkost, viněta, kterou používala jako záložku. Byl na ní zvláštní název, který jsem pochopitelně zapomněl. Ale když jsem vrátil, někam jsem si ho poznamenal, abych se po tom víně podíval. Kromě toho nic. Dáme si sýr?“

Jedli v tichosti, oba zamyšlení. Nakonec ticho přerušil Max. „Nejjednodušší by bylo všechno prozradit. Tím chci říci, že víno patří statku a ona i Roussel ho kradli. Musíme ji donutit, aby se přiznala. Co ty na to?“

Christie pochybovačně odfrkla. „Aby se přiznala? Ona? Tahle zmije? Tomu nevěř. Postavili by její slovo proti tvému, a ona je vlastně něco na způsob právníka, ne? Na to zapomeň. Ne, já bych řekla, že bys měl počkat a snažit se zjistit, s kým je v tom zapletená. Pak je dostaneme všechny.“

„Já ale nevím, co s Rousselem,“ řekl Max. „Dobře, je to starý dareba, ale mám pro něj slabost. A staral se o strýčka. Promiň, o tvého tátu.“ Postavil skleničku na stůl a ukazováčkem si ťuknul na spánek. „To mi něco připomíná. Dnes odpoledne, zrovna když jsi odešla do městečka, volal Bosc – pamatuješ, ten právník, u kterého jsme byli v Aix.“

Obrátila oči v sloup. „Nech mě hádat.“

Max přikývl. „Máš pravdu. Záležitost je teď tak šedá, že je až černá. Daleko složitější, než jsme si zprvu mysleli. Bude to chtít široký záběr šetření tady, ve Francii a pravděpodobně i cestu do Kalifornie za účelem styku s tamními úřady. Nesmí se nechat kámen na kameni a tak dále. Měsíce pátrání. Zněl docela radostně.“

Ještě ani neskončil a Christie už zareagovala. „Víš, že mě to nepřekvapuje? Žila jsem s právníkem, pamatuješ? Panebože, to je – prostě jednou ten můj ex, když vypil o něco více piva než obvykle, to popsal jako dojení myši. Chápeš? Prostě snažit se vydojit něco, co tam není. Všichni to tak dělají.“ S výrazem vrcholného opovržení ve tváři sáhla po cigaretě.

„Calvados?“

„Jasně.“

Když odcházeli z restaurace, zpozorovali, že se petang odehrává i ve světle pouličních lamp. Možná, že se jednalo ještě stále o tu samou hru, kterou viděli, když přicházeli. Hráči také vypadali stejně jako ti, kteří tam hráli předtím. Byli to stejní seschlí staříci v placatých čapkách a vedli stejně hovorné debaty nad každým hodem. Jeden z nich zahlédl Christie a ďoubl do staříka stojícího vedle něj. Když procházela kolem nich, silně zatřásl rukou v zápěstí, jako kdyby se spálil, a obdařil ji úsměvem zářícím zlatými plombami.

„Co to znamená?“ zeptala se Christie.

Max se na chvilku zamyslel. „Podle mě je to jedna nula pro Kalifornii.“

Patnáct

Max se ještě ani nestačil utřít po ranní sprše, když zazvonil telefon. Ozval se Charlie, rozdováděný přímo jako vězeň, kterému právě sdělili, že je mu zbytek trestu prominut.

„Ještě jeden den těchhle nesmyslů,“ řekl, „a jsem u tebe. Přijedu zítra. Ještě musím absolvovat přednášku o možnostech získání hypotéky v zahraničí pro ty šťastlivce, kteří vydělávají sedmimístné sumy, a poté bude následovat zcela určitě zábavná seance otázek a odpovědí na téma daňových důsledků vlastnictví sekundárních rezidencí. Chtěl bys na to přijet?“

„Ubíhá ti to pomalu, co?“

„Určitě jsem se bavil líp na pohřbech.“

„Charlie, mám nějaké dobré zprávy týkající se vína. Teda, myslím si, že to jsou dobré zprávy. Trvalo by to dlouho, než bych ti to vysvětlil po telefonu, protože je to trochu komplikované, ale všechno ti podrobně vyložím zítra, až přijedeš.“

„Nemůžu se dočkat. A mimochodem, vezu ti trochu uzeného lososa a Cumberlandské párky. Mám je nacpané v minibaru, takže by měly být v pořádku. Nic lepšího mě nenapadlo, kromě Kate Mossové. Ta ale říkala, že má moc práce.“

Max položil telefon a musel se smát. Ten telefonát byl přesně ve stylu starého dobrého Charlieho – jednoho z těch mimořádných lidí, kteří mají neustále dobrou náladu. Charlie byl tím jediným, po čem se mu po odjezdu z Londýna stýskalo. Vydal se hledat paní Passepartoutovou.

Novinky o příjezdu dalšího hosta – speciálního hosta podle toho, jak jí ho Max popsal – přijala s opravdovou zvědavostí smíšenou s menší panikou z toho, že nebude mít dost času na to, aby vše připravila. Vážený pán z Londýna, nepochybně osobnost vyšších kvalit a styků, dokonce možná i anglický mylord, a oni si myslí, že se všechno dá jaksepatří stihnout během dvaceti čtyř hodin. Vždyť se musí zařídit tisíce věcí, možná i víc: ručníky, prostěradla, květiny, karafa s koňakem na nočním stolku (je dobře známo, že lepší sorta Angličanů musí mít svůj hlteček na dobrou noc), pak se musí vyvětrat a obrátit matrace, naleštit okna, starý šatník potřebuje pořádně navoskovat a musí zmizet veškeré stopy po životě hmyzu.

Stála tam s rukama v bok a po tom krkolomném výčtu se pokoušela chytit dech, zatímco se ji Max pokoušel uklidnit. Zřejmě to s popisem Charlieho akreditace poněkud přehnal. „Ve skutečnosti je to můj starý přítel,“ řekl. „A nečeká, že přijede do hotelu Ritz.“

„Tak jako tak!“ nedala se přesvědčit paní Passepartoutová. Pohlédla na hodinky a téměř hrabala kopytem do země ve své dychtivosti všechno pořádně nachystat. „Byla bych vám i mademoiselle zavázána, kdybyste se laskavě na zbytek odpoledne přesunuli z domu někam jinam, abych tu mohla pracovat bez vyrušování. Venku je hezky, tak si zajeďte na pique-nique.“ Návrh zněl spíše jako nařízení, proti kterému se nedalo protestovat.

Maxe překvapilo, že Christie ihned souhlasila, přestože zrovna doklopýtala v polospánku do kuchyně a poslepu šmátrala po své ranní kávě. „Prima,“ odsouhlasila z hlubin ranního kómatu. „Pikniky prostě miluji.“ Z domu byli vyhozeni během deseti minut. Stáli u auta s mapou a vývrtkou a neměli ani potuchy, kam se vydat.

Inspiraci získali, až když dojeli do městečka. Nakupovali ingredience k jednoduchému obědu, a když kupovali chléb, něco na vývěsce u pekaře upoutalo Christiinu pozornost. Mezi fotografiemi ztracených psů a koček a nabídkami domácích i zemědělských potřeb z druhé ruky za levné prix d’ami, spatřila inzerát z nedaleké farmy nabízející pronájem koní ke sportovním účelům zvaným pique-niques hippiques v Lubéronu.

„Je to to, co si myslím?“ zeptala se Christie Maxe. „Dokážu si domyslet, co je to pique-nique. A je tu obrázek koně, takže se jedná o jezdecký piknik, ne? To by mi sedlo.“

„Jo. Ty umíš jezdit na koni?“

„No jasně. Ty ne?“

Max sdílel názor Oskara Wilda, že oba konce koně jsou nebezpečné a prostředek nepohodlný, a vzpomněl si na svůj dosud první a dosud též poslední pokus o jízdu na koni. Kůň ho ze sebe setřásl ještě předtím, než se usadil v sedle, a pak nad ním stál s vytaženými pysky a odhaloval žluté zuby v děsném úsměvu, ve kterém nebylo ani zdání po jakékoliv soustrasti. „Zkusil jsem to jen jednou,“ oznámil. „Ale vyhrál to kůň.“

„Jen pojď,“ lákala ho Christie. „Není to o nic těžší než jízda na kole. Nic na tom není.“

O půl hodiny později už stáli v ohradě spolu se dvěma vcelku milými a zřetelně naprosto krotkými koňmi. Farmář dal Maxovi ručně malovanou mapku jezdeckých stezek – přestože, jak je informoval, to tam koně znají tak dokonale, že tam mohou poslepu. Christie se vyhoupla do sedla svižně a bez nesnází, zatímco se Max snažil strefit nohou do třmenu.

„Maxi! Z druhé strany. Nasedá se zleva.“

„A proč?“ Kůň se otočil k Maxovi a věnoval mu káravý pohled.

„Přesně nevím,“ přiznala se Christie, „prostě se to tak dělá. Myslím, že to souvisí s mečem, víš? Asi aby se ti nezapletl mezi nohama.“

„Jasně,“ řekl Max. „Můj meč. Jsem nějak zmatený.“ Vyškrábal se do sedla a bez jakéhokoliv pobízení se oba koně pomalým a rozvážným tempem vydali na cestu.

Netrvalo to dlouho a Max úplně zapomněl na strach z výšky a cítil se méně úzkostlivý, i když nebyl úplně uvolněný. Dokonce se mu ten nezvyklý, ale čím dál tím příjemnější pocit z posedu na velkém živém tvorovi, který ho nesl vpřed, začal zamlouvat. Vdechoval pach teplého koně a kůže starého sedla. Snažil se usadit se pohodlněji a vypadat přirozeně, dokonce začal vnímat okolí. Šli husím pochodem, neustále do kopce, a koně sami vybírali cestu po úzké kamenité pěšince, skrz houští metlice a zimostrázu. Kopyty drtili rozmarýn a tymián, které zde vyrůstaly zpod každého kamene. Čím výše stoupali, tím atraktivnější se zdál výhled na krajinu pokrytou rozmanitými odstíny zelené.

Po dvou hodinách pomalé jízdy se dostali na nejvyšší bod Lubéronu, označený na mapce od farmáře jako Mourre Nègre, téměř dvanáct set metrů nad mořem. Ten nejhlasitější zvuk, který mohli slyšet, byl dech koní. Po celou tu dobu nezahlédli a nezaslechli ani živáčka.

Christie uvázala koně ve stínu zakrslých doubků a Max vybalil chléb, salám, sýr, ovoce a láhev červeného, zahřátého koňským tělem až na teplotu dobře vytopené místnosti. Protáhl si záda bolavá díky nezvyklé strnulé pozici v sedle a rozhlédl se kolem.

Mimořádná krása a klid jejich okolí, naprostý nedostatek jakýchkoliv civilizačních zvuků a nádherný výhled do dáli na ně nesmírně zapůsobily. Na sever viděli až na Mont Ventoux, na jehož vrcholku zářil bílý štěrk, který z dálky vypadal jako oslnivá sněhová čepice; na jihu se vypínala masa Mont Sainte-Victoire; a v dáli za ním se leskla stříbřitá stužka Středozemního moře. Christie se postavila vedle Maxe a chvíli stáli tiše, beze slova. Naslouchali vánku.

„Roussel chodí na hon až sem nahoru. Říkal mi, že tu vídá orly,“ řekl Max. „Krása, ne? Londýn mi připadá vzdálený milion kilometrů.“

„Nestýská se ti?“

„Po Londýně?“ Na chvilku se zamyslel a pak potřásl hlavou. „Ani trošku. Divné, že? Vlastně jsem zapomněl, jak moc se mi tu kdysi líbilo. Když jsem sem jezdil jako kluk, nikdy se mi nechtělo zpátky. A teď se cítím úplně stejně. Jako doma.“ Zazubil se na ni. „A to jsem si o sobě myslel, že jsem typický měšťák.“

Našli si místo s výhledem na jih, kde si mohli sednout vedle sebe, se zády opřenými o vyhřátý balvan. Max otevřel láhev a nalil víno do papírových kelímků. Mezitím Christie rozřízla bagetu a obložila ji krájeným salámem. „Takže,“ řekla a podala mu půlku té tlusté bagety, „hodláš tu zůstat?“

„Doufám. Nevím, jestli to půjde, ale rád bych. Sedí mi to tu. Není tu takový stres a líbí se mi místní životní styl. Chtěl bych strávit většinu roku venku, a dokonce mám docela rád Francouze – však to víš, ne…“ Pokrčil rameny a zaměřil se na svou bagetu, kterou si držel u úst oběma rukama. „Uvidíme. A co ty?“

Christie si s odpovědí dala načas. Když konečně odpověděla, znělo to, jako by se omlouvala. „Na to ještě nejsem nachystaná. Ze světa jsem zatím skoro nic neviděla. Asi mi to nebudeš věřit, ale ještě před dvěma roky jsem byla jednou z devadesáti procent Američanů, kteří ani nevlastní cestovní pas. Slyšel jsi o tom? Američani sice cestují, ale doma. A myslím, že nám to schází. Londýn, Paříž, Praha, Benátky, Florencie – jmenuj si, které město chceš, ale já tam ještě nebyla. A opravdu bych za tu dobu, co jsem tady, chtěla vidět co nejvíce.“ Napila se vína a zadívala se do pohárku. „Takže mám pocit, že co nevidět odjedu.“

Napůl se obával, co mu odpoví, ale přece jen sebral odvahu na důležitou otázku, která ho trápila vlastně od doby, co Christie přijela. „A co budeme dělat s tím domem?“

„Hodně jsem o tom přemýšlela. Myslím, že i ty, ne?“ Zvedla ruku, aby zarazila Maxovu odpověď. „Zaprvé, nepřijela jsem sem kvůli domu. Už jeden dům mám, sice starý po mámě, ale teď má cenu asi tak desetkrát vyšší, než kolik za něj zaplatila ona. Přijela jsem sem, protože když jsem se rozešla s Bobem, potřebovala jsem na nějakou dobu odjet. A také jsem chtěla zjistit, jestli tu ještě mám svého ztraceného tátu. Ale na to, abych se usadila, na to ještě nejsem připravená. A ve Francii ani nechci.“ Všimla si, že se Max začíná usmívat. „Tím nechci říct, že se mi tu nelíbí, je to tady prima, ale ne úplně podle mého vkusu. Asi by se tomu dalo přivyknout, ale… No nic. Podívej, tvůj strýček si přál, abys to tu zdědil. Takže víš co?“ Zvedla svůj papírový kelímek na přípitek. „Je tvůj.“ Teď byla řada na ní, aby se smála výrazu v Maxově tváři. „A kromě toho je to způsob, jak se vyhnout utrácení peněz za mizerné služby toho licoměrného právníka s tím jeho neposedným obočím a chlípnými myšlenkami. Ten chlápek měl teda drzost.“

Max si připomenul to odpoledne v Aix – připadalo mu to tak dávno –, jak se tam vypravili k právníkovi, a tu poznámku, která se Christie tak dotkla. Cosi o možném milostném románku. „Neber to tak vážně. Francouzi si pořád ještě myslí, že sex vždy vítězí. Podívej se na paní Passepartoutovou – ta se nás snažila ubytovat ve stejné ložnici od prvního okamžiku.

A ne kvůli tomu, že by chtěla šetřit ložním prádlem.“ Prstem vylovil z vína překvapenou luční kobylku, aby se mohl napít. „Nechtějí tím nikoho urazit, ale je to jejich národní sport. Mají to v genech.“

„Tak jako šílenou jízdu autem a zmatené instalatérské práce,“ doplnila ho Christie.

„Přesně tak. Ale poslyš – s tím domem si to rozmysli. To je veliké rozhodnutí.“

„Maxi? Nepokoušej mě. Vzpomeň si, co se stalo posledně, když ses chtěl hádat.“ Zívla, natáhla se na záda a pod hlavu si dala plátěnou tašku, ve které si přinesli oběd. Max se zadíval do dálky na moře, které bylo napůl skryté v odpoledním oparu.

„Doufám, že se ti bude líbit starý Charlie,“ řekl. „Je to můj nejlepší kamarád. Jestli se nám povede udělat něco s tím vínem, které si Roussel vyráběl bokem, bude Charlie nadšený. Už ho vidím, jak si kloktá a vychvaluje náš mok v tom přehnaném vinařském názvosloví – slibné, slibné, že bych cítil náznak podzimního listoví, ořezaných tužek, lanýžů, pečených meruněk? Pochopil jsem, že ty přece proti Angličanům ve skutečnosti nic nemáš. To jen proti mně. Charlie, ten je úplně jiný. Bude se ti líbit.“

Odpovědi se mu nedostalo. Slunce, víno a čerstvý vzduch vykonaly své. Christie tvrdě usnula.

Max přemítal o své budoucnosti, která najednou vypadala o moc růžověji, a cítil, jak se mu výrazně zlepšila nálada. V krátké době několika dnů zdědil dům – nyní, díky Christie, bez dalších závazků a nejistoty, pokud se vlastnictví týkalo – a vinici, která poskytovala dobré víno. Rozhodně dobré natolik, že vzbudilo pozornost Nathalie Auzetové a jejích kumpánů, kteří toho využili k podvodu. A pravděpodobně dost dobré na to, aby vydělávalo na provoz celé nemovitosti. Vzhledem k tomu, že mu byl Roussel sympatický, byl docela rád, že ten starý dareba zřejmě neměl ponětí o tom, co se s vínem dělo, poté co ho odvezli ze sklípku.

Nebo jen říká, že to nevěděl.

Uslyšel slabounké odfrknutí, téměř jako od jednoho z koní. Christie se pohnula, lehla si na bok a stočila se do klubíčka. Přes opálenou tvář jí přelézal mravenec. Max ho opatrně smetl a zahleděl se na ni s pocitem vděku a, ke svému vlastnímu překvapení, s budícími se pocity náklonnosti. Za těchto podivných a pro ni nelehkých okolností se vlastně projevila jako docela prima holka. Možná, že se mu po ní bude i stýskat.

Šestnáct

„Tohle jsem si půjčila od známého v městečku, který je très anglophile,“ prohlásila paní Passepartoutová, když předváděla Maxovi zázraky, kterých dosáhla v ložnici pro Charlieho. „Váš přítel se tu bude cítit okamžitě jako doma. Všiml jste si těch psů?“ Ukázala na noční stolek.

Vedle karafy na koňak a malé vázičky s fréziemi, stála zarámovaná barevná fotografie usmívající se královny Alžběty. Seděla upjatě na gauči, zřejmě ve svém soukromém obývacím pokoji ve Windsorském zámku, a u jejích nohou, jako živý vějíř, se na koberci váleli její pejsci plemene corgi.

Max si prohlédl fotografii a byl si zcela jistý, že si Charlie bude myslet, že se zbláznil. „Věnovala jste takovou pozornost detailům, madame,“ řekl. „Můj přítel bude naprosto unesen.“

Toho rána musel Max celou čtvrthodinu před příjezdem Charlieho povinně obdivovat naleštěnou ložnici ve stavu absolutního pořádku. Nakonec musel připustit, že paní Passepartoutová dokázala téměř nemožné. Zašlé polštáře a hnědé záclony, na nichž byly původně vidět poněkud velké skvrny, klepala tak dlouho, až v nich nezbylo ani zrnko prachu, veškeré rovné plochy naleštila jako zrcadlo a kachlovou podlahu omladila za pomoci hrubé síly směsí vody a lněného oleje. U postele prostřela malý kobereček, aby ochránila Charlieho choulostivé nožky před přímým stykem s podlahou. A pak ten královský portrét! Co víc by si host mohl přát?

Paní Passepartoutová přerušila proud chvály, který na ni Max spustil, pozvednutým prstem.

„Váš přítel. Tancuje rád?“

Max byl svědkem Charlieho výkonů na parketu při tuctech příležitostí. Jeho nohy se velice zřídkakdy vydaly za hranice přešlapování na místě, zato však jeho ruce mu tančily vždy, jako by prováděly zpomalenou tělesnou prohlídku. Kupodivu se nezdálo, že by to jeho partnerkám vadilo. „Ano,“ odpověděl Max, „i když dává přednost pomalým melodiím. Trpí artritidou.“

„Ah bon? Dobrá. Dnes večer si může vychutnat hudbu všech rychlostí. Koná se naše místní fête, un repas dansant. Bude tu kapela s harmonikou a jeden DJ z Avignonu bude hrát moderní hudbu. Z desek,“ dodala pro případ, že by Max nebyl úplně na výši ohledně současného vývoje ve světě hudby, „jako na diskotéce.“

Max přikývl. „Doufám, že se tam také přijdete podívat, madame.“

„Určitě. Bude tam celé město.“ Stoupla si na špičky a předvedla překvapivě dokonalou piruetu. „Všichni budou tancovat.“

V tu chvíli přišla Maxovi na mysl Fanny. Zatančit si s Fanny pod hvězdným nebem! Pohlédl na hodinky. „Raději abych šel. Charlie by se měl objevit dole v městečku co nevidět a cestu sem k nám nezná.“

Ve skutečnosti se Charlie nemohl dočkat, až uprchne od všeho a od všech, kteří měli co do činění s luxusními realitami, takže odjel z Monte Carla velmi časně zrána a do Saint-Pons už dávno dorazil. Zastavil před kavárnou, vystoupil z velkého najatého mercedesu a s opravdovým nadšeným zájmem se rozhlížel kolem.

S domorodcem z městečka si ho rozhodně nikdo splést nemohl. Styl jeho oblečení byl zcela jasně à l’anglais: dvouřadé modré sako s četnými mosaznými knoflíky, světle šedé flanelové kalhoty a na hlavě evidentně zbrusu nový slamák – celkově vypadal jako zjevení z jiné planety. Někteří z místních lidí ho pokradmu a se zájmem sledovali. Charlie zachytil pohled jedné starší ženy, tak ji svou modifikovanou anglo-francouzštinou pozdravil. „Bonjour, my dear, bonjour,“ a pozvedl svůj klobouk.

Což bylo asi tak vše, co jeho znalost galského jazyka obnášela. Pokročil sice poněkud dále, za hranici tradiční anglické metody komunikace s cizinci – mluvit velice pomalu a maximálně nahlas – ale jen o malinko dále. Většinou mu tak jako tak nikdo nerozuměl. V každém případě používal jazyk, který v Saint-Pons, ani nikde jinde, ještě nikdo neslyšel. Byla to v podstatě angličtina, ale s písmeny „a“ nebo „o“ a někdy i s „oo“ přidanými na konec slov tak, aby získala autentický kontinentální přízvuk, do kterého pak Charlie libovolně přidával španělský nebo italský výraz. Ve výsledku mu vlastně nerozuměl nikdo.

Charlie nechal auto tam, kde zastavil, a vešel do kavárny, jelikož potřeboval vyřídit určitou potřebu, která se právě dostávala za hranice potlačitelnosti. „Por favor, madame,“ oslovil ženu za nálevním pultem, „toalettoos?“ Vzhlédla od novin a trhla hlavou směrem k zadní části kavárny Charlie ze sebe vydal děkovný povzdech a odklusal.

Když se Max dostal dolů na náměstí, setkal se tam s čilým pracovním ruchem. Konaly se přípravy na večerní zábavu. Půl tuctu mužů stálo na žebřících a upevňovali na větve stromů kabel s barevnými žárovkami, jiní rozestavovali stoly a lavice, které zabíraly většinu prostranství. Třetí skupina, zamračená, neoholená, hlučná a podrážděná, právě seskakovala z nákladního auta naloženého lešením a prkny. Ti měli za úkol vytvořit jeviště pro orchestr, ale naneštěstí – a to byl důvod jejich nevraživosti – se nákladní auto nemohlo dostat na místo, kde mělo jeviště stát. Ani se k němu nemělo šanci přiblížit. Přístup zablokoval nějaký idiot, který zaparkoval svůj mercedes přímo před kavárnou. Řidič se jen vyklonil z kabiny, položil ruku na klakson a nechal ji tam.

Onen idiot, jemuž se s úspěchem podařilo objednat si šálek kávy, se vesele vynořil ze dveří kavárny a zamířil ke stolku na terase právě ve chvíli, kdy se objevil Max. Jejich radost ze setkání nemilosrdně přerušil řev z kabiny náklaďáku.

„Kdyby to byl můj mercedes, Charlie, asi bych ho odvezl kousek dál, než ti ho ten řidič odtlačí.“

„Panebože.“ Charlie šel k autu a mával rukama, což mělo znamenat něco jako omluvná gesta. „Pardonnay, pardonnay. Velice se omlouvám.“ A vyjel s mercedesem z náměstí, přičemž jen o vlas minul jeden z postavených dlouhých stolů a psa z kavárny.

Madame vyšla ven s šálkem kávy a marně se rozhlížela po tom pánovi, který si ho objednal. Obrátila se k Maxovi a vrtěla hlavou. „Pokaždé mě takhle nachytají,“ postěžovala si. „Přijdou, vyčurají se a zmizí. Jako bych tu provozovala nějaký pissotière.“

Max jí vše vysvětlil a objednal kávu nejen pro sebe, ale na usmířenou i pro posádku náklaďáku. Pohodlně se usadil a nastavil tvář slunci. Bude to fajn mít tu Charlieho, i když jen na pár dní, usmíval se. A bude to fajn ukázat mu jiný životní styl. Navíc tu máme pěknou dívku, což ho udrží v pohotovosti. Bude ale muset odložit ten slamák. Maxovi tento druh klobouku připomínal uniformu určité sorty Angličanů, které sám nesnášel – hlučné, růžové a naduté – vše, co Charlie zcela určitě nebyl.

„Omlouvám se.“ Charlie se vrátil a sundal si sako, které pověsil přes opěradlo židle, a teprve pak si sám sedl. „Vypadáš výborně, pacholku jeden. Asi ti to tady svědčí. Ale podle toho, cos mi navykládal, jsem čekal menší tiché hnízdečko, kde se nic neděje. A co tohle všechno kolem? Co se tu děje? Snads jim neřekl, že přijedu?“

Chlapi z náklaďáku začali se stavbou lešení, které mělo za úkol podpírat dřevěné pódium. Přímo před pódiem ponechali volnou plochu pro tanec. Zbývající tři strany náměstí vyplnily stoly a lavice. „Dnes večer se tu bude konat výroční vesnická tancovačka,“ řekl Max. „Večeře, tanec, slavnostní osvětlení, vše, čeho si hrdlo ráčí. Možná budou i nafukovací balonky. Než odjedeme, musíme v kavárně koupit lístky. Ani nevíš, jaké tě potkalo štěstí – setkáš se tu s celým městečkem, starostou počínaje a pekařovou dcerou konče.“

Tato zmínka se určitě týká mladé a nepochybně boubelaté dámy, usoudil Charlie, zamnul si ruce a s nadějí v hlase prohlásil: „To abych rychle nastudoval pár francouzských slovíček. Jeden nikdy neví.“

„Jak jsi na tom s americkou angličtinou?“

Charlie se na Maxe pátravě zahleděl. „A co tím chce básník říci?“

Max mu vyprávěl o tom, jak Christie přijela, o návštěvě právníka a o té příhodě s litinovou pánví. „Aha,“ prohlásil Charlie, „na ten flastr jsem se tě právě chtěl zeptat. Takže ty ses násilím vtíral do přízně té bezmocné chudinky. Ty jsi ale ohavný surovec. Otrok testosteronu. Doufám, že se patřičně stydíš.“

„Jestli to opravdu chceš vědět, Charlie, tak ona není můj typ. Je to blondýnka. Dobře víš, jaký vztah k blondýnám mám.“

Charlie mu pohrozil prstem. „Pokud jde o mou sestru, měl jsi prostě smůlu.“ Po chvíli dodal. „Tedy, v jejím případě máme smůlu všichni. Ale já se osobně setkal s několika velice příjemnými blondýnkami. Povídal jsem ti vlastně někdy o té, kterou jsem našel spící v jednom bytě na Eton Square, když jsem přišel byt služebně přeměřit?“

Místo odpovědi se mu dostalo mávnutí rukou. „Abych se ti přiznal, mou pozornost upoutala jedna mladá dáma z městečka.“ Hned si uvědomil, jak škrobeně se vyjádřil, a rychle podotknul: „Ale Christie je bezvadná. Bude se ti určitě líbit.“

„Hezká?“

„Moc. A vyzná se ve víně. Pěkně si spolu zakloktáte a zaplivete.“

Dali si ještě jednu kávu a Max Charliemu popsal Rousselovu zpověď ve sklípku. Charlieho obočí nemělo ani chvilku klidu, jak s ním při každém novém odhalení hýbal nahoru a dolů. „Vypadá to, že bys s tím vínem mohl udělat díru do světa. Doufám, že ho budu moct ochutnat.“

„Já doufám, že zjistím, kdo ho kupoval. Požádal jsem Roussela, aby nám stočil dvě láhve a přinesl je k nám do domu. Je sice mladé – zraje v sudech jen od minulého října – ale aspoň si uděláš představu.“

Zatímco si povídali, přijela malá hojně pomalovaná dodávka s fluorescenčním růžovým nápisem Monsieur La Fête na brčálově zeleném podkladu a obratně se prosmýkla mezi stoly až k pódiu. Poté řidič, docela možná sám monsieur La Fête, nainstaloval na pódium tlampače a napojil na ně zesilovač a mikrofon. Po této vysilující činnosti a předtím, než zesilovač zapnul, se posilnil cigaretou. Když ho konečně zapnul, náměstí se naplnilo elektronickými skřeky a kvílením, které vyplašilo holuby a psa z kavárny přimělo k tomu, že zvedl hlavu a začal výt. Řidič točil knoflíky, dokud se zařízení poněkud neuklidnilo, a ukazováčkem pak zapnul mikrofon. „Un… deux… trois… Bonjour Saint-Pons!“ Následovaly další skřeky. Pes zavřel tlamu a zmizel v kavárně, kde si našel pod hracím automatem o něco klidnější místo.

„Tomu se nic na světě nevyrovná,“ prohlásil Charlie. „Požehnaný klid života na venkově.“

Dojeli k domu a našli paní Passepartoutovou, jak postává ve dveřích, dychtivá uzřít mladého anglického mylorda jako první. Max se obával, aby madame před Charliem neudělala pukrle. Naštěstí se to odbylo jen afektovaným úsměvem a potřesením rukou.

„Enchanto, madame“ řekl Charlie a smekl klobouk, „enchanto.“ Paní Passepartoutová vykouzlila další afektovaný úsměv a lehce zčervenala.

Zavedli Charlieho nahoru do jeho ložnice, kde paní Passepartoutová ještě jednou načechrala polštáře, a pro případ, že by si Charlie nevšiml královského portrétu, upoutávala na něj pozornost, tím že posouvala tam a zpět karafou.

Charlie položil kufr na postel, otevřel jej a ven vypadla změť špinavého prádla, půlka uzeného lososa a dvě balení klobásek. „Tady… tohle by se asi mělo dát do ledničky, než se to úplně zkazí,“ řekl a podal jídlo Maxovi.

„A já beru tohle.“ Paní Passepartoutová se vrhla na hromadu špinavého prádla a s plnou náručí se ještě zeptala: „Dává monsieur přednost mírně naškrobeným košilím a kapesníkům, nebo je chce au naturel?“

Charlie se rozzářil a přesto, či proto, že neměl ponětí, oč jde, přikývl. „Splendide, velice laskavé.“ Madame oznámila Maxovi, že pro ně nachystala malý oběd – omelety zvané crespeou a salát – a vyplula z ložnice, aby svěřila prádlo do pochybné péče archaické pračky za kuchyní.

Max zavrtěl hlavou. „Na tohle si budeš muset zvyknout. Mám obavy, že jsem v ní vzbudil dojem, že patříš mezi horních deset tisíc.“ Usadil se na posteli a čekal, než si Charlie vybalí zbytek oblečení a pověsí je do skříně. „Až se pěkně najíme, provedu tě tu.“

„Zatím to nemůže být lepší. Podle mě jsme zcela určitě na zámku. Je to malý zámeček, pravda, ale má veškeré přednosti, které má mít, a to se dnes počítá. Je to lepší, než mít problémy se zámkem pravým. Člověk musí mít pocit, že je v domě, který by mohl mít taneční sál, a není důležité, jestli tam skutečně je, nebo není. Dává to smysl? Nevadí, v každém případě se nacházíme v klenotu z počátku osmnáctého století, jehož originální prvky majitelé po celé generace pečlivě zachovávali. Působí opravdovým dojmem, stojí obklopen vlastními pozemky, a přestože je stranou, není izolovaný od okolí. Úplně vidím prodejní inzerát v brožuře. Ti hoši z Monte Carla by ti utrhli ruce, kdybys jim to nabídl. Jo, málem jsem zapomněl.“ Rozbalil srolované kalhoty a objevila se láhev whisky Laphroaig. „Doufám žes nepřestal pít whisky. A kde je ta krasavice, co s tebou sdílí tenhle zámek?“

Celé dopoledne strávila Christie nad hromádkou turistických příruček a mapou. Snažila se dojít k rozhodnutí, kam dál. Londýn? Benátky? Paříž? Když ti dva kamarádi vešli do kuchyně, vzhlédla.

„Christie, tohle je Charlie.“

Max zpozoroval, jak Charlie vykulil oči. Uhladil si vlasy a teprve potom napřáhl ruku. „Jsem moc rád, že vás konečně potkávám. Díky bohu, že dnes večer nebudu muset tancovat s Maxem.“

Christie se zachichotala. Zatímco se Max vydal pro skleničky a láhev vína do lednice, ti dva stáli proti sobě mlčky a usmívali se jeden na druhého.

Paní Passepartoutová se vynořila ze zadní kuchyňky a pozorně se na ten párek zadívala. Stáli ještě stále beze slova, s úsměvem na rtech. To, co viděla, ji zřetelně potěšilo a po špičkách se přesunula k Maxovi, který zápolil se zátkou. „Monsieur Max,“ pronesla tlumeným burácením, které u ní nahrazovalo spiklenecký šepot, „možná že byste se měl najíst sám.“

„Co? Nesmysl. Neviděl jsem Charlieho už tak dlouho. Musíme si toho tolik říct.“

Paní Passepartoutová si jen odfrkla. Tohle může pochopit jenom ženská.

Max měl v úmyslu strávit oběd výčtem podrobností týkajících se Rousselova vína, ale místo toho byl svědkem prvotřídního příkladu marketingové techniky Charlieho, který samozřejmě prodával sám sebe, ovšem pod rouškou diskuze na téma přednosti Londýna a nedostatky Benátek a Paříže. „To víš, že touhle dobou je v Benátkách víc turistů než holubů? Ať se propadnu, jestli to není pravda. Kromě toho, jednou šlápneš vedle a už jsi v kanále, kde tě přejedou gondoly. Zatraceně nebezpečné místo. A pokud jde o Paříž, celé město na léto zavírají. Musíš mít štěstí, když chceš najít metro, které je v provozu. Všichni Pařížané jsou tady dole u moře, nebo v lázních, kde si máchají játra v perlivé koupeli. Ale Londýn, ten má vše: divadla, kluby, hospody, obchody, restaurace. Hradní stráž, Buckinghamský palác, Notting Hill – jen pomysli na ty pohlednice, které budeš moct poslat domů. Máme počasí, které dělá divy s pletí, taxíkáři mluví anglicky… samozřejmě, každý mluví anglicky.“

„No ne,“ okomentovala to Christie. „To se podívejme.“ Natáhla se přes stůl, vylovila Charlieho ubrousek ze salátu a strčila mu ho zpět za límeček.

„Docela vážně, je to obrovská výhoda, hlavně, když jsi tam ještě nikdy nebyla. Další obrovská výhoda je v tom, že máš kontakt na někoho, kdo zná Londýn jako svou dlaň a kdo bude mít obrovskou radost z toho všechno ti ukázat.“ Vypjal hruď a poklepal si na ni. „Moi! A navíc mám pokoj pro hosty.“

Alespoň tentokrát se Charliemu podařilo zkrotit své obočí a udržet si ve tváři nevinný výraz. Max pozoroval, jak se jeden na druhého usmívají, a cítil se úplně přebytečný. Ten pokoj pro hosty asi zůstane ustlaný, pomyslel si. Přerušil ticho hlubokým výdechem předstírané úlevy. „Prima,“ řekl, „to se mi ale ulevilo, že jste si konečně vyřešili plány na cestu a že si budeme moci popovídat o víně.“

Znovu probral celou situaci a došel ke stejnému závěru jako předtím: Měli by zkonfrontovat Nathalii Auzetovou a pokusit se ji donutit, aby se jim přiznala, což Max sám považoval za nepravděpodobné a Christie za nemyslitelné. Nebo by mohli počkat, až se v září zase objeví tajemná cisterna.

„A pak co?“ zeptal se Charlie. „Zdvořile se jich zeptáme, kam to vezou? Požádáme, aby chvilku počkali, než přijede policie?“ Zavrtěl hlavou. „A ještě něco: jak víte, že Roussel už neřekl Nathalii Auzetové, že je všemu konec?“

Max musel připustit, že to je možné. „Slíbil mi sice, že nic neřekne, ale jistí si tím být nemůžeme.“

Christie se mračila na prázdnou láhev před ní na stole. „Moment,“ řekla. „Maxi, neříkal jsi, žes zahlédl něco u Nathalie Auzetové doma? Nějakou vinětu?“

Přikývl. „To máš pravdu. Někam jsem si poznamenal název toho vína, ale jen pámbů ví kam.“ Vstal od stolu. „Co kdybys Charlieho provedla kolem a já se zatím podívám, kde by to mohlo být.“

Paní Passepartoutová opustila svou pozorovatelnu u okna do kuchyně a sklidila ze stolu. Uznale pozorovala Charlieho a Christie, jak vycházejí ze dvora a povídají si, hlavy blízko u sebe. „Já to věděla hned,“ prohlásila s uspokojením. „Láska na první pohled.“

Max strávil frustrující hodinu prohledáváním všech kapes, které měl, a stohů papírů a seznamů, které nacpal do prádelníku a dozadu do skříně. Konečně našel to, co hledal. Bylo to naškrábané vzadu ve staré šekové knížce ještě z Anglie. Moc světla to ale na záležitost nevrhlo, o nic více, než když si to tam psal.

Sešel dolů a zjistil, že se Charlie vrátil z průzkumu vinic ve stavu naprostého nadšení. „Je to senzační,“ sdělil Maxovi. „Je potřeba trochu zapracovat na domě – musíš postavit bazén – a sedíš na sedmimístné sumičce. V librách, ne v eurech, pochopitelně.“ Se zábleskem realitního agenta v oku se rozhlédl. „Zezadu tě chrání hory, máš kolem domu dostatek pozemků, takže nebudeš mít problémy se sousedy. Co kdybys…“

Max mu skočil do řeči. „Charlie, než se necháš unést a začneš stavět přistávací plochu pro helikoptéru, podívej se na tohle. Říká ti to něco?“

Charlie se podíval na šekovou knížku a ťukal do ní prstem. „Něco mi to opravdu říká,“ potvrdil, „ale nevím co.“ Podíval se, kolik je hodin. „V Londýně je o hodinu méně, že ano? Billy by to věděl. Zkusím, jestli ho zastihnu.“

Christie se dívala, jak jde Charlie dovnitř, a pomalu ho následovala. Od chvíle, co se s ním setkala, se nepřestala usmívat.

„Jsem opravdu rád, že spolu vycházíte,“ řekl jí Max, když Charlie telefonoval. „Charlie a já jsme kamarádi už dvacet let. Chodili jsme spolu do školy. Je jeden z těch nejlepších.“

„Je opravdu roztomilý,“ řekla Christie. „Je takový vždycky?“

„Roztomilý?“ zasmál se tomu Max. „To nemůžu posoudit. Jen vím, že je pořád stejný, a to je jeden z důvodů, proč ho mám tak rád. Bude se ti s ním v Londýně líbit.“

Donutila ho, aby jí řekl svůj názor ohledně toho, co by měla v Londýně vidět. Galerií Tate Modern počínaje, přes Národní portrétní galerii, až po obchodní dům Harvey Nichols a trh na Portobello Road. Radil jí vyhnout se, jako moru, novým umělým hospodám, Piccadilly v sobotu večer a všem kioskům předstírajícím, že dělají pravý döner kebab. Začal popisovat některé bizarní atrakce v Soho, když vtom se Charlie vrátil a vrtěl hlavou.

„Bohužel, bez úspěchu. Jeho sekretářka mi řekla, že hraje golf s Bohem – což je, jestli si to správně pamatuji, neoficiální přezdívka nákupčího vína z hotelu Connaught. No nic, bude v kanceláři zítra.“ Hodil šekovou knížku Maxovi. „A nyní tedy k záležitosti dnešního večera. Nerad bych vypadal jako návštěva z jiné planety. Co si mám vzít na sebe? Chtěl bych splynout s místním prostředím.“

Max se na něj zadíval: zmuchlané zimní flanelové kalhoty, černé městské polobotky, modrobílá proužkovaná londýnská košile značky Jermyn Street rozepnutá u krku a široká zarudlá tvář: rezolutně, navždy a neomylně z Anglie. Dokonce i jeho vlasy vypadaly anglicky. „Baret sis náhodou nepřibalil? To by pomohlo.“

Sedmnáct

Během jedné z průzkumných výprav, která ho zavedla až do zákoutí vzadu ve sklepě, objevil Max láhev poměrně starého a velice kvalitního šampaňského. Dal ji stranou, že ji otevřou, až přijede Charlie. Teď láhev oprášil, a jelikož neměl po ruce nic vhodnějšího, ukořistil jeden z plastových kbelíků z výbavy paní Passepartoutové a nasypal do něho led. Pak vzal štíhlé a dlouhé hrdlo láhve mezi obě dlaně a začal jím kroutit, aby láhev do kostek ledu zastrčil. Kontrast mezi domácí modří kbelíku a střízlivou elegancí vznešené láhve sice nebudil dojem dokonalosti, ale šampaňské se rozhodně správně vychladí.

Přestože toho bylo až moc, co se musí ještě naučit, a bude to chvíli trvat, objevoval již teď ty drobné radosti a rozličné rituály s vínem spojené – radosti, na které mu během jeho života v Londýně nikdy nezbyl čas. Tam bylo víno prostě buď dobré nebo neuspokojivé, levné nebo drahé, nemělo žádný příběh. Bylo to něco, co nalévali v barech a restauracích, zdatně a anonymně. Tady je tomu jinak. Tady má možnost zúčastnit se celého procesu, od hroznu až po láhev. Těšil se na to tak, že se skoro dočkat nemohl. Víno – to bude jeho práce. A jak Charlie říkal pokaždé, když ponořil nos do sklenice, není vznešenějšího úkolu.

„Hej?“ zavolal Charlie. „Co říkáš na tohle?“ Vyšel z domovních dveří, stál na dvoře s rozpaženýma rukama a čekal, jestli ho někdo pochválí. Vlasy měl ze sprchy stále ještě mokré, sčesané dozadu, a na sobě měl košili s krátkými rukávy, vystrčenou ven z bílých plátěných kalhot a potištěnou světle zelenými listy konopí. „Tu jsem koupil vloni na Martiniku,“ oznámil a uhladil si límeček, „od chlápka na pláži. Říkají tomu spliffová košile. Très cool, řekl mi – nebo si alespoň myslím, že to řekl.“

„Cool přesně vyjadřuje to, co to je, Charlie,“ řekl Max. „Vůbec o tom nepochybuj. A navíc si ji můžeš stočit a zapálit si. To je aspoň košile!“

Vrátil se zpět k láhvi, odkroutil drátěný košíček na konci hrdla a o milimetr povolil zátku. Držel přes ni dlaň a cítil, jak ji tlak v láhvi tlačí proti jeho ruce, přímo jako kdyby víno v láhvi bylo živé a snažilo se utéct. Pomalu, kousek po kousku dovoloval zátce povylézt, až konečně vyklouzla ven pouze s tlumeným syknutím.

Charlie ho pozoroval a uznale pokyvoval hlavou. „Tak se to má dělat,“ pochválil ho. „Nesnáším lidi, kteří mávají láhví vůkol a vystřelí zátku jako nějakou zatracenou řízenou střelu. Děsné plýtvání šampaňským. Cos to vlastně otevřel?“

Max vytáhl orosenou láhev z ledového objetí. „Krug, ročník 1983. Našel jsem ji schovanou v rohu ve sklepě. Strýček na ni musel zapomenout.“

„Hodný strýček.“ Max jim nalil a čichl si k jemnému, mírně hřejivému buketu. Charlie zavřel oči, zhluboka vdechl vůni vína a pak si přidržel sklenku u ucha. „Jediné víno na světě, které můžeš poslouchat,“ oznámil. „Hudba hroznů. Na zdraví.“

Chvilku potichu upíjeli a vychutnávali bublinky, které je lechtaly na jazyku. „Teď vážně,“ řekl Charlie. „Myslíš, že je ta košile dobrá? Nonšalantní, ale nikoliv příliš nápadná, ne? – To se dnes žádá. Ledabylá elegance, Cary Grant na prázdninách, tak něco.“

Místo odpovědi kývl Max bradou směrem ke dveřím. „Tady ti jde doprovod. Proč se nezeptáš jí?“

Christie si oblékla ty samé šaty – od paní Passepartoutové perfektně vyžehlené –, které měla na sobě na večeři u Rousselových, a stejné nachové lodičky Až na to, že dnes jí z vykrojených špiček bot vykukovaly stejně nachové nehty. Charlie dlouze písknul.

Děkovně mu pokynula hlavou. „Pěkná košile, Charlie,“ řekla. „Opravdu cool.“

Max jí podal sklenku šampaňského. „Přípitek,“ zvolal. „Na muže, který nám tohle všechno umožnil: Na strýčka Henryho, pámbů mu požehnej.“ Pozvedli skleničky a všichni tři si pohlédli do očí – s úsměvem a každý z nich s tajným přáním pro dnešní večer.

Hladina v láhvi klesala stejným tempem, jako zapadalo slunce a začalo se smrákat – než se dostali dolů do městečka, nastalo něžné a narůžovělé šero. Náměstí bylo plné lidí a veselý hukot pozdravů a hovoru se mísil s hudbou z reproduktorů. Na terasu kavárny přidali více stolů a orchestr s harmonikou, sestávající ze čtyř mužů s knírky, naditých do bílých košil, svátečních černých kalhot a vyšívaných vest, se tam před vystoupením posiloval pastisem. Kolem se honily děti, které se občas proplétaly i lesem nohou dospělých. Psi, spíše v naději než v jistém očekávání, čichali kolem velkého rožně, kde se peklo jehněčí méchoui. Vedle prskaly nad dřevěným uhlím merguez – tmavě červené klobásky. A vše se odehrávalo pod dozorem kuchaře z Fannyiny restaurace.

Max se propletl davem až k improvizovanému baru, kde kralovala sama Fanny, od klíčních kostí až po kolena schovaná v cudné zástěře, a rozlévala štědré dávky vin d’honneur. Ukázal prstem na zástěru a řekl: „Tak to je ale změna, ani bych vás nepoznal.“

Fanny na to neřekla ani slovo, pomalu se otočila a pohlédla na něj přes rameno. Pod zástěrou se skrývaly miniaturní hedvábné šaty levandulové barvy, na zádech s velkým výstřihem a sukní naprosto minimální délky. „Lepší?“ zeptala se Max jen polknul a řekl si o tři sklenice vína. „Doufám, že nezůstanete trčet za tím barem celou noc,“ zeptal se. „I dívky musí někdy jíst. Dovolíte, abych vám držel místo?“

„Hej, Fanny! To tam nalíváš klih?“ Pošťák Guichard se ženou, oba silně navonění, se prodírali k baru a byli evidentně žízniví. „Bonsoir, monsieur Skinner. Jestlipak dnes večer uvidíme, jak umí Angličani tancovat?“

Max si odnesl své tři sklenice a povzbuzující mrknutí očkem od Fanny. Charlieho a Christie našel u stolku před kavárnou, jak ho vyhlíží.

„Je vám snad něco k smíchu?“ zeptal se Max, když uviděl dvě pitvořící se tváře.

„Ne,“ řekl Charlie, „vůbec nic.“

„Ti dva kolem sebe krouží už pár dní,“ okomentovala to Christie. „Být tebou, Maxi, tak si dám pozor. Myslím, že je rozhodnutá na tebe dnes večer zaútočit.“

„Hele vy dva,“ zareagoval na to Max. „To jsou pouze vulgární spekulace. Já jsem se omezil jen na několik zdvořilých větiček k mladé dámě, která, abych tak řekl…“

„… se na to dnes večer oblékla do kapesníku,“ dodal Charlie. „Abys věděl, Christie má pravdu.“

Popíjeli víno – Charlie ho ohodnotil jako mladé a hravé, ale v podstatě dobrosrdečné – a pozorovali přehlídku šatů a obleků promenující se před nimi. Večírek přitáhl nejen vesničany z okolí, ale i cizince z různých koutů světa. Němce, opálené do barvy naleštěného mahagonu, jejichž mateřština působila ve srovnání s měkčí a medově znějící francouzštinou dost hrubě. Americké cyklisty, které již předtím viděli na trhu, dnes večer však oblečené ve stylu zbohatlické mládeže v bavlně, která se nikdy nezmačká, se stříbrnými přezkami na páscích, na nohou měli sněhobílé tenisky s vysokými podrážkami a na hlavě samozřejmě baseballové čapky se sportovními nebo armádními znaky. Přilákal také skupinu francouzských Romů, štíhlých, snědých a oblečených v černém, kteří pluli davem jako žraloci hejnem tropických ryb. A tu a tam Pařížany s kašmírovými svetry pastelových barev přehozenými přes ramena na ochranu před třicetistupňovým večerním chladem. Ale, jak poznamenala Christie, ani stopy po Angličanech.

„No,“ řekl na to Max vyzbrojený místními znalostmi starousedlíka žijícího zde už deset dní, „ti bývají většinou na druhé straně Lubéronu, v Gordes, Ménerbes a Bonnieux. Říká se tomu zlatý trojúhelník. Slyšel jsem, že tam žijí více společensky než tady. Každý večer pořádají večírek. Přesně to by se asi líbilo tobě, Charlie. Že prý hlavním tématem rozhovorů jsou ceny realit.“

O několik stolů dál se konečně začali shromažďovat členové orchestru, dostatečně posíleni posledním pastisem. Spolu se svými nástroji se pomalu ubírali k pódiu. Rapového zpěváka z pásky přerušili uprostřed jednoho neslušného výrazu a prostor před pódiem se začal vyprazdňovat. Vzadu za barem si Fanny sundala zástěru a pověsila ji přes hlavu svému pomocníkovi, staršímu mrňavému mužíkovi. Ten tam stál úplně strnule, hypnotizován přítomností výstřihu, který se mu ocitl přímo u nosu.

Charlie rýpl Maxe do žeber. „Tak co kdyby ses rozhoupal a šel za ní dřív, než ji vyzve k tanci zdejší mladá generace,“ řekl mu a oba vstali. „My zatím najdeme nějaký stůl.“

Ale dostat Fanny ke stolu nebylo tak lehké. Byla to vleklá a družná záležitost, poznamenaná četnými zastávkami, během nichž se musela objímat se svými zákazníky a známými, jež pozorovaly bedlivé, a občas ne zrovna přátelské, oči jejich manželek. Když byla Fanny v restauraci, plně zaměstnaná, nebyla vlastně nebezpečná – byla rozkošná a velice dekorativní, ale nikoliv nebezpečná. Fanny, zbavená svých profesionálních zodpovědností a v šatech, které by i v tom nejvychovanějším manželovi mohly vyvolat myšlenky na víkend v Paříži, to nebyla podívaná, která by nadchla nějakou manželku, zejména během večera s hudbou, vínem a tancem. Max si uvědomil, že to byl vlastně úspěch urazit těch padesát metrů mezi barem a stolem za deset minut.

Christie a Charlie sehnali čtyři místa a litrový džbán s vínem na konci dlouhého stolu u pódia. Charlie se choval opravdu galantně, když ho Max představil Fanny. Vyskočil, sehnul se nad její rukou a mumlal enchanto, enchanto s ještě větším nadšením než obvykle. Naneštěstí ho přehlušily zvuky a trilky vyluzované orchestrem, který právě začal ladit. Teprve když se ho zeptala, jak dlouho už je v Saint-Pons, vyšel jeho lingvistický problém najevo.

Fanny se obrátila na Maxe. „Ten váš kamarád nemluví francouzsky?“ zeptala se.

„Asi tak čtyři slova. Pro dnešní večer jsem byl jmenován oficiálním tlumočníkem.“

A měl s tím plné ruce práce. Tlumočil Fanniny poznámky o místních lidech tak, jak přicházeli a sedali si kolem. Jakési neformální „Kdo je kdo“ v Saint-Pons. „Támhle je Borel, je tady už dvacet let starostou. Hodný člověk. Vdovec. Usiluje o vdovu Gonnetovou – ta sedí u vedlejšího stolu – ona dělá na poště, ale on je velmi smutný, na mužského se dost stydí. Doufejme, že se nechá povzbudit hudbou. A tamhle, na konci tamtoho stolu sedí Arlette z lahůdek a její manžel. Jak vidíte, ona je velká a silná a on je mrňous. Říká se, že ho bije.“ Fanny se tomu musela zasmát a na chvilku přestala s výkladem, aby se napila vína. Max se nadechl její vůně a musel potlačit nutkání pohladit ji po vlasech a políbit na krk.

„Tamhleti dva moc na místní lidi nevypadají,“ poznamenal a kývl směrem k luxusně oblečenému páru. Stáli stranou, brady vzhůru a shlíželi povýšeně na ten dav kolem nich.

Fanny si posmrkla. „To jsou Villeneuve-Loubetsovi, jsou velice namyšlení. Mají apartmá v šestnáctém okrsku v Paříži a statek nedaleko Aix. Ona o sobě tvrdí, že je potomkem Ludvíka XIV., a to v přímé linii, čemuž věřím, protože je stejně ošklivá jako on.“ Načež se opět zasmála. „Kamarádí se s Nathalií Auzetovou a dobře jim tak, jedna druhou si zaslouží.“

„To zní, jako byste Nathalii neměla moc v lásce.“ Fanny se zadívala na Maxe a pokrčila směrem k němu holými opálenými rameny. „Řekněme, že máme rozdílné zájmy. A mimochodem, musíte mi vykat?“

Než stačil odpovědět, přistála mu na rameni těžká tlapa. Otočil se a spatřil Roussela v jeho převlečení à la Yves Montand a vedle něj Ludivine, celou v zářivé fialové. Fanny je evidentně měla oba ráda a poté, co se odebrali na svá místa, řekla Maxovi: „Tak tohle je dobrý člověk. Zachoval se ke mně velice laskavě, když jsem tu začínala s restaurací. A snažil se, jak nejlépe uměl, postarat se o vašeho strýčka… oh, merde. A je tu chobotnice.“

Max vzhlédl a spatřil robustního muže středního věku, jak k nim míří se lstivým výrazem v zarudlé tváři. „To je Gaston – dodává mi do restaurace maso,“ řekla. „Je to zvíře, ale maso má vynikající. Budu si s ním muset zatancovat.“

‚Bonsoir ma jolie!“ Gaston se zastavil u jejich stolu, Maxe zcela ignoroval, točil ve vzduchu prstem a houpal se v bocích. „Hrají paso doble, právě pro nás dva.“

Se zcela zřetelně falešným úsměvem a omluvným stisknutím Maxova ramene se Fanny zvedla a nechala se doprovodit na parket za zcela zbytečného tlaku Gastonovy dlaně na její obnažená záda.

Christie zareagovala na zklamaný výraz v Maxově tváři. „Tak jestli tohle je konkurence,“ prohlásila a poplácala ho po ruce, „tak se nemáš čeho bát. A poslyš, nebude ti vadit, když si také půjdeme zatančit? Charlie tvrdí, že je Nurejev všech paso doble.“

Max se snažil seč mohl nevšímat si Gastonových rukou, které přímo cestovaly sem a tam po těle Fanny, když zaslechl povědomé zavřeštění a po jeho boku se zjevila paní Passepartoutová. Měla pompézní, citronově žluté šaty a mátově zelené náušnice z peří. „Přece tu nemůžete sedět sám, monsieur Max. Musíte tancovat. Musíme tancovat.“ Max se v beznaději rozhlédl, ale nebylo úniku. A tak se přesto, že cítil určitou nechuť, kterou předtím musela cítit i Fanny, ocitl na tanečním parketu v objetí ptáka ohniváka.

Na původní nelibost brzy zapomněl. Paní Passepartoutová byla vynikající tanečnice, lehounká a precizní, jeho mylné kroky opravovala intuitivně, a když ztratil směr, jemně ho vyvedla na správnou cestu. Točila s ním, když se točit mělo, a připadal si jako o mnoho lepší tanečník, než ve skutečnosti byl. Po několika málo minutách se cítil s paní Passepartoutovou natolik sladěný, že se mohl porozhlédnout po ostatních na parketu. Spatřil širokou, i když ne vždycky ortodoxní paletu stylů.

Nejmladší tanečnice ze všech, dívenka asi tak kolem sedmi let s černými lokýnkami, se učila kroky od svého dědečka ještě starým způsobem – stála mu na nohou a držela pevně v objetí jedno z jeho stehen, aby nespadla dolů uprostřed pasa. Dědeček si ji jednou rukou přidržoval a v druhé měl sklenku vína. Za ním Max zahlédl Fanny prohnutou dozadu, aby udržela Gastona co nejdále od sebe. Když zjistila, že se na ni Max dívá, obrátila oči v sloup a výhružně vycenila zuby. Gaston si to vysvětlil jako radostný úsměv a své úsilí zdvojnásobil.

Pohled na manžele Rousselovy poskytoval úplný kontrast. Ti ostatním předváděli, jak se paso doble má tančit. Těla u sebe, záda jako prkno, ramena v rovině a malíčky vzhůru. Při každé změně směru oba, přesně ve stejnou vteřinu, trhli hlavami, jako by byli spojeni neviditelnou šňůrkou. Ludivine vždy při obratu švihla podpatkem vzad. Max na ně ukázal a paní Passepartoutová, která sama podpatkem nešvihala o nic hůře než její sestra, přikývla. „Když byli mladší, tak vyhrávali medaile,“ řekla. „Dávejte si pozor, jak našlapujete, monsieur Max – na špičky, na špičky!“

Pokračoval tedy na špičkách a jeho partnerka ho jemně vedla po obvodu parketu. Na tom nejvzdálenějším konci, tam kde byly stíny nejtemnější, zahlédl Max Christie a Charlieho: stáli tam takřka nehnutě, zapleteni do sebe a svět kolem pro ně neexistoval. Paní Passepartoutová ze sebe vydala spokojené „áách“ a smetla Maxe zpět do plného světla, přičemž ho vlající péřová náušnice polechtala pod nosem.

Odvedl ji k přátelům u jejího stolu, poděkoval za lekci v paso doble a zpozoroval, že Fanny uprchla k rožni, kde nakládala dva talíře. Přišel k ní zezadu, a jak se jí dotkl, trhla sebou. Když si uvědomila, že je to Max, usmála se. „Promiň,“ řekla. „Už jsem se lekla, že je tu zpátky na další tanec. To je ale protiva. Zbavila jsem se ho jen tím, že jsem mu řekla, že tě musím nakrmit.“ Podala mu talíř s růžovými řezy jehněčího v černé kůžičce a s brambory zapečenými dozlatova. „Ačkoliv,“ řekla a přehnaně našpulila rty, „všimla jsem si, jak si to užíváš s Mimi. To takhle tancuješ s každou?“

„Ona se jmenuje Mimi? To jsem nevěděl.“ To je naprosto přesné jméno pro někoho, kdo umí tancovat tak jako ona, pomyslel si.

Když přišli zpět ke stolu, shledali, že se Charlie a Christie ještě stále skrývají v přítmí; ještěže tak, řekl si Max, alespoň mám Fanny jen pro sebe. „Jestlipak víš, že je to poprvé za tu dobu, co se známe, kdy jsme spolu sami – tedy pokud nepočítáš těch sto padesát lidí kolem.“

Fanny se mu zadívala do očí a své otevřela údivem dokořán. „Jakých lidí?“

Max se jemně dotkl její tváře hřbetem svých prstů a zapomněl na jídlo. „Víš co, já si myslím…“

„Nic, absolutně nic nepovzbudí chuť k jídlu tak, jako svižné paso doble.“ Charlie se vrátil. Vypadal zmačkaný, mírně omámený a velice šťastný. „Měl bys to taky zkusit.“ Vyhlédl z mlhy opojení a všiml si, jak se Max tváří. „A, sakra. Promiň. Vyrušuji. Sakra.“ Stál tam, nejistě a zkroušeně přešlapoval a celé jeho tělo se omluvně svíjelo.

Fanny se musela smát a Max cítil, jak mu pod stolem jemně tlačí svou nohou na jeho. „Co říká?“

„Má obavy, že nám vystydne večeře.“ Podíval se na Charlieho, který měl ještě stále poplašený výraz ve tváři. Vypadal skoro komicky. „Prosím tě, sedni si. Kde jsi nechal Christie?“

Charlie se rozveselil. „Shání nám nějaké jídlo. Je bezvadná. Prima večírek.“ Rozzářil se na Fanny. „Bello fiesta – á, už přichází.“

Christie položila talíře na stůl a posadila se. „Přišla ta právnička, pokud vás to zajímá. Málem jsem myslela, že si se mnou bude chtít zatancovat.“ Charlie vypadal udiveně. „Maxi, řekni mu to.“

Zatímco jedli, Max jim to vysvětloval, kvůli Fanny dvojjazyčně. Pak se rozhlédli, kdeže to Nathalie sedí. Fanny ji zahlédla první, u stolu s Villeneuve-Loubetovými a s menším, elegantně oblečeným mužem středního věku, kterého Fanny s opovržením popsala coby Nathaliin módní doplněk. Popravdě, Maxe potěšilo, že tu je: bylo totiž nepravděpodobné, že by přišla, kdyby jí Roussel řekl něco o tom víně. Ale víno, to klidně počká do zítřka.

Kapela s harmonikou skončila svou část programu – hráli opravdu všem pochuti – a muzikanti se usadili v kavárně, kde se začali silně posilňovat pastisem, zatímco DJ kroutil knoflíky zesilovače. Na chvilku se ozvaly rušivé zvuky, ale vzápětí se náměstí zaplnilo úplně jiným tempem a zvukem chraplavého a úžasně svůdného hlasu Diany Krallové. Zpívala anglicky a dobře známé poselství pomalých veršů znělo spíše jako výzva k lásce než písnička:

There may be trouble ahead,

Může přijít i trápení,

But while there’s moonlight and music

Však s měsíčním svitem hudba,

And love and romance,

Láska a romantika,

Let’s face the music and dance.

Zjasní tvář k tančení.

Max vstal a vzal něžně Fanny za zápěstí. Pod prsty ucítil její pulz.

Christie se pousmála a mrkla na ně. „Tancujte, jako kdybyste tu byli sami.“

Tento příkaz uposlechli rádi. A celé městečko jim to schvalovalo. Kromě Gastona

Osmnáct

Paní Passepartoutová přišla ráno po večírku do práce nezvykle pozdě a velice potichu, přímo pokradmu. Minulého večera absolvovala o jeden tanec a jednu sklenku vína více, než měla. Cítila se nezvykle křehce, což vedlo k daleko opatrnějšímu přístupu k obvyklým denním úkolům. Okenice nerozrazila, ale zvolna otevřela, a vysavač, nástroj pro rozbolavělé hlavy zcela nepřijatelný, zůstal zatím v komůrce.

Dům byl úplně tichý, snad až na občasné vzdálené zabublání v trubkách. Kdyby bylo možné slyšet, jak pracuje na plné obrátky zvědavost paní Passepartoutové, byl by to ten nejhlučnější zvuk v celém domě. Ona sama, stejně jako její přátelé, a koneckonců všichni z městečka, upřeně pozorovali dva tančící páry. Christie s Charliem a Fanny s Maxem. Zvědavci už vymysleli jistý plán. Pověřili paní Passepartoutovou, vzhledem k jejímu privilegovanému postavení, které jí umožňovalo přístup do každého koutku domu, aby potvrdila jejich podezření. Samozřejmě z čistě blahosklonných důvodů.

Stála uprostřed kuchyně, zamyšlená a nerozhodná, a doufala, že dostane nějakou inspiraci. Jaký by si mohla najít důvod – opodstatněný důvod – k tomu, aby pootevřela dveře, nakoukla do ložnic a spočítala osazenstvo? Pohled na hodiny ji upozornil, že je téměř půl jedenácté. Vtom dostala ten správný nápad inspirovaný vzpomínkou na jeden článek, který kdysi četla v časopise Télérama. Byl to rozhovor s velice známým anglickým hercem, kterého tam uvedli jako un vrai Cockney. Podle něj je tím nejlepším začátkem každého dne pro každého Angličana první šálek čaje, který mu přinesou do postele – ale správného čaje, tak silného, že v něm lžička stojí v pozoru.

Paní Passepartoutová natočila vodu do konvice a nachystala si podnos: čajovou konvici, šálky a podšálky, misku s cukrem a malou konvičku s mlékem (zvláštní zvyk to mléko, patrně si na to potrpí). Našla krabičku čaje Earl Grey, bezpochyby ještě po strýčkovi Henrym, a uvařila čaj, za který, jak doufala, by se nestyděli ani v Anglii: nechala v konvici vylouhovat dva sáčky, až tekutina nabyla skoro barvy dehtu.

Vyšla po schodech nahoru a na chvilku zaváhala, kde začít. Obrátila se vlevo, k ložnici, do které nastěhovali Charlieho. Zaklepala a s hlavou přilepenou na dveřích pozorně naslouchala. Neslyšela ani hlásku, ani žádnou odpověď. Zaklepala ještě jednou a otevřela si.

Uzřela obvyklou změť, kterou jsou schopni vytvořit jen svobodní muži. A oblečení pohozené do křesla v rohu. Ale po Charliem ani vidu, ani slechu. Postel byla netknutá a karafa s koňakem plná. Královna se usmívala z fotografie jako obvykle a paní Passepartoutová jí úsměv opětovala. Ten mladý pár se zřejmě uchýlil jinam. Je to tak, jak jsem si myslela, usoudila.

Vzhledem k tomu, že by byl hřích plýtvat konvicí čerstvě uvařeného čaje, rozhodla se učinit návštěvu i v Maxově pokoji. Tam byla situace podobná. Vše, co uviděla, byla další prázdná ložnice a netknutá postel. A jak se vracela ke schodům a rozhodovala se, jestli by bylo zcela nevhodné zkusit i ložnici Christie, zaslechla, že přijelo před dům auto. Sešla ze schodů tak rychle, jak jí to jen podnos dovolil, a jen co jej položila na stůl, vešel dovnitř Max – rozcuchaný, neoholený, v náručí pytlík s loupáčky a bagetu. Tvář mu zářila jako měsíc v úplňku.

„Nádherné ráno!“ ozval se a dal překvapené paní Passepartoutové na každou tvář pusu. „Jak se vám dnes ráno daří, drahá paní Passepartoutová? Já jsem byl právě v městečku – krásný, krásný den! Zotavila jste se po všech těch tanečcích?“ Chléb a loupáčky položil na stůl a uviděl tam podnos s čajem pro dva. „A co je tohle? Servis na pokoj?“

„To jsem nachystala pro monsieura Charlese, ale on u sebe není.“

„Není možná! Vážně? Jen jestli se nám cestou domů neztratil.“

„Ale auto má venku.“ Paní Passepartoutová nasadila svůj nejnevinnější výraz. „Kde by mohl být?“

„Těžko hádat, madame.“ V duchu si pomyslel, že to ví zrovna tak dobře jako on, kde je. „Nedívala jste se náhodou do Christiina pokoje?“

„Samozřejmě, že ne. Jak vás tohle může napadnout?“ Výmluvně nad tím nápadem popotáhla a změnila téma. „A vy, monsieur Max, jak jste si to včera užil? Musím říci, že vaše výkony v paso doble mi připadaly docela slibné.“

„Ale to jen proto, že mě vedla opravdová odbornice.“ V ten okamžik si vzpomněl na tu druhou tanečnici, kterou opustil ani ne před půl hodinkou, nemohl si pomoci a zčervenal.

Paní Passepartoutová se cítila víc než dost spokojená s výsledkem svých šetření; bude moci svým přátelům podat hlášení nikoliv o jedné, ale o dvou prázdných ložnicích. Pustila se do přípravy kávy, a jakmile se ta báječná vůně čerstvě pražených kávových zrnek rozprostřela po kuchyni, začala Maxovi vyprávět o dojmech a zážitcích z večera. Došlo i k dramatické události – monsieur Max si toho možná ani nevšimnul – Gaston, ten muž přes maso, se pod vlivem alkoholového opojení spletl a poplácal po zadečku slečnu Auzetovou, díky čemuž dostal doslova mužnou facku a na tváři mu zůstal viditelný otisk její dlaně. Američani zakončili večírek v příboji vína, a když svůj mohutný potlesk završili tím, že orchestru darovali své baseballové čapky, ocitli se rázem na vrcholku popularity. Co se týče pekařovy dcery, je snad lépe o ní a o tom mladém Marokánci ani nemluvit. A pan starosta si konečně dodal kuráže a tančil s vdovou Gonnetovou. Vcelku to byl velice uspokojivý večer.

Max poslouchal jen napůl, v myšlenkách byl stále ještě s Fanny, když tu se Charlie – zrovna tak rozcuchaný a rozzářený – všoural do kuchyně oděn jen do svých trenýrek v barvách Garrick Clubu, se zelenými a lososovými proužky. „A, tady jsi,“ řekl Maxovi. „Celou noc jsem tě sháněl.“

„Nezdržel jsem se úmyslně, Charlie. Však víš, jak to bývá.“

Oba kamarádi se usadili u stolu s kávou a loupáčky a smáli se na sebe, jako kdyby oba vyhráli v loterii. Ale byli to Angličané každým coulem, nepadlo ani slovo o intimních detailech. Vlastně toho ani nebylo zapotřebí; výraz v jejich tvářích mluvil za sebe. Teprve když je paní Passepartoutová vyhnala vysavačem, zvedli se a odešli ven.

„Panebože, to je ale blaho, sluníčko na bolavých zádech!“ řekl Charlie. Kávu dopili na dvoře, kde pozorovali holuby, kteří se tam důležitě promenovali jako politici na kongresu strany, a naslouchali šplouchání fontány. Chladná voda osvěžovala teplý vzduch a Charlie ukázal na kašnu. „Máš tam ryby?“

Max pohlédl na tmavou neprůhlednou hladinu a zavrtěl hlavou. „Možná, že je tam půl tuctu žraloků, ale ta voda je tak špinavá, že nejsou vidět. Na podzim to vypustím a vyčistím. Pak by se tam mohlo nasadit pár zlatých rybek a pár leknínů.“

Charlie se na něj zamyšleně zadíval. „Takže ses rozhodl, že zůstaneš.“

„Ano. Zkusím to tu.“

Charlie ho plácl po zádech. „Správně. Udělal bych to samé. A co si počneme s načatým dnem? Říkal jsem si, že bych vzal Christie dolů na oběd.“

Max se zadíval na řady révy, dnes opuštěné. Roussel to asi včera s paso doble přehnal a vytancoval se až do úplného vyčerpání. „Nemohl bys zavolat tomu svému známému Billymu?“ řekl. „Zkus, jestli bys nezjistil něco o tom víně.“

Než se Charlie vrátil, uplynuly téměř dvě hodiny. Tentokrát přišel i s Christie, oba rozzáření a čerstvě vysprchovaní, s provinilými výrazy ve tváři. Max právě dotelefonoval. „Zamluvil jsem pro vás stůl. Vlastně pro nás. Fanny nemluví anglicky, tak jsem si říkal, že budete potřebovat pomoct s jídelním lístkem.“

„Ale my bychom to určitě…“ Charlieho přerušilo ďoubnutí do žeber, ale vzpamatoval se natolik rychle, že dodal „… uvítali. Vyprávěl jsem ti, jak jsem byl jednou v Cannes – už je to pár let, bylo to předtím, než jsem si vylepšil francouzštinu – a objednal jsem si jedinou věc, o které jsem se domníval, že na jídelním lístku poznávám. Jmenovalo se to omelette norvégienne. K tomu jsem si objednal smažené hranolky. Ti mizerové mi to samozřejmě přinesli. Nikdo se ani slůvkem nezmínil, že je to moučník.“

Jean-Marie Fitzgerald ještě jednou sečetl všechna čísla, a než sklapnul notes, chvilku se na výsledek s potěšením zadíval. Notes byl malý, dost opotřebovaný a nebyl určen slídivému zraku berního úřadu. Řadu let si do něj Fitzgerald tajně zaznamenával údaje o prodeji vína. Pootočil se na židli k policím za psacím stolem a vysunul ven Molièrûv román Lakomec vázaný v kůži, který měl uprostřed svazku vydlabanou díru, a tak poskytoval pro zápisník diskrétní a bezpečný úkryt.

Vše bylo velice uspokojivé. Na jeho účtu v Lucemburku se hromadila eura, takže se z něj stal bohatý člověk. Ještě dva roky jako tenhle a bude sedět na tak tlustém žoku s penězi, že by mu to mělo stačit na zbytek života. Dost na to, aby si mohl koupit útulek na Park Avenue společně s vilou a jachtou ve slunném daňovém ráji, na Bahamách. Čím dříve, tím lépe. Bordeaux a toho neutuchajícího a únavného zájmu o víno měl až po krk – i když byl nucen připustit, že na tom víně vydělal. Na víně a na lidské slabosti.

Zůstává tu jen jediný problém, který by mohl jeho jinak spořádaným a vzkvétajícím plánům do budoucna stát v cestě. Ten Angličan s jeho všetečnými otázkami o révě. Moc se mu nezdál. Letošní sklizeň, ta bude v pořádku; všelijaké testy a průzkumy budou trvat dost dlouho, tak své enologické závěry a doporučení předloží až po vinobraní. Ale pak? Možná, že se mu podaří přesvědčit ho, aby vinici prodal.

Poznamenal si, že si musí promluvit s Nathalii. Jak sám velice dobře věděl, umí být velice přesvědčivá.

Když Christie, Charlie a Max dorazili do městečka, po včerejších oslavách tam již nebylo téměř ani stopy. Mezi listy platanů sice ještě visely girlandy barevných žárovek jako podivné tropické ovoce, ale skládací stoly, lavice a pódium už byly pryč. Rozmontované a naložené na kamion odjely v noci směrem k další veselici. Hrstka turistů posedávala na terase před kavárnou a zevnitř, od zadního stolku obsazeného staříky, se ozývalo nekonečné pleskání karet. Náměstí bylo prázdné, kromě jedné nebo dvou postav, které se opozdily k obědu, a tak se museli spokojit s bagetami. Do Saint-Pons se vrátil normální život.

Jedině opravdu bystrý pozorovatel by rozpoznal jakýkoliv rozdíl mezi chováním Fanny k Maxovi a k jejím ostatním oblíbeným hostům. Možná, že mu dala o vteřinku či dvě delší polibek na tvář na uvítanou, a že když stála u nich u stolu a zapisovala si objednávku, dotkla se stehnem lehce jeho zad. Stejný pozorovatel by si možná všiml i jemného zhoupnutí boků, když odcházela do kuchyně. Ale vcelku, jak Charlie poznamenal, byla nejen prototypem diskrétnosti, ale byla to mladá dáma, kterou bylo možné vzít i domů a představit ji mamince. „Takže,“ pronesl úvodem, vyndal z kapsy zmuchlanou obálku a na stole ji uhladil, „k tomu záhadnému vínu.“ Nastavil Maxovi svou prázdnou skleničku, aby mu nalil, a mezitím si četl v poznámkách na obálce. „Billy si s tím dal určitou práci, ale on ví, jak na to. Jsem si úplně jistý, že našel správné informace, i když se tomu na první pohled dá jen těžko věřit.“

„Zaprvé, my bychom si to víno absolutně nemohli dovolit. Není příliš dobře známé a ví o něm jen hrstka těch nejskalnějších znalců, kteří nemají problém s tím, co Billy nazývá rozsáhlé zdroje peněz. Je to důsledek poslední módy v obchodu s vínem – garážová vína, Maxi, pamatuješ? – z miniaturních vinic s omezeným výnosem. No, během posledních několika let se ta vína stala hitem a ceny dosahují výše, nad kterou vám stoupají slzy do očí. Prostě, přesně to pravé ořechové pro vinaře snoby, kteří mají víc peněz než rozumu.“ Odmlčel se, napil se a zadíval se na Maxe. „Vlastně je to přesně to, o čem jsem mluvil, když jsme spolu naposledy seděli u večeře v Londýně. Škoda, že ti strýček Henry neodkázal menší vinici blízko Bordeaux.“

„No nic, víno z téhle vinice se prodává za opravdu značné sumy. Třicet až čtyřicet tisíc dolarů za bedničku – velkoobchodní cena –, pokud ho ovšem seženeš. A to bys musel mít opravdu štěstí, protože úroda nevynese více než nějakých pár set bedniček ročně. V podstatě se všechno prodá do Asie, jen malá část do Států a do Německa, ale ve Francii neseženeš ani jednu láhev. Proč? Na to se mě neptej. A karty si drží těsně u hrudi. Ochutnávky jsou výhradně na pozvání a jednání probíhají vždycky se stejným výhradním agentem. Moment, musím se podívat…“ Charlie obrátil obálku a zašilhal na poznámky, které si tam nadrápal – „jo, tady je to. Bude to asi mužský, ale s těmi francouzskými jmény jeden nikdy neví. Nějaký Jean-Marie Fitzgerald.“

Max, který právě polykal víno, se málem udávil. „Kdo?“

„Ale s tím chlapem jsme se setkali.“ Christie se naklonila k Charliemu a zkontrolovala jméno na obálce. „Kolik chlápků jménem Jean-Marie Fitzgerald může v Bordeaux být?“

Charlie se díval z jedné udivené tváře na druhou. Tak mu Max popsal Fitzgeraldovu návštěvu na vinici a u jednoho stolu už seděly tři udivené tváře. „Pokud je to ten samý člověk,“ usuzovala Christie, „tak co dělal tady a proč předstíral, že je…“

„… enolog doporučený Nathalii Auzetovou,“ doplnil ji Max. „A o té my víme, že něco kuje.“

Prvnímu chodu se příliš nevěnovali, a dokud nezmizel poslední plátek šunky a poslední sladké sousto melounu z Cavaillonu, ani jeden z nich nepromluvil. „Já se pokusím myslet nahlas,“ oznámil Max. „Předpokládejme, že Rousselovo – vlastně naše – víno je to, za které mu Nathalie Auzetová každý rok zaplatila v hotovosti a zařídila odvoz. A předpokládejme, že ho dodávala Fitzgeraldovi.“ Vyrušilo ho Fannino ňadro, které se otřelo o jeho ucho, když se shýbala pro jeho prázdný talíř. Dalo mu hodně práce snést se zpět na zem, a pak pokračoval: „Mohli bychom také předpokládat, že jím naplní láhve, které opatří honosnou vinětou a nadsadí cenu.“

Charlie znovu zkontroloval obálku. „Mám ten název správně? Le Coin Perdu – to je to, cos viděl na té vinětě, ne?“

Max přikývl. „Pěkný podvod. Ale když to člověku vyjde, tak to musí vynést spoustu peněz. Ta nejlepší vína z Lubéronu se prodávají za dvacet až pětadvacet dolarů za láhev. Pokud nalepíš na to samé víno honosnou vinětu z Bordeaux, prohlásíš ho za exkluzivní záležitost a vymyslíš si k tomu nějakou lákavou historku, cena vyletí až do nebe.“

Christie zavrtěla hlavou. „Lidé by to poznali. Přece nejsou tak hloupí.“

„Na to bych si nevsadil,“ řekl Charlie. „To by ses divila. Tohle je obchod s vínem, chápeš? Vzpomeň si na císařovy nové šaty. Tohle jsou takové šaty v láhvi.“ Pokynul díky na Fanny, která jim přinesla talíře s nadívanými mušlemi vonícími mořem, máslem, petrželkou a česnekem. „Podívej, řekněme, že rozšíříš šeptandou mezi několika známými nákupčími, že máš tajnou zásobu tohohle báječného, exkluzivního vína – jejich zákazníci se s nimi o tom hádat nebudou. Císařovy nové šaty v láhvi,“ opakoval ještě jednou a potěšen svým slovním obratem, nabodl na vidličku obsah mušle. „Pak už necháš na lidské nátuře, aby pracovala za tebe, chápeš? Vybereš si oběť, apeluješ na jeho marnivost, pochlebuješ mu a neustále opakuješ, jaký má obdivuhodný vkus a neobyčejné chuťové buňky. Řekneš mu, že málokdo ví o tomhle pokladu – to je stará taktika, která se používá v mé branži. Řeknu vám, že to funguje bezvadně – a že chceš, aby právě on byl jedním z toho mála, kdo to víno objeví. Tahle sorta lidí prostě zbožňuje být první, kdo objeví nové významné víno. A co je ještě důležitější,“ – Charlie bodl vidličkou do vzduchu, aby si dodal důrazu – „řekneš jim, aby to neříkali nikomu jinému, možná s výjimkou pár lidí, kterým se dá věřit. Že reklama by mohla všechno pokazit. Což mě přivádí na myšlenku, že to je ten pravý důvod, proč se tohle víno nedostane ve Francii. Francouzi by se mohli začít vyptávat.“ Pozvedl obočí a pohlédl na ty druhé dva. „Tak co? Myslíte si, že je to náš případ?“

Připadalo jim to neskutečně nepravděpodobné. Ačkoliv Christie řekla, že jí přišlo přímo nepochopitelné, když slyšela o někom, kdo zaplatil víc než půl milionu dolarů za jedinou láhev vína. A přece se to stalo. Pro Charlieho to byla novinka a hned se toho chopil. „Tak to vidíte,“ prohlásil. „Přesně tak, jak to říkám. V obchodě s vínem selský rozum už dávno vyletěl komínem.“

„Předpokládejme, že máš pravdu,“ řekla Christie. „Jak to ale dokážeš?“

Návrhy střídaly protinávrhy a létaly sem a tam napřed nad mušlemi, pak nad sýrem. Max nesouhlasil s tím, aby to ohlásili na policii. Zruinovalo by to nejen Roussela, ale i ostatní. Probrali znovu možnost konfrontace s Nathalii Auzetovou, ale zavrhli ji ze stejného důvodu jako předtím: jednak by prostě nic nepřiznala, a jelikož nemají dostatek důkazů, vyklouzla by z toho. A čím více o tom hovořili, tím více bylo jasnější, že by se měli soustředit na Jean-Marie Fitzgeralda.

Seděli nad kávou a pozorovali, jak se městečko po obědě pomalu probírá k životu. Max se obrátil k Christie. „Kdo je nejbohatší člověk na světě?“

„Nevím. Bill Gates?“

„George Sörös?“ na to Charlie. „Rockefeller, du Pont, Rothschild – vlastně, moment, co třeba sultán z Tengahu? Ten má na kontě pár drobných.“

Vše, co o něm věděl Max, bylo, že sultán z Tengahu zbohatl na naftě a že byl nemožně, přímo pohádkově bohatý. Vlastnil nejen nemovitosti ve všech velkých městech světa, ale i lesy v Kanadě, stáda bizonů ve Wyomingu, zlatá pole a doly na diamanty v Africe a plyn v Rusku. Palác, kde trávil většinu času, měl údajně čtyři sta místností, každou vybavenou úžasnými starožitnostmi. Ale kromě podobných střípků informací, o kterých každý věděl, to byl tajuplný muž, který se nikdy neobjevoval na veřejnosti, kterého nikdy nikdo nevyfotografoval a který žil v ústraní, přestože byl bohatý jako král Kroisos.

„Perfektní,“ uzavřel to Max. „Ten je perfektní. Charlie, nemohl ses tu ocitnout ve vhodnější chvíli. Už vím, co uděláme.“

Devatenáct

„Jestli na mě budete vy dva dělat ksichty, tak to nezvládnu,“ prohlásil Charlie. „Musíte mě nechat o samotě. Tohle bude potřebovat umělecký výkon. Jsi si jistá, že mluví anglicky? Moje francouzština není na patřičné úrovni.“

„Věř mi,“ řekla Christie. „Mluví anglicky velice dobře.“ Spolu s Maxem za sebou zavřeli dveře a nechali Charlieho ve velkém a ošumělém obývacím pokoji samotného. Charlie si srovnal své poznámky a tužku na stolku před sebou. Palcem pak přejel vizitku, kterou mu dal Max. Jednoduchou, klasickou vizitku se jménem Jean-Marie Fitzgerald napsaným plastickým psacím písmem. Nadechl se a dal se do vytáčení čísla.

„Oui?“ Ženský hlas – příkrý a mírně zlostný – Charlieho přiměl, aby okamžitě nasadil vznešený a neuspěchaný způsob řeči, který si normálně schovával pro své vznešené klienty z vyšších vrstev.

„Dobré odpoledne.“ Charlie ponechal pozdrav viset na okamžik ve vzduchu, aby se žena na druhém konci mohla přizpůsobit cizímu jazyku. „Rád bych si promluvil s panem Fitzgeraldem, pokud je v kanceláři.“ Mluvil přehnaně pečlivě, zřetelně a pomalu.

Avšak angličtina Francouzky na druhém konci byla plynulá, se stopami amerického přízvuku. „Kdo volá, prosím?“

„Willis. Charles Willis. Popravdě řečeno, volám v záležitosti jednoho z mých klientů.“

„A jméno vašeho klienta?“

„Obávám se, že si je musím nechat pro sebe. Mohu je sdělit jen panu Fitzgeraldovi.“

Požádala Charlieho, aby počkal, a dostalo se mu dvou minut nahrané komorní hudby, což mu poskytlo příležitost k tomu, aby si ještě jednou přečetl své poznámky. Pak se ozvalo: „Pan Willis? Jean-Marie Fitzgerald. Jak vám mohu být nápomocen?“ Christie měla pravdu, pomyslel si Charlie. Ten člověk mluvil anglicky takřka bez cizího přízvuku.

„Doufám, že mi prominete, pane Fitzgeralde, ale dříve než budu pokračovat, vás budu muset požádat o ujištění, že o této konverzaci a možném obchodu se nebudete zmiňovat jiným kolegům.“ Charlie vyčkal na zamumlané ujištění a teprve pak pokračoval. „Jednám jako osobní poradce a nákupčí vína pro jednoho velmi významného klienta, velkého znalce a člověka, pro kterého víno představuje jedno z hlavních potěšení v jeho životě. Je to také muž pozoruhodně skromný a diskrétní. Z toho důvodu jsem byl nucen vás požádat o vaše ujištění. Ale abychom pokročili k obchodnímu jednání: před nedávnem se mému klientovi donesla zpráva o vašem víně zvaném Le Coin Perdu. Vydal mi instrukci, abych to prošetřil, ochutnal a možná i nakoupil. Takže jsem, nikoliv prostou náhodou, zavítal do Francie.“

Charlie cítil, jak po telefonním drátu takřka stéká zvědavost. „Výborně, pane Willisi,“ odpověděl Fitzgerald, „je třeba, abych vás ujistil, že diskrétnost je pro mne samotného právě tak důležitá jako pro vašeho klienta. My o našich zákaznících nikdy nemluvíme a naše obchodní styky udržujeme v maximální tajnosti. Mohu vás ujistit, že nemusíte mít žádné obavy. A rovněž se nedomnívám, že se dopustíte jakéhokoliv prohřešku, sdělíte-li mi jméno vašeho klienta. Přiznávám, že jsem přímo napjatý.“

A jsme v tom, pomyslel si Charlie. Snížil hlasitost svého hlasu a skoro šeptem mu sdělil: „Mým zákazníkem je sultán z Tengahu.“

Nastala krátká odmlka, během níž si Fitzgerald snažil vzpomenout na odhad sultánova bohatství, o kterém kdesi četl: sto miliard? Dvě stě miliard? Ať je to kolik chce, stačí to. „Ach, ovšem,“ odpověděl konečně. „Samozřejmě. Slyšel jsem o něm, zrovna tak jako všichni ostatní.“ Fitzgerald si při tom čmáral po poznámkovém bločku a vyšla mu z toho číslovka sedmdesát pět tisíc za bedničku. „Směl bych se zeptat, kde přebývá?“

„Většinu času tráví v Tengahu. Stát mu patří, jak asi víte. A shledává příjemnějším být doma, než někde jinde. Cestování ho nudí.“

„Právě, právě. Stává se to čím dál tím víc nepříjemným. Musím říci, že se cítím polichocen tím, že pověst našeho vína se dostala až tak daleko.“ Fitzgerald neměl úplně přesnou představu o tom, kde se Tengah nachází – kdesi v Indonésii, měl ten dojem –, ale v každém případě to bylo daleko. Přeškrtnul tu starou číslovku a napsal si sto tisíc. „Naštěstí nám několik bedniček zbylo.“ Tón jeho hlasu se náhle projasnil, jako kdyby dostal nějaký mimořádně přijatelný nápad. „Co kdybychom zařídili malou ochutnávku? Soukromou, pochopitelně.“

„Pochopitelně.“ Charlie vyloudil ze svých poznámek šustění papíru, jako když velice zaměstnaný člověk obrací listy ve svém diáři. „Mohl bych k vám přijet zítra, pokud se vám to hodí. Ale musím vám opět zdůraznit, že se v žádném případě nesmí o věci mluvit. Publicita sultána přímo děsí.“

A to bylo vše. Domluvili si podrobnosti, Charlie položil telefon a povolil si malý triumfální taneček kolem pokoje. Teprve pak vyšel ven, aby na dvoře našel Christie a Maxe.

Výraz v Charlieho tváři jim pověděl vše. „Spolknul to,“ odtušil Max. „Já to věděl, že to spolkne. Charlie, jsi hrdina.“

„Abych se přiznal, docela jsem se tím bavil. Netrvalo to dlouho, než mi navrhl soukromou ochutnávku. Ale doufám, že máš pravdu. Jakou mají ve Francii trestnou sazbu za to, že předstíráš, že jsi někým, kým nejsi? Ne, neříkej mi to. Takže, jsme domluveni na zítřek o půl čtvrté odpoledne v Bordeaux.“ V ten moment se přestal usmívat. „Ani se mi vám to nechce říct, ale právě mě napadl jeden zádrhel. Jak zjistíme, že to je opravdu to Rousselovo víno? Já to rozhodně nepoznám.“

Max se zazubil. „Nechte to na mně,“ prohlásil. „Mám tajnou zbraň.“

Příštího dne časně zrána se na letišti Marignane malá skupinka cestujících dost lišila od byznysmenů s aktovkami, kteří patřili mezi obvyklé, pravidelné zákazníky kyvadlové dopravy Air France mezi Marseille a Bordeaux. Christie a Max byli v džínech a lehkých kabátcích, Charlie v dvouřadém saku s mosaznými knoflíky, proužkované košili, motýlku a slunečních brýlích a Roussel ve viditelných nesnázích. Vypadal formálně, měl na sobě dvacet let starý černý oblek, který obvykle vytahoval z šatníku jen na svatby a pohřby.

Po celý život se Rousselovi cestování vyhýbalo. Nedostal se dál než do Marseille, města, které bylo plné cizinců, a proto k němu choval velkou nedůvěru. Dnes nadešel jeho první let v životě. Nejprve se zdráhal, že nepoletí, do letadla se mu nechtělo, a navíc tu byla možnost nepříjemné konfrontace v Bordeaux. Ale Max mu vysvětlil jeho důležitou úlohu, nejen nyní, ale i v budoucnosti, a Roussel se pak snažil své pochybnosti potlačit. Přesto se však v tom podivném prostředí držel co nejblíže u Maxe, a to až do chvíle, kdy se museli rozdělit a projít jeden po druhém bezpečnostní kontrolou. Max prošel, obrátil se a kývl na Roussela, aby šel za ním.

Písk… pískpískpískpískpísk. Roussel poskočil, jako kdyby dostal elektrickou ránu. Řekli mu, aby šel zpátky a prošel ještě jednou. Zase to pískalo. Poplach v jeho tváři se ještě znásobil, když ho odvedli stranou, kde mu znuděná mladá žena přejížděla po těle kouzelným proutkem, který jí začal také bzučet, když se dostala k břišním partiím. V těch místech objevila v kapsičce u vesty schovaný Rousselův starý nůž značky Opinel. Byl to starý kamarád a věrný druh každého sedláka jak na poli, tak u stolu. Se zamračeným výrazem mu mladá žena nůž zabavila, hodila ho k ostatním trofejím do plastového koše a mávla na něj, že může jít.

Rousselův poplach se proměnil ve zlost. A že ne. Nůž byl přece jeho majetek a chtěl ho zpátky. Obrátil se k Maxovi, který stál o pár kroků dále a palcem ukázal na mladou ženu. „Ukradla mi nůž!“ Ostatní cestující, kteří čekali na kontrolu, zvědaví, ale náhle nervózní, ustoupili o několik kroků vzad a pozorovali mladou ženu, jak se rozhlíží po nejbližším ozbrojeném strážném.

Max se vrátil a vzal Roussela pod paží. „Lepší se s ní nehádat,“ vysvětloval mu. „Ona by si mohla myslet, že byste tím nožem chtěl podříznout pilotovi krk.“

„Ah bon? A proč bych to dělal, když já sám budu ve stejným letadle?“

S určitými potížemi se Maxovi podařilo odlákat Roussela pryč od bezpečnostní kontroly. Došli k baru v odbavovací hale a tam mu ještě jednou vše pořádně vysvětlil, koupil mu pastis a slíbil mu, že mu koupí nový nůž – třebas i Laguiole. To Roussela konečně uklidnilo.

Když se letadlo s obvyklým hlukem a drncáním vzneslo, všiml si Max, že se Roussel drží opěradel tak křečovitě, že mu i přes opálenou kůži zbělely klouby. Tímto způsobem strávili celý krátký let, přestože se ho Max snažil přesvědčit, že ta úděsná a zcela nepřirozená zkušenost ocitnout se v plechové trubičce deset tisíc metrů nad zemí s největší pravděpodobností neskončí jejich smrtí. Uklidnil se až ve chvíli, kdy mohl na letišti v Bordeaux oslavit návrat na pevnou zem dalším pastisem. Barva do tváře se mu však vrátila až v pronajatém autě. To byl druh dopravy, kterému rozuměl.

Během jízdy do hotelu v Bordeaux si Max a Charlie ještě jednou probrali svůj plán, který si tak pečlivě připravili. Ochutnávka dnes odpoledne byla jen pro Charlieho. Bude vínem patřičně ohromen a vyjedná cenu, kterou si nechá od svého klienta, sultána z Tengahu, schválit. Kvůli časovému rozdílu mezi Tengahem a Bordeaux tak nebude moci učinit před půlnocí, takže si bude muset domluvit další schůzku na následující ráno, kdy se dostaví s bankovní směnkou a domluví odvoz. V tom okamžiku Charlieho posílí ostatní, Fitzgeralda zkonfrontují s Rousselem, čímž bude spravedlnosti učiněno zadost, a zavolají policii. Jednoduché.

„Nejdůležitější bude, abys od Fitzgeralda odešel se vzorkem. Claude ho tak bude moci porovnat s obsahem láhve, kterou si přivezl.“ Podíval se na Charlieho. „Jsi v pořádku?“

Charlie přikývl, ale ne moc přesvědčivě. „Snad ano,“ řekl. „Doufám, že se mi to povede. Je určitý rozdíl v jednání po telefonu a…“

„Vůbec o tom nepochybuj,“ řekl Max. „Mistr převleků jako ty? Pamatuji si, jak jsme ve škole hráli Hamleta.“

Charlie se zamračil. „Jenže já hrál Ofélii.“ Toho Max plně využil. „Tak vidíš. Oklamal jsi nás všechny. Ve srovnání s Ofélii bude tohle hračka.“

Vzadu na sedadle se Christie zasmála. Naklonila se dopředu a stiskla Charliemu rameno. „To zvládneš. A ani nebudeš potřebovat paruku.“

Ubytovali se v hotelu Claret, oblíbeném mezi obchodníky, který Max vybral v Michelinově průvodci nejen na základě příhodného jména, ale také proto, že byl nedaleko quai des Chartrons, což bylo jen kousek od Fitzgeraldova sídla. Zastavili se v hotelu, aby tam odložili svá zavazadla. Pak se prošli po nábřeží a našli kavárnu s příjemným výhledem na široký oblouk Garonne. Tam, nad obloženými chlebíčky a karafou vína, prošel Charlie generální zkouškou před obecenstvem skládajícím se z Christie, zatímco si Max povídal s Rousselem. Oba, pokud se budoucnosti vinařství týkalo, byli přiměřeně optimističtí. Ta však do velké míry závisela na tom, co se přihodí v několika příštích hodinách.

Nadešel čas. Domluvili se, že se setkají v hotelu a Charlie se s mapou v ruce vydal hledat cours Xavier Arnozan.

Zaklepal a otevřel mu sám Fitzgerald. „Je mi opravdovým potěšením, pane Willisi,“ řekl a podali si ruce. „Doufám, že oceníte, že jsem dal své sekretářce na dnešek odpoledne volno, takže nás nebude nikdo vyrušovat. Myslel jsem, že byste se tak mohl cítit pohodlněji.“

„Velice laskavé, velice laskavé.“ Charlie pokýval hlavou a vyloudil chabý úsměv. Pak následoval Fitzgeralda do degustační místnosti. Z diskrétně umístěných amplionů se ozývala jedna z Bachových fug. Láhve, číše a stříbrné stojany na svíčky stály po celé délce naleštěného mahagonového stolu. Na jeho konci, vedle bělostných lněných ubrousků, vkusně uspořádaných do vějíře, se blýskalo měděné plivátko. Bylo to jako chrám samotného Bacchuse. Svatyně vína. Charlie napůl očekával, že se odněkud vynoří velebníček, aby ochutnávce požehnal.

Fitzgerald vyňal z kapsy tenounkou kazetu z krokodýlí kůže, ve které uchovával vizitky, a jednu z nich Charliemu podal. Chvilku vyčkal, zřetelně očekávaje to samé nazpět.

Charlie předpokládal, že se přesně tohle stane. Zamířil svými černými brýlemi na muže proti němu, zakroutil hlavou a řekl: „Můj klient diskrétnost někdy přehání až k hranici tajnůstkářství, pane Fitzgeralde. Dává přednost tomu, abych ani já sám sebe neprosazoval na veřejnosti, takže vizitky nedávám. Doufám, že to chápete.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Fitzgerald. „Promiňte. Tak jestli jste připraven…“ Napřáhl svou pěstěnou ruku a tvídem oděnou paži ke stolu a jemně se uklonil.

Charlieho se zmocnily smíšené pocity. Tak jestli tohle byl podvod, byl to podvod opravdu dokonale zahraný a Fitzgerald – aristokrat každým coulem – vypadal sám jako pravý, nefalšovaný výrobek z Bordeaux. Nebylo snadné představit si, že je podvodník. Ale pak si Charlie v duchu připomenul některé své známé z nejvyšší úrovně londýnského obchodu s realitami: šarmantní, vzdělané, výborně oblečené, přirozené – a zcela ochotné násilím vystěhovat svou vlastní babičku za účelem uskutečnění prodeje. Darebáci, jeden vedle druhého. Tahle myšlenka ho povzbudila a s rozmachem odložil své sluneční brýle. Přikročil ke stolu, právě když fuga dospěla ke svému zádumčivému konci a místnost ztichla.

„Pokud bych směl navrhnout,“ začal Fitzgerald, „začali bychom s ročníkem 1999 a až pak bychom přikročili k ročníku 2000, který, jak bych rád zdůraznil, je můj osobní favorit.“ Nalil víno do dvou číší a jednu podal Charliemu.

Hodiny cvičení – které prodělal ve svém kurzu degustace vína a včera večer před zrcadlem v koupelně – Charliemu umožnily, aby správně zahrál všechny ty triky a nuance tohoto svrchovaně důležitého rituálu. Číši vzal za stopku mezi palcem a ukazováčkem a přidržel si ji u plamene svíčky. Oči zúžil v grimase, která, jak doufal, bude vypadat jako všeznalé soustředění.

„Jak můžete vidět,“ řekl Fitzgerald, „roucho má obzvláště jemné, někde mezi…“

Charlie pozvedl ruku. „Promiňte. Ocenil bych absolutní ticho.“ Počal sklenicí kroužit tak, aby víno uvnitř rotovalo. Hlavu uklonil na stranu. Až když se domníval, že buket patřičně oživl, ponořil nos do číše a svou volnou rukou ladně vlnil ve vzduchu – což bylo vlastně až nabubřelé gesto, které okoukal během kurzu – aby jako nasměroval vínem načichlý vzduch směrem ke svému rozšířenému a rozkoší očekávajícímu chřípí. Vdechl, vzhlédl ke stropu, jako by s ním chtěl porozprávět, opět se sklonil, nadechl se a konečně ze sebe vydal tichounké pochvalné zamručení.

Pozvedl číši ke rtům, upil něco vína a po několik vteřin ho nehnutě podržel v ústech, načež se oddal tomu, co vždy považoval za zvukové efekty: nasál vzduch; střídavě nafukoval a splaskával tváře; kousal; pohonil víno uvnitř ústní dutiny; a nakonec je vyplivl. V úplném tichu místnosti se zvuk doušku vína na dně měděného plivátka zdál nečekaně hlučný, přímo šokující.

Fitzgerald čekal s obočím vytaženým jako dva otazníky.

„Výborné, opravdu výborné,“ prohlásil Charlie. Rozhodl se riskovat malou poklonu. „Připomíná mi to Petrus, ale jaksi svalnatější Petrus. A přitom říkáte, že dáváte přednost roku 2000?“

Skromný úsměv na Fitzgeraldově tváři zesílil. „Je to od vás velkomyslné složit mi poklonu. Ale ročník 2000 vás, myslím si, překvapí. Budete přímo ohromený. Dovolíte?“ Vzal od Charlieho číši a dal mu jinou, tentokrát s ročníkem 2000. A znovu se Charlie vydal krkolomnou cestou ochutnávacího rituálu, zatímco ho Fitzgerald pozoroval jako kočka, která je na jediný kraťoučký skok od myšky.

A pak zase ten hluk vína v měděném plivátku. „Mimořádné,“ prohlásil Charlie a osušil si rty lněným ubrouskem. „Musím vám poblahopřát, pane Fitzgeralde. Toto je Bordeaux jako žádné z těch, které jsem kdy ochutnal. Prostě triumf.“

Fitzgerald si dovolil skromné pokrčení rameny. „Snažíme se, seč můžeme,“ řekl na to. „Organické hnojení, pochopitelně, a hrozny sbíráme ručně avec tri – jak jistě víte, to kvůli état sanitaire.“ Co to asi, k čertu, je? Charlie mu moudře přikývl. „Správně, správně.“

„A při přípravě vína se vždy řídíme avec pigeage, jak se tu říká. Tak, jak to dělali naši dědové. Ty staré, osvědčené metody nejsou někdy k zahození.“

A co je, k čertu, pigeage? O tom nám nikdo nikdy nic v našem kurzu neřekl. Znělo to komplikovaně a mírně nehygienicky. „To se vždycky pozná,“ řekl Charlie. „Bůh je v každé maličkosti,“ – naklonil hlavu k Fitzgeraldovi – „jak se říká zase u nás. Takže. Co kdybychom se začali domlouvat na těch méně chutných detailech; myslím, že zůstaneme u ročníku 2000. Měl jste pravdu. Je, řekl bych, komplexnější, s delším finišem, má – jak bych to popsal? – váhu. A samozřejmě čekám, že kvalita má svou cenu.“

Fitzgerald jen s náznakem pokrčení ramen na omluvu oznámil: „Sto tisíc dolarů za bedničku.“ Usmál se. „Což zahrnuje dopravu kamkoliv na světě.“

Charlie se vzpamatoval natolik, že byl schopen nad tak malým problémem mávnout rukou. „Pokud se týče dovozu, jsem si jist, že by si sultán poslal jedno ze svých letadel. Považuje přepravu na komerčních linkách za nedostatečně bezpečnou pro drahocenné zboží.“ Pak znovu pozvedl oči ke stropu, a než znovu promluvil, ponořil se do myšlenek. „Tak dobrá,“ řekl po chvilce. „Mám v úmyslu svému klientovi doporučit, aby toto víno uvážil. Takže, můžete nám dodat deset bedniček?“

„To byste nám vyprázdnil sklep, pane Willisi.“ Fitzgerald se snažil, jak nejlépe mohl, aby vypadal zdrženlivě. Jako někdo, komu je proti srsti rozloučit se se svým pokladem. „Ale, že jste to vy… Ano, deset bedniček ještě zvládneme.“

„Výborně.“ Charlie pohlédl na hodinky. „Rozdíl v čase máme devět hodin, což je mírně nepohodlné. Obávám se, že se nedovolám dříve než pozdě večer. Nicméně, odpoledne budu moci předjednat bankovní směnku. Předpokládám, že vám bude vyhovovat banka Crédit Suisse?“

Samozřejmě, že vyhovovala. Fitzgeraldovy myšlenky se již začaly toulat směrem ke stříbrnému Lamborghini, po kterém již léta toužil.

„Takže bychom se setkali zítra v deset ráno?“ zeptal se Charlie. Nasadil si brýle, ale cestou ke dveřím se zastavil. „Áá. Je tu jedna maličkost, kterou byste snad pro mne mohl zařídit.“

V tuto chvíli byl Fitzgerald ochotný třeba se i postavit nahatý na hlavu a pískat si při tom Marseillaisu, kdyby si to Charlie přál. „Pokud to bude v mých silách, milerád.“

„Myslíte, že bych si mohl vzít s sebou tu otevřenou láhev ročníku 2000? Abych se přiznal, rád bych měl v ústech čerstvou chuť, až mu budu dnes v noci volat. Dalo by mi to svěží je ne sais qui, až budu víno doporučovat.“

„Quoi,“ dodal Fitzgerald, který nemohl odolat tomu, aby cizince, který se ztratil v zákrutech francouzského jazyka, neopravil. „Samozřejmě. Jen co najdu zátku.“

Zavřel za Charliem dveře, vrátil se do degustační místnosti, nalil si sklenku a posadil se, aby si mohl vychutnat radostnou vyhlídku na šek na milion dolarů, který zítra dostane. Možná, že by měl začít přemýšlet o větším apartmánu v New Yorku a o větší jachtě na Bahamách. Napil se. To víno bylo opravdu dobré. Skoro tak dobré, jak ho vychvaloval.

Charlie zkolaboval na židličku v prvním baru, který se mu naskytl a dal si velký koňak. Hlavu měl lehkou a náladu na výši. Přesto, že svou roli jen hrál, zmocnila se ho závrať z pomyšlení, že právě utratil někomu jinému milion dolarů za sto dvacet láhví vína. Vína náramného, o tom nebylo sporu, ale bylo to Rousselovo víno? Zíral na láhev, kterou mu dal Fitzgerald, spočítal si, kolik by ho asi stála, a sám se podivil tomu, že by někdo tuhle cenu zaplatil. Napadly ho znovu ty císařovy nové šaty.

Ostatní na něj čekali v hale hotelu. Max rázoval sem a tam. Christie se snažila soustředit se na výtisk Herald Tribune a Roussel si pomalu listoval v posledním čísle L’Equipe. Když přišel Charlie, jejich pohledy se okamžitě stočily na láhev, kterou držel v ruce.

„Tak tady to máme,“ prohlásil a postavil láhev na stolek před nimi. „Při současné ceně by vás tahle flaška přišla na osm tisíc dolarů. Já vám ovšem poskytnu slevu, poněvadž jsem z ní měl už asi dva doušky. Moc dobré, přiznám se.“ Posadil se a rozvázal si motýlka, aby mohl pohodlněji čelit přívalu otázek od Maxe a Christie, zatímco Roussel si odzátkoval láhev a opatrně přičichnul k hrdlu.

Max ho přerušil. „Claude,“ řekl, „raději tu láhev postav na stůl, abys náhodou neomdlel. Fitzgerald účtuje za každou bedničku tohoto vína, tvého vína, sto tisíc dolarů.“

Roussel úžasem vykulil oči a pomalu kroutil hlavou ze strany na stranu. Svět se snad zbláznil. Sto tisíc bylo víc, než on dostal za celou sklizeň. Hněv se ho zmocní později, ale teď byl úplně v šoku. „Děláš si legraci, že jo?“

„Vůbec ne. Nežertuji. Potřebujeme zjistit, jestli to je skutečně tvé víno. To nám můžeš potvrdit jen ty. Vzal sis s sebou tu druhou láhev, ne? Abychom to mohli porovnat.“ Max pohlédl Rousselovi do tváře a ulevilo se mu, když uzřel jeho sebevědomý výraz. „Prima. Tak co kdybys pro ni zašel, sejdeme se v baru.“

Bar byl hned vedle haly a sloužil hlavně degustacím slavného místního nápoje, proti čemuž nebylo žádných námitek. Na každodenní invazi vyprahlých obchodníků, kteří již od oběda neměli v ústech ani kapku, bylo dosud příliš brzy. Barman byl velice potěšen příležitostí zhlédnout malou ochutnávku. Než se Roussel vrátil se svou láhví, nachystal jim na stůl nejen sklenice a papírové ubrousky, ale i prázdný kbelík na led pro případ, že by někdo hodlal vyplivovat.

Seděli tam mlčky a plni očekávání, oči na Rousselovi, který si nalil, prohlédl si obsah proti světlu, sklenkou zatočil, čichl si a ochutnal. Polkl, znovu ochutnal a podumal.

„Bon.“ Pocucal své sliny a několikrát přikývl. „Tak tohle je moje víno.“

Max se naklonil vpřed a položil mu ruku na předloktí. „Jsi si tím absolutně jistý, Claude? Opravdu, opravdu jistý?“

Roussel ztuhl a nasadil sveřepý výraz. „Beh oui. Znám to víno už od doby, co bylo jenom hroznem. To je moje víno.“ Nalil si z té láhve, kterou přinesl, ochutnal a přikývl. „Moje víno.“

Ozval se kolektivní výdech úlevy. Zaslechl ho i barman, který je po celou dobu velice zvědavě pozoroval. Potřebovalo to jen kraťoučké gesto od Maxe, aby za nimi přiběhl ke stolu, a jak uviděl jejich usměvavé tváře, stal se ztělesněným očekáváním. Podle jeho zkušeností šťastný zákazník vypije více a dává vyšší spropitné než ti, kteří zavítají do baru jen proto, aby utopili svá neštěstí. „Poslouchám, drahý pane…“

„Myslím, že si mí přátelé zaslouží láhev šampaňského. Jestli máte na ledu Krug, tak bychom si dali.“

Krug samozřejmě na ledu je. A je tu snad nějaká zvláštní příležitost k oslavě? Barman postával kolem a oči měl přilepeny na těch dvou láhvích bez vinět. Tady v Bordeaux láhve bez vinět vzbuzují více než obvyklý zájem.

„Velice slibný ročník,“ řekl mu Max. „Hodláme si připít na jeho úspěch.“

Christie počkala, až barman odejde pro láhev šampaňského, a teprve pak promluvila. „Aniž bych pochybovala o kvalitách Claudova nosu,“ řekla, „nemyslíte, že by mohlo stát za to nechat si udělat analýzu, i když jen proto, abychom si mohli být opravdu jisti?“ Rozhlédla se kolem stolu. „Znáte to, DNA vína. Přece tady musí být tucty laboratoří, které to dělají.“

Podle barmana jich tu skutečně byla celá řada. A co víc, jeho bratr v jedné z nich pracoval. Následoval rychlý telefonát a bratr slíbil, že pro víno pošle poslíčka a že analýzu udělá ještě dnes večer.

S touto další maličkostí z cesty nastal čas na přípitky. Rousselovi, který víno vyrobil, Charliemu, který měl za sebou virtuózní představení, Christie, která se bez přestání chichotala z důvodů, které jim Charlie nechtěl prozradit, a na budoucí prosperitu. Když se konečně dostali na své pokoje převléci se na večeři, nálada celé skupinky byla bublavá jako to šampaňské kolující v jejich žilách.

Náladu jim mírně, ale ne na dlouho, pokazilo něco, co se dozvěděli od Clauda, když zasedli k večeři v bistru v ulici Saint-Rémi, které jim doporučil jejich nový kamarád, barman z hotelu. Na stěnách lokálu visely plakáty z roku 1920 a dlouhá stříbrná zrcadla. Pohovky měli potažené červeným plyšem a na jídelním lístku měli tradiční dobrá a solidní jídla. Vzájemně si radili, co si dát, když si Max všiml, že je Roussel nějak ztichlý.

„Co se děje Claude? Něco není v pořádku? Přece se nebojíš o to víno.“

Roussel se zatahal za ušní lalůček a odstrčil jídelní lístek. „Volal jsem Ludivine, než jsme odešli na večeři – chtěl jsem jí to říct – a ona mi povídala, že jí ráno volala Nathalie Auzetová.“

„A co chtěla?“

„To neříkala. Ludivine jí prozradila, že jsem musel jet pryč, a ona odpověděla, že tedy zavolá zítra. Snad prý něco o té smlouvě na métayage. Nevím.“

Max mávl rukou a odehnal starosti pryč. „Nenech si tím zkazit večeři. Vyřídíme to, až se vrátíme. Tak co si dáš?“

Večeře jim trvala dost dlouho a pořádně se tam rozšoupli. Poslední sklenici si dali u baru v hotelu, kde oslavili výsledky analýzy. Ta potvrdila, že se Rousselův nos skutečně nespletl, a všichni si oddechli.

Bylo už po půlnoci, když se Max dostal na pokoj. Tam na něj čekalo mrkající světélko na telefonu, že má nechanou zprávu. Volala mu paní Passepartoutová. Nepochybně aby mu připomněla, že jí slíbil přivézt krabici malých karamelizovaných koláčků zvaných canelés, místní specialitu z Bordeaux, které ona vášnivě, věrně a provinile milovala. Než se svlékl, zapsal si poznámku na bloček, a pak s láhví Evianu odešel do koupelny. Dlouhá sprcha a litr minerálky před spaním jsou ta nejlepší prevence kocoviny, lepší než hrst aspirinů ráno. V tu chvíli, kdy dosud vlhkou hlavu složil na polštář, usnul.

Probudil se náhle zvoněním telefonu. Vzbudil se jen napůl. V hlavě měl stále ještě krásné sny minulé noci – Fanny, víno, budoucnost, Fanny – a jak uslyšel známý hlučný hlas, zamrkal. „Monsieur Max! C’est moi.“

Max se ospale podíval na hodiny. Osm. Popřál paní Passepartoutové dobrého rána a šmátral po minerálce.

Mrzelo ji a omlouvala se, že ho vyrušuje, ale myslela si, že bude chtít vědět, že slečna notářka Auzetová přijela k nim do domu a chtěla s ním mluvit. Když jí bylo řečeno, že odjel, chtěla vědět kam. Představte si! Ta drzost! Taková nevychovaná zvědavost! En plus, když se jí madame zeptala, proč chce s monsieurem Maxem mluvit, neřekla jí to. Tvrdohlavá a nemožná mladá žena. Ani snad nemusí říkat, že se od ní Auzetová nic nedozvěděla, zato jí sdělila, aby přišla koncem týdne.

Na konci té dlouhé recitace udělala paní Passepartoutová malou přestávku a čekala, co na to Max. K jejímu zklamání na to Max nic nediskrétního neřekl. Slíbil jí velkou krabici canelés a zamyšleně položil telefon. No nic, ať je ten problém jakýkoliv, bude to muset počkat.

Všichni čtyři odešli po snídani z hotelu a šli pomalou procházkou a tiše hovořili. Z části s tím měl co dělat ten včerejší alkohol, samo sebou, ale ani pomyšlení na nadcházející konfrontaci jim nedodalo na nadšení. Je určitý rozdíl v tom vědět, že je někdo dareba a lhář a říci mu to tváří v tvář. Zlomí ho to a přizná se? Zapře všechno a zavolá policii? Ztratí nervy a začne po nich metat láhvemi? Vsadit se na to nedalo.

Došli k domu na cours Xavier Arnozan přesně, když zvon na vzdálené věži začal odbíjet deset. Charlie napřímil ramena, potáhl si motýlka a zaklepal. Na chodbě za dveřmi se ozvaly kroky a v otevřených dveřích se objevil mladý muž v tmavém obleku, hřmotný a s nehybnou tváří.

„Mám schůzku s panem Fitzgeraldem.“ Charlie zněl pevně a sebevědomě, přestože čekal někoho jiného.

Mladý muž nehnul ani brvou, nepromluvil, ale ustoupil a nechal je projít. Vedl je dolů chodbou směrem k degustační místnosti.

Na dlouhém mahagonovém stole nebylo nic kromě popelníku. Na židli u stolu seděl postarší muž s delší kostnatou čelistí a se střihem vlasů en brosse. Stejně jako ten mladík měl na sobě tmavý oblek. Pozorovali ho, jak si vyndává z krabičky cigaretu a zapaluje si. Načež za sebou zaslechli kroky, a když se obrátili, spatřili dva uniformované policisty, na každé straně dveří jednoho. Muž za stolem se zamračil a poprvé za tu chvíli promluvil. „Vy dva můžete počkat venku,“ oslovil policisty a ukázal prstem směrem ven ze dveří. „A zavřete za sebou.“

„Kde je pan Fitzgerald?“ pokusil se statečně o protest Charlie. „Toto je opravdu neobvyklé.“

Muž za stolem pozvedl ruku. „Je tu někdo, kdo mluví francouzsky?“ Max a Roussel přikývli. „Dobře. Budete překládat pro své kolegy. Jmenuji se Lambert, inspektor Lambert.“ Vstal, obešel stůl, posadil se na roh a zašilhal na ně přes oblak kouře. „Včera nám přišlo oznámení o vašich… aktivitách a musím vám říci, že tady v Bordeaux pro taková malá dobrodružství nemáme příliš velké pochopení. Aby někdo zneužil dobrého jména našich vín, pokusil se o podvodnou transakci, hodlal zdefraudovat a zneužít důvěry – to zde považujeme za přestupky nejvážnějšího druhu. A tresty za to jsou velice přísné.“ Zadusil cigaretu v popelníku a vrátil se ke své židli. Pohlédl do těch ztuhlých tváří před sebou, přikývl a zopakoval: „Velice přísné.“

„Putain“ vydal ze sebe Roussel.

„Zatraceně,“ řekl Charlie, který sice podrobnostem nerozuměl, ale pochopil smysl toho, co Lambert řekl. „Já vám ale všechno vysvětlím,“ řekl Max.

„Díky bohu, že jsi zavolala,“ řekl Fitzgerald. „Víš, že jsem si byl jistý, že je pravý – udělal všechno přesně tak, jak se patří. A zakázka jako tahle, na druhé straně světa a daleko od Francie – perfektní. Přestože, abych se přiznal, měl jsem poznat, že v tom něco zavání, když se ani nepokusil smlouvat. No nic, nikdo není neomylný.“ Pokrčil rameny a tvář se mu rozjasnila. „Naštěstí to nebylo smrtelné – a to díky tobě, má drahá. Dej si ještě šampaňské a pověz mi ještě jednou, jak ti došlo, že je na tom něco podezřelého. Náš poslední hovor byl takový uspěchaný.“

Jejich stůl stál uprostřed uzavřené zahrady Hotelu Bristol, zelené a svěživě chladné v tom vedru, které Paříž proměnilo ve výheň. Předtím, než Nathalie Auzetová odpověděla, upila ze sklenice. „Nic než štěstí. Jak víš, potřebovala jsem mluvit s Rousselem o letošní dodávce, a když jsem se dozvěděla, že někam jel, přišlo mi to divné. Nikam nejezdí a dosud nikdy nespal mimo domov. A jeho žena mi nechtěla dát telefonní číslo, na kterém bych ho zastihla. Tak jsem zajela ke Skinnerovi, ale tam také nebyl nikdo doma, kromě té staré zvědavé hospodyně. Tak jsem ti pak zavolala, a když jsi mi řekl, že jsi tu právě měl soukromou ochutnávku s nějakým Angličanem…“ Hleděla do sklenice a potřásala hlavou. „Taková škoda, že Roussel ztratil nervy a dostal záchvat poctivosti. Bylo to dobré schéma.“

Fitzgerald se k ní naklonil a pohladil ji po ruce. „Nic, nevadí. Posloužilo nám dobře. Víc než dobře, řekl bych. Ty se můžeš usadit v Kalifornii a já v New Yorku. Jak příhodná je ta Amerika, když chce někdo zmizet. A budeme tam už zítra ráno.“ Obrátil se ke třetímu u stolu, k muži s delší kostnatou čelistí a vlasy střiženými en brosse. „A co ty, Philippe? Pobavil ses, když jsi předstíral, že jsi policajt?“

Úsměv poněkud otupil ostré rysy na mužově tváři. „Lehká práce,“ řekl, „a dobře placená.“ Balíček stoeurovek, který mu Fitzgerald dal, byl natolik tlustý, že si ho musel rozdělit do obou kapes. „Komické. Jakmile uviděli ty hochy v uniformě, ani se neptali na legitimaci. Člověk věří tomu, co vidí.“

„Co si myslí, že vidí, Philippe,“ opravil ho Fitzgerald, „co si myslí, že vidí. Stejně jako s vínem. A řekni, jak jste to s nimi ukončili?“

„Musím říci, že Skinner a Roussel to vysvětlili velice dobře. U soudu by s tím vystačili maximálně na pokutu. Ale nemyslím si, že s tím budou něco dělat. Řekl jsem jim, že na základě jejich výpovědi se určitě pustíme do vyšetřování aféry ohledně takzvaného monsieura Fitzgeralda a jeho obchodů s vínem, a že jim řekneme, co a jak. Dal jsem jim na vědomí, že když se budou slušně chovat a spolupracovat s námi, až nadejde pravá chvíle, nebudeme trvat na trestním oznámení. Řekl bych, že se neozvou alespoň šest měsíců a budou doufat, že se všechno ututlá.“

„Klobouk dolů, Philippe. To se ti povedlo. Měli bychom si za to něco dát.“ Fitzgerald ani nemusel zvednout ruku a už kolem nich bylo několik číšníků. „Mají tu vynikající husí játra. A doufám, že nám k tomu dopřejí skleničku Château Yquem.“

Dvacet

Netrvalo dlouho a Max dostal podezření, že je podvedli. První a velice nápadná stopa byla, že slečna Auzetová doslova přes noc zmizela, což se stalo předmětem přímo fascinujících spekulací celého městečka, které s tím vydrží po dlouhé měsíce, možná i budoucí léta. Nezanechala po sobě žádnou adresu na poště, což občané pojali jako jistou a neomylnou známku toho, že se jednalo o velice neregulérní, možná i kriminální záležitost. Nebo utekla s milencem? Nebo – morbidní a choulostivá myšlenka, kterou doprovázelo významné zachvění – šlo o něco skutečně zlověstného? Zločin z vášně, jenž by vysvětlil prázdnou kancelář a zavřené okenice v jejím domě? Kolovaly různé pověsti – kdosi ji zahlédl v Marseille, někdo viděl v domě světlo, utekla se svěřenými penězi, opustila tento hříšný svět a dala se k Milosrdným sestrám. Každý den nová fáma. Jak se dal slyšet jeden stařík v kavárně, bylo to lepší než televize.

Max a Roussel se, z patrných důvodů, drželi stranou a doufali, že celá věc postupně utichne. Nakonec se oba shodli, že případ ztracené notářky se stane jen jednou z nevysvětlených událostí v devět set let staré historii Saint-Pons.

Jak Max zjistil, zmizela ještě jedna část skládanky. Když se snažil zkontaktovat Fitzgeralda v Bordeaux, řekli mu, že telefonní číslo je zrušené. Až telefonní hovor, ke kterému Max svolil na Rousselovo naléhání, konečně potvrdil, že se jednalo o podvod.

Coby jeden z hlavních spolupachatelů v původním schématu – prokurátor by dokonce mohl říci původce nápadu – Roussel se velice trápil. Opětovně přemítal, jaký ho asi čeká trest v případě, že se úřady rozhodnou obvinit ho. Daně se zpětnou platností, se značnými úroky, pokuta za to, že berňáku nepřiznal výdělek, bankrot, možná i vězení, rodina na dlažbě, život v troskách. Ještě několik dní po aféře byl v Bordeaux skoro vidět ten černý mrak, který se nad ním vznášel a doprovázel ho po vinici. Ztratil chuť k jídlu, se ženou skoro nemluvil a křičel na psa. Až když už to nemohl vydržet dál, přesvědčil Maxe, aby zavolal do Bordeaux na policii. I kdyby se dozvěděl to nejhorší, bude to lepší než tahle nejistota.

Seděli v kuchyni a Max volal na informace, aby mu dali číslo policie v Bordeaux. Po chvíli se mu ozvala ústředna, kde požádal o inspektora Lamberta.

„Oui?“ ozval se netrpělivý a podrážděný hlas přepracovaného muže.

„Tady je monsieur Skinner. Max Skinner.“

„Kdo?“

„Pamatujete si? My… potkali jsme se minulý týden v Bordeaux.“

„Ne, pane. Asi se mýlíte.“

„Ale jste inspektor Lambert?“

„Ano.“

„Omlouvám se, ale není u vás ještě jeden inspektor Lambert?“

„Ne.“

„Víte to určitě? Vždyť před týdnem…“

„Monsieur“ – hlas začal znít beznadějně – „Lambert je zcela běžné jméno. Náhodou vím, že ve Francii je zhruba šedesát sedm tisíc rodin jménem Lambert. Navíc vím zcela určitě, že zde v Bordeaux je u policie jenom jeden inspektor Lambert, a to jsem já. Zajisté máte na práci něco důležitějšího, než mě zdržovat. Přeji vám dobrý den.“

Po celou dobu byl Roussel pozorně nakloněn vpřed a úporně se kousal do rtu, jak se snažil odhadnout, o čem je řeč. Max položil sluchátko a začal se smát. „Ten prohnanej mizera.“

„Kdo?“

„Fitzgerald. To on všechno spískal. Lambert, nebo kdo to byl, byl policajt asi tak jako ty nebo já. To celé byl podvod.“ Max si nemohl pomoci a pořád kroutil hlavou jako někdo, kdo právě viděl kouzelníka, jak vměstnává bílého králíka do klobouku. „Podvedli nás,“ řekl. „Není to sranda? Skočili jsme jim na špek.“

Z Rousselovy tváře se začalo vytrácet zamračení a objevovaly se tam stopy naděje. „Ale co ti policajti…“

„Claude, dnes se dá sehnat cokoliv, i uniformy. Vzpomínáš si, že jsme se neptali na žádné průkazy? V situacích jako tahle se člověk neptá. Jsem si tím úplně jistý. Jediní lidé, kteří vědí, co se vlastně stalo, jsme my, Fitzgerald a jeho parta. A ti nic neřeknou. Kdyby totiž něco řekli, kdyby se to provalilo, tak… jaké jsou tresty za to, že někdo předstírá, že je od policie? Podle mého na to zapomeň. Všichni na to můžeme zapomenout.“

Roussel vstal, obešel stůl a rozpřáhl doširoka ruce i svůj úsměv. „Cher ami. Cher ami.“ Zvedl Maxe ze židle, sevřel ho v objetí, kterým mu málem rozdrtil páteř, zatočil se s ním dokola, jako kdyby nebyl o nic těžší než pytel hnojiva, a mlaskavě ho políbil na obě tváře.

„Pozor, Claude,“ bránil se Max. „Už bych si mohl stoupnout? Snad abych zavolal Charliemu a sdělil mu dobré zprávy.“

Zbytek léta proběhl bez mráčku, jen s tradiční bouřkou uprostřed srpna, která alespoň na chvíli ulevila vedru. Max se oddával tvrdé a neutuchající práci na vinici a ve sklepě a Fanny mu poskytovala nejen jídlo, ale i sladkou útěchu na konci každého dlouhého dne plného puchýřů. Naučil se jezdit s traktorem, a když nastal zářivý podzim, sbírat hrozny a třídit je podle velikosti, aniž by je při tom pomačkal. Tvář a paže mu zhnědly do barvy nakládaných ořechů a na dlaních se mu udělaly pěkné mozoly. Pracovní oblečení mu vybledlo a byl neustále zaprášený. Vlasy měl neustále rozcuchané. Ale v životě nebyl šťastnější.

Paní Passepartoutová se nesmírně těšila na každou pohlednici z Londýna, hlavně na ty s královskou rodinou. K jejímu velkému uspokojení to vypadalo tak, že Christie a Charlie pokračovali dál v cestě, na kterou pod pátravým zrakem paní Passepartoutové vykročili v Saint-Pons.

Maxovi to již připadalo jako litanie. „Nepřekvapilo by mě,“ sdělila mu madame pokaždé, když se objevila nová pohlednice, „kdyby to skončilo něčím trvalejším. Obřad tady na radnici by byl velice vhodnou příležitostí k tomu, abych si pořídila něco nového na sebe, non? Pochopitelně, monsieur Max, vy byste jim šel za témoin de marriage – za svědka.“

Přestože měl Max letité zkušenosti s tím, s jakým úspěchem se Charlie vyhýbal stavu manželskému, musel nyní s madame souhlasit.

On a Roussel, za pomoci půjčky, kterou jim zařídil Maurice z místní odbočky Crédit Agricole, vyorali v zimě starou unavenou révu a nahradili ji Rousselovou směsicí Cabernetu a Merlotu. Za pomoci Rousselova bratrance, který pracoval ve stavebnictví, patřičně upravili sklep – vyčistili ho, vymalovali na bílo a postavili tam jednoduchý kamenný barový pult. Vyrovnali cestu ke sklepu a postavili tam jednoduchou, ale pěknou tabuli s informací pro kolemjdoucí, že se mohou zastavit na dégustation.

A pokud šlo o jejich pýchu, radost a naději do budoucna, víno z kamenité vinice již nenazývali Le Coin Perdu. Namísto toho se rozhodli užívat jméno statku, a to v úpravě vhodné pro víno mimořádné kvality. Použili dlouhé zátky, čepičky z olova a láhve barvy padlého listí – správný a drahý typ, který brání průniku škodlivých ultrafialových paprsků. Viněta byla příkladem klasické zdrženlivosti: Le Griffon. Vin de Pays du Vaucluse. M. Skinner et C. Roussel Propriétaires. Jejich touhou bylo dostat se na úroveň jiného významného místního vína, Domaine de Trévallon, jako jedno z toho mála vín bez appelation controlée, která jsou hodna pozornosti znalců.

Zatím bylo, pochopitelně, na tohle všechno ještě brzy, ale byla tu určitá povzbuzující znamení. Několik dobrých restaurací, jedna z nich až v Aix, zařadilo Le Griffon do svých vinných lístků, a to navzdory ceně, která byla na úroveň Lubéronu dost vysoká. Příští rok, v květnu, plánovali Max a Roussel zúčastnit se soutěže v Mâconu, kde se pokusí získat jednu z vytoužených medailí. Ale již teď se jejich dobrá pověst šířila.

Bohužel se dosud nedostala až ke skupině Američanů, kteří jednoho jasného říjnového rána přišli do sklepa, kde Max a Claude chystali kartony na dodávky. Roussel se postavil za bar, naskládal do řady sklenice, nalil vína, a popřál jim bonne dégustation před tím, než se vrátil ke kartonům.

Max neodolal a naslouchal.

„Hej, tohle je opravdu dobré.“ Ostatní členové skupinky souhlasně mumlali. „Víte, má to takovou tu chuť vína z Bordeaux. Vsadil bych se, že v tom mají Cabernet.“

„Myslíš, že vyváží?“

„Jasně, každý vyváží.“

„A kde mají ceník? Aha, tady, tahle malá kartička. My to máme tak asi jedna ku jedné s Euro, ne?“

Chvilka mlčení. A pak: „Ježíš! Kdopak si asi myslí, že jsou? Třicet dolarů za flašku!“

„Na okamžik jsem si myslel,“ popisoval to Max, „že začnou smlouvat. Ale pak se složili a koupili si dvě láhve dohromady. A tehdy jsem si vymyslel, že mottem vinice by mělo být ‚Zbohatni pomalu‘. Vlastně to byl historický okamžik. První prodej do Ameriky. Mondavi by si měli dát pozor.“

Pozvedl sklenici a rozhlédl se po tvářích za Charliem, usazených u dlouhého stolu pod platanem před domem. Když se Fanny dozvěděla, že přijedou z Londýna Christie a Charlie na víkend, zavřela na celý den restauraci a nabídla se, že uvaří k obědu svou specialitu: uvaří první cassoulet letošního podzimu. Seznam hostů se řídil rčením, že na cassoulet potřebujete dav lidí, samozřejmě stejně jako správné počasí. A lepší počasí si přát nemohli. Říjen se chýlil ke konci a nastala řada nádherných dnů babího léta – ráno chladných, ale v poledne natolik teplých, že se dalo jíst venku, a při tom ne tak horkých, aby to tlumilo apetit.

Popravdě, muži si hned po prvním chodu sundali saka – nic podstatného vzhledem k tomu, co mělo následovat: křepelčí vejce s tapenádou, treska na topince a salát. Byli tam Rousselovi, včetně dcery a psa, a paní Passepartoutová v oslnivých podzimních tónech červené a zlaté v doprovodu svého mimořádného přítele Maurice s oholenou hlavou, stříbrnou náušnicí a tetovanými předloktími, který pracoval jako jeden z méně konvenčních manažerů bankovních poboček v oblasti. Fanny pozvala i svého kuchaře s manželkou, a aby doplnili počet do tuctu, mladého Ahmeda, který pomáhal v restauraci v kuchyni.

Charlie se odvrátil od Maxe a snažil se Rousselovi objasnit některé ze základních záhad anglického jazyka. „V angličtině nemáme rody, jasné? Rod čili pohlaví mužské, pohlaví ženské. Ne. Pohlaví… sex, rozumíte? Le sex – non, žádné le nebo la, což vám podstatně zjednoduší život. Je to lehčí.“

„Le sex, non.“ opakoval to Roussel zamyšleně. „Takže hrajete kriket, non?“

Max je nechal, aby se potápěli ještě hlouběji do anglické gramatiky, a nos ho vedl do kuchyně, kde Fanny a Christie právě vyndaly z trouby obrovskou hlubokou kameninovou mísu. Seděla na stole, velikosti kola od vozu, se zlatavou kůrkou na povrchu.

„Voilà,“ prohlásila Fanny, „le vrai cassoulet de Toulouse.“ Max se na ni podíval a usmál se. Nemohl si představit jinou ženu, která by vypadala tak půvabně v zástěře a s chňapkami na rukou. Sundala si je a prsty si prohrábla vlasy.

Max se sehnul nad mísou a vdechl těžkou, bohatou vůni, přímo naditou sliby cholesterolu. „Páni, to ale voní. Co v tom všechno je?“

Fanny začala vyjmenovávat ingredience. „Bílé fazolky, zavařená kachna, česneková klobása, nasolené vepřové, jehněčí plecko, kachní sádlo, malé cibulky, vepřová panenka, pochopitelně saucisses de Toulouse, rajčata, bílé víno, česnek, nějaké bylinky…“

„Maxi,“ skočila do výčtu Christie, „přestaň tu slintat a dělej něco užitečného.“ Dala mu Fanniny rukavice. „A opatrně, až půjdeš ven. Je to dost těžké.“

Když Max postavil mísu na stůl, ozval se potlesk. Christie, coby vzácnou návštěvu, poctili úkolem probourat se zapečenou kůrkou a vysvobodit voňavý obláček páry. Podali jí talíře, jeden po druhém, chutnali a pochvalovali si víno, připili kuchařce, a pak, jak se to často stává, když se podává cassoulet, všichni ztichli.

První, kdo se vzpamatoval, byla paní Passepartoutová. Povzbuzena druhou, či možná třetí sklenkou, naklonila se k Maxovi a poklepala mu na rameno. „Tak co?“ oslovila ho šepotem, který se nesl vůkol jako ozvěna. Kývla hlavou směrem k Charliemu a Christie, „kdy se to ohlásí?“

„Mám dojem, že čekají, že vy a Maurice budete první.“ Paní Passepartoutová se zapýřila. Maurice zřejmě zrovna něco zaujalo v jeho jídle.

Max zavolal na Charlieho. „Madame tady umírá zvědavostí, jestli máš s Christie počestné úmysly.“ Jako odpovědi se mu dostalo zrudnutí Christie a zářivého úsměvu od Charlieho. Překládat to nebylo zapotřebí.

Bylo již téměř pět odpoledne, a než se na ně snesl podvečerní chládek, hosté se zvedli. Christie a Charlie si vzali svetry a vydali se na procházku mezi vinice. Ostatní šli do městečka buď se občerstvit v kavárně, nebo si odpočinout u televize, případně si, jako v případě Roussela, před večeří zdřímnout. Max jim zamával a šel dovnitř. V kuchyni zapálil oheň a pustil CD s Dianou Krallovou, kterou mu Fanny darovala jako memento jejich prvního tance toho slavnostního večera na náměstí. Jak si vyhrnoval rukávy, že se dá do mytí hory nádobí, uslyšel za sebou kroky a cítil, jak ho Fanny zezadu objala kolem pasu.

Musel naklonit hlavu, aby slyšel, co mu šeptá.

„Nemyslím, že bychom se museli zrovna teď pouštět do nádobí.“

„Ne?“

„Ne. Dáme se do něčeho jiného.“

Otočil se a pohlédl jí do tváře. „Třeba bychom si mohli zatančit.“

Ruce se jí pomalu šplhaly po jeho zádech. „Slibný začátek.“

PETER MAYLE

Dobrý ročník

Z anglického originálu A Good Year,

vydaného firmou Alfred A. Knopf

v New Yorku roku 2004,

přeložil Paul Millar

Vydalo Nakladatelství Olympia, a. s.,

Klimentská 1, 110 15 Praha 1,

v roce 2006 jako svou 3506. publikaci

1. vydání, 192 strany

Literární a jazyková úprava Alexandra Paulů

Odpovědná redaktorka Jolana Barešová

Technický redaktor Jan Zoul

Zlom DTP Olympia

Vytiskly Těšínské papírny, s.r.o.,

Český Těšín

27-059-2006

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai