Honba za Cézannem

Peter Mayle

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Andre Kelly, fotograf exluzivního časopisu DQ, odjíždí do jižní Francie, aby udělal snímky luxusního sídla podnikatele Bernarda Denoyera. Přitom se stane svědkem podivné scény: Cézannův obraz nesmírné hodnoty je správcem vily naložen do omšelé dodávky a odvezen. A to vše v době, kdy Denoyer pobývá na bahamách. André zjistí, že jde zřejmě o výnosný pokoutní obchod s padělky, do něhož je zapletena i šéfredaktorka DQ Kamila James Porterová, a rozhodne se přijít všemu na kloub a ukradený obraz najít.

Peter Mayle

Honba za Cézannem

OLYMPIA PRAHA

Text © Peter Mayle, 2006

Translation © Paul Millar, 2006

První české vydání © Nakladatelství Olympia, a. s., 2006

ISBN 80-7033-950-0

Jedna

Recepční bezchybně ladila se zařízením – lidský doplněk nábytku v naprostém souladu se zdrženlivým, takřka striktně apartním prostředím. Byla elegantně oblečena do béžové a černé a sálal z ní chlad. Tiše hovořila do telefonu a zcela ignorovala zmačkaného mladého muže, který stál před ní. Pohlédla na zjizvenou koženou brašnu, kterou si mladík odložil na vysoce leštěnou desku zcela prázdného psacího stolu z horského jasanu. Neznatelný pohyb v jejím obličeji málem narušil hlaďoučký povrch nalíčené pleti. Odložila telefon a odhrnula si pramen blonďatých vlasů, aby si mohla nasadit zlatou náušnici, kterou si předtím sundala za účelem telefonátu. Obočí, přesně vytrhané, pozdvihla do perfektních obloučků jako dva otazníky.

Mladý muž se na ni usmál. „Dobré jitro. Mám schůzku s Kamilou.“

Obočí zůstalo tam, kam je předtím vysunula. „A vy jste…?“

„Andre Kelly. Vy jste tu nová?“

Recepční nepocítila potřebu mu odpovědět. Vyhákla si náušnici z ucha a zvedla telefon. Andre si v duchu položil otázku, proč si vlastně Kamila najímá mladé dámy, jako je tady ta. Žádná z nich jí obyčejně nevydržela déle než dva měsíce a náhradou přišel další naleštěný klon – okrasné, mírně nepříjemné a nezdolatelně blazeované stvoření. Kampak se asi poděly, když odsud zmizely? Do oddělení kosmetiky v obchodním domě Barney? Do recepce pohřebního ústavu? Nebo je okouzlil některý z Kamiliných známých z nižších vrstev evropské aristokracie?

„Má poradu, která se protáhla.“ Prstíkem pokynula směrem k nejvzdálenějšímu koutu recepce. „Můžete si počkat tamhle.“

Andre se na ni usmál a vzal ze stolu brašnu. „Byla jste odjakživa takhle nepříjemná, nebo jste na to chodila do kurzu?“

Nesetkalo se to s očekávaným účinkem, ježto měla telefon opět zabořený pod naleštěným pramenem vlasů a pozornost věnovala dušené konverzaci. Andre se usadil do křesla a nachystal se na dlouhou čekanou.

Kamila byla známa – a dokonce někdy proto i obdivována – svou pečlivě aranžovanou nedochvilností, sjednáváním dvou schůzek na stejnou dobu a organizováním situací, které zdůrazňovaly její šéfredaktorské charisma a společenskou důležitost. Byla to ona, kdo vynalezl nový styl světa mocenských obědů, tím že zamluvila v Royaltonu dva stoly na stejnou hodinu a pendlovala od jednoho stolu ke druhému – tu sousto salátu, tam doušek Evianu. Dokázala současně hostit důležitého inzerenta na straně jedné a slibného jihoamerického architekta na straně druhé. K její cti nutno dodat, že ani jeden z nich se necítil být uražen. Dvoustolové obědy se staly nedílnou součástí Kamilina společensko-obchodního repertoáru.

Tahle divadélka jí procházela samozřejmě také proto, že byla úspěšná, což se v New Yorku uznává. Díky tomu se vám totiž promine vše, za co by jiní pykali. Kamila spasila obstarožní časopis před úhynem na úbytě a zmodernizovala jej, změnila mu jméno, poslala na penzi velebné pisálky, zavedla svižnou, ale společensky uvědomělou rubriku „Dopisy šéfredaktorovi“, zmodernizovala obálku, typografickou úpravu a fotografie a pořídila si, jak Andre sám zažil, vyladěnou recepční a naleštěnou redakci. Náklad časopisu se ztrojnásobil, inzertní stránky neustále narůstaly a majitelé časopisu, přestože stále ještě nevydělávali, se radovali, jak se na nich samotných odrážela záře periodika, které se stalo středem pozornosti. O časopisu se mluvilo a Kamila Jameson-Porterová nemohla, alespoň v době současné, šlápnout vedle.

Náhlý rozmach časopisu, kterému samo sebou pomohly i kosmetické změny jeho vzezření, vděčil nesporně zejména něčemu daleko podstatnějšímu: Kamilině vydavatelské filozofii.

Tato se vyvinula vcelku kuriózním způsobem. Během počátečních krůčků v novinářské kariéře Kamila sice pracovala jako značně ambiciózní, avšak v podstatě anonymní žurnalistka pro rubriku zvanou KH (klepy a hanopisy) jednoho londýnského plátku předstírajícího sociální uvědomění. Podařilo se jí ulovit zámožného manžela z vyšších vrstev – tmavovlasého dlouhána, byť jinak málo užitečného, jménem Jeremy Jameson-Porter. Kamila si nadšeně osvojila nejen jeho jméno (to přece znělo o tolik lépe nežli to, se kterým se narodila – Kamila Bootová), ale i jeho vlivné přátele. Jednoho z nich si bohužel osvojila až příliš nadšeně a manžel ji při tom přistihl. Následoval rozvod, ale v tu dobu se již Kamila pohybovala mezi společenskou smetánkou natolik sebevědomě, že jí nečinilo žádných potíží vetřít se do podobných společenských kruhů v New Yorku.

Nebylo to příliš složité. Bohatí jsou lidé shániví, a s výjimkou několika málo jednotlivců mají v oblibě dát ostatním na vědomí, co si sehnali. Koneckonců, asi tak půlka uspokojení z privilegovaného živobytí se zakládá na závisti, kterou ten život vzbuzuje u druhých. A jaký smysl by mělo vlastnit vzácné a drahé věci, aniž by ostatní věděli, že je máte?

Tenhle vcelku nenáročný postřeh se Kamile vracel na mysl, když dumala o své budoucnosti coby žena bez závazků, která si musí najít práci. A jednoho dne se jí dostal do rukou právě ten potřebný katalyzátor, který jí pomohl proměnit postřeh v kariéru.

Seděla v čekárně u zubaře a listovala v jednom pestrobarevném a pomlouvačném časopisu. Zaujala ji fotografie na obálce. Pózoval na ní aristokraticky vyhlížející a mezinárodně uznávaný sběratel umění, který si nedávno opatřil jak nového Tiziana, tak i novou manželku stojící vedle něho. Proč, dumala Kamila, proč by měl tenhle párek pózovat fotografovi z právě tohohle časopisu? Odpověď na otázku našla uvnitř. Článek, který fotografie doprovázel, reportér zřejmě napsal poté, co se před nimi plazil na břiše. Sestával z libochvály sběratele, jeho pneumatické choti a jejich hnízdečka s padesáti sedmi pokoji nacpanými uměleckými předměty, trůnícího uprostřed toho nejvybranějšího svahu s pohledem na Lago di Como. Většinu fotografií – dokonale nasvícených a patřičně lichotivých – doprovázel příval prózy. Každičké slovo a každičký pojem svědčily o tom, že tohle je prostě báječný párek lidí vedoucích prostě báječný život v prostě báječném obydlí. Sedmistránková masáž.

Kamila si pročetla zbytek časopisu, ilustrovanou kroniku běhu života více méně nečinné evropské smetánky – dobročinné plesy, uvedení nových parfémů na trh, vernisáže, povrchní příležitosti, které nejsou ničím jiným než výmluvou k tomu, abyste se setkali se stejnými lidmi, se kterými jste se již setkali tolikrát – quelle surprise! – v Paříži, v Londýně, v Ženevě a v Římě, stránka za stránkou usměvavých tváří, jalových podtitulků, falešných událostí. Nicméně, když Kamila odcházela od zubaře, vzala si časopis domů a celý večer pečlivě studovala hlavní článek. Myšlenka postupně nabývala tvaru.

Úspěch se zřídkakdy dostaví bez trošky štěstí, a v případě Kamily se štěstěna dostavila ve formě telefonátu od známého novináře z New Yorku. Žádná média na Manhattanu, jak se zdálo, nemluvila o ničem jiném než o bratrech Garabedianových a jejich neočekávaném vstupu do mediální sféry. Poté, co si nahrabali miliardy na sanatoriích, factoringu a odvozu odpadků, zakoupili skupinu společností včetně menšího vydavatelství, novin na Long Islandu a několika časopisů v různých stadiích úpadku či těsně před zhroucením. Garabediani koupili skupinu společností údajně kvůli jejich hlavnímu aktivu, budově na Madison Avenue. Šuškalo se ale, že jeden nebo dva časopisy by to mohly přežít, a podle slov Garabediana mladšího „by se daly přikrmit“. Finanční analytici si jeho slova vyložili jako významnou kapitálovou injekci. A jedním ze dvou časopisů vhodných k přikrmení byl Decorating Quarterly – čtvrtleník zabývající se interiéry.

Byl to časopis, který by se dal najít – se žloutnoucími stránkami a plný oslích uší – v přijímacím pokoji dávno opuštěného newportského sídla. Obsahoval obstarožní prózu a vyhlížel poněkud nevzhledně. Inzeráty, kterými příliš nehýřil, se většinou týkaly záclon a pseudobaronských lustrů a lamp. Články pojednávaly o potěšení z pozlátka a o patřičné péči o porcelán z osmnáctého století. I jinak si časopis udržoval redakční zřetel plně odvrácený od čehokoliv týkajícího se současnosti. A přesto si udržel věrnou skupinu čtenářů a pokulhával vpřed za klesajících a mrňavých příjmů.

Garabedian starší si prohlédl pár čísel a hlasoval pro to, aby časopis pohřbili. Ale jeho mladší bratr měl za manželku dámu, kterážto o sobě prohlašovala, že je ženou v domácnosti, a která se vzrušením studovala vše, co se týkalo slavného designera Philippa Starcka. Ta svého manžela přiměla k tomu, aby uvážil možnost záchranné akce, a skon časopisu Decorating Quarterly byl odložen. Najde-li se patřičný vydavatelský záměr, může mít časopis budoucnost.

Slovo šlo od ucha k uchu a šeptanda jen kvasila. Kamila, kterou její známý podrobně o všem informoval, se vydala do New Yorku s podrobným návrhem, který prezentovala, vyzbrojena svou nejkratší sukní, Garabedianovi mladšímu. Prezentace trvala od deseti do čtyř, včetně dvouhodinové přestávky na lehce koketní oběd. Je třeba říct, že na Garabediana udělal dojem nejen Kamilin návrh, ale i její nohy. Přijal ji. Jejím prvním šéfredaktorským opatřením byla změna názvu časopisu. Ode dneška bude Decorating Quarterly znám coby DQ. New York vše sledoval – a čekal.

Podle starého dobrého zvyku všech šéfredaktorů Kamila okamžitě investovala podstatnou částku z Garabedianovách peněz do propagace sebe samé. Bylo ji vidět – pochopitelně patřičně a draze oděnou – při všech správných příležitostech, usmívající se na správné lidi a fotografovanou v nejkouzelnějších chvílích osobním paparazzem. Ještě předtím, než se objevil první výtisk DQ, se jí podařilo dosáhnout jisté úrovně věhlasu, který nebyl založen na ničem jiném než na společenské výdrži.

Nicméně, ony nekonečné večírky – na nichž se setkáte s každým a každý se setká s vámi a kde si pěstujete známosti – a tucty obědů poté se jí bohatě vyplatily. Kamila se velmi rychle seznámila s každým, s kým se seznámit potřebovala – to jest s bohatými a znuděnými společenskými „horolezci“ a především, což je možná to nejdůležitější, s jejich bytovými architekty. Těm se Kamila věnovala s mimořádnou péčí, protože jí bylo jasné, že vliv, který mají na své zákazníky, zachází mnohem dál než pouze k radám o potahových tkaninách a nábytku, a protože věděla, jak vysoko si tihle architekti cení publicity.

A tak když někdy, ale ne zas tak často, došlo k tomu, že se vybraná oběť časopisu zdráhala otevřít dveře invazi fotografů, pisálků, květinářů, aranžérů a nesčetných černě oděných přicmrdovačů vyzbrojených mobilními telefony, zavolala Kamila příslušného bytového architekta. Ten svého klienta přesvědčil, a dveře se otevřely.

Takto se Kamila dostala tam, kam se dosud žádný jiný časopis nedostal. Popravdě řečeno, již v první čísle DQ se objevil sólokapr, přímo triumf na druhou – tříposchoďová rezidence na Park Avenue (impresionistický obraz v každé koupelně) a chalupa na ostrově Mustique (tři sloužící na každého hosta), jejichž majitelem byl Richard Clement (rodina Clementů z Wall Street). Richard, normálně dosti uzavřený, téměř poustevnický starý mládenec, to vzdal po klešťovém obchvatu provedeném Kamilou a Richardovým mladým společníkem původu italského (novic vznešeného povolání bytových architektů). Výsledkem byla pozornost vzbuzující stať o dvaceti stranách pokapaných medem, vyzdobená šťavnatými fotografiemi, kterou každý obdivoval. Takže DQ dostal do vínku spíše skok než první krůček.

Uběhla tři léta, a protože se Kamila tvrdošíjně držela svého kréda – „Nikdy, NIKDY ani jediné špatné slůvko o nikom!“ – časopis prospíval. A příští rok měl časopis před sebou, i přes Kamiliny výdaje, perspektivu velice slušného výdělku.

Andre si vzal poslední číslo a nalistoval si stránky, na nichž se skvěly jeho vlastní fotografie apartmánu Buonaguidů z Milána. Musel se smát, když si vzpomněl, jak se ten pomenší průmyslník a jeho ochranka vzdali Kamilinu požadavku převěsit Canaletta na fotogeničtější místo. Popravdě řečeno, měla pravdu. Andre si s Kamilou rozuměl a dobře se mu s ní pracovalo. Byla zábavná, měla oko pro věc a díky Garabedianovým fondům byla vcelku štědrá. Potřeboval od ní ještě tak rok pravidelných zakázek, aby si našetřil dost peněz a mohl se věnovat práci na plánované knize.

Zajímalo ho, co pro něj dnes má, a doufal, že to bude zakázka někde na sluníčku. Zima v New Yorku byla letos tak tuhá, že když se městská odpadková služba oddala jedné ze svých stávek, téměř nikdo si toho ani nevšiml. Pach hnijících odpadků, obvykle jedna ze zbraní odborových vyjednávačů, se ledem neprodral a odboráři doufali, že dny do jarní smradlavé oblevy utečou co nejrychleji.

Na naleštěné břidlicové podlaze se ozvaly vysoké podpatky. Andre včas vzhlédl a spatřil Kamilu, jak jde kolem zavěšená do mladého vousáče, který vypadal, jako by byl oblečený do černého stanu. Když se zastavili u zdviže, Andre rozpoznal Oliviera Tourrence, módního návrháře z Paříže proslulého svým minimalistickým přístupem k nábytku. Tourrence právě přestavoval balírnu masných výrobků v newyorské čtvrti SoHo na butikový hotel.

Zdviž přijela. Kamila a Olivier si vyměnili pár vzdušných polibků – na obě tváře a jednu pro štěstí – a když se dveře zdviže zavřely, Kamila se obrátila k Andremu.

„Zlatíčko! No jak se máš? Jsem opravdu hrozná, že jsem tě nechala na sebe tak dlouho čekat!“ Uchopila ho pevně za loket a začala ho strkat přes recepční pult. „S Dominikou jste se, předpokládám, seznámili!“

Recepční vzhlédla a místo úsměvu vyrobila vynucenou křeč, která jen nepatrně prodloužila nános rtěnky.

„Obávám se, že ano,“ odvětil Andre.

Kamila si povzdechla a táhla Andreho dál po chodbě. „Se zaměstnanci to nemám lehké. Ona je mírně zakyslá, já vím, ale má velice užitečného tatínka.“ Pohlédla na Andreho přes sluneční brýle. „Sotheby’s.“

Do Kamiliny kanceláře je následoval její hlavní tajemník, štíhlý muž středního věku vyzbrojený poznámkovým blokem a silným, roční době neodpovídajícím opálením. Pokynul Andremu a usmál se na něj. „Pořád ještě vyrábíme nádherné fotečky, nebo ne?“

„Děláme, co můžeme, Noeli. Kde ses skrýval?“

„Na Palm Beach. A nemysli si, že se mě budeš vyptávat, u koho jsem tam bydlel.“

„To by mě ani nenapadlo.“

Noel vypadal, že ho tahle odpověď zklamala, a obrátil se na Kamilu. „Pan G. si chce s vámi promluvit. Se všemi ostatními hovory máme počkat.“

Kamila s telefonem, který si tiskla k uchu ramenem, chodila za psacím stolem sem a tam. Její hlas připomínal hluboké a intimně spokojené předení kočky. Andre pro to měl jméno. Hlas pro Garabediana. Nikdy předtím mu nepřišlo na mysl, jestli se vztah mezi Kamilou a Garabedianem zakládá výlučně na obchodní bázi. Na jeho vkus byla Kamila něco jako obchodní řízená střela, ale bez jakýchkoliv pochyb to byla velice přitažlivá žena, která s úspěchem a za pomoci všech možných prostředků odolávala náporu kalendáře. Štíhlá, nikoliv ale vyhublá, s šíjí bez vrásek a laloků, nadloktí, stehna a hýždě štíhlé a pevné, výsledek to denních návštěv posilovny, ráno vždy o šesté. Jediné, co na ní bylo objemné, byly její vlasy. Tmavohnědá hustá hříva zastřižená do tvaru helmy, rovná, čistá a pružná, byla pověstná i u Bergdorfa, kde o ni pečovali třikrát do týdne. Andre pozoroval, jak jí jeden pramen padl přes obličej, když se sehnula nad telefonem, zavrkala Garabedianovi sbohem a zavěsila.

Pohlédla na Andreho a ušklíbla se. „Panebože, co já všechno musím. Pořádají arménskou večeři. Umíš si to představit?“

„Užiješ si to. Budeš mít příležitost převléct se do národního kroje.“

„Jak to vypadá?“

„Zeptej se Noela. Třeba ti půjčí svůj.“

„Tak tohle mě zrovna moc nerozesmálo. Vůbec ne, zlatíčko.“ Kamila si něco poznamenala a podívala se na obrovské Rolexky na svém zápěstí. „Panebože, musím letět.“

„Kamilo! Pozvala sis mě sem, vzpomínáš si?“

„Už jsem se opozdila. Jdu na oběd s Giannim. Toho nemohu nechat čekat. Už jsem mu to udělala předtím.“ Vztyčila se. „Poslouchej, zlatíčko, jde o ikony. Ikony na Riviéře. Možná, že se tam najde i nějaký malý Fabergé. Musíš to tam prohrabat. Patří to všechno nějaké staré ovdovělé ruské šlechtičně. Všechno se dozvíš od Noela.“ Shrábla ze stolu kabelku. „Noeli! Mám dole auto? Kde mám kabát? Zavolej do Royaltonu Giannimu, že trčím v dopravní zácpě. Řekni mu, že jedu z velice dojemného pohřbu.“

Foukla směrem k Andremu vzdušnou hubičku a odklapala k výtahu, vlasy jí při tom odskakovaly. Pronásledovala ji jedna z jejích sekretářek s kabátem a hrstí vzkazů. Andre potřásl hlavou a uvelebil se na kraji Noleova psacího stolu.

„Tak dobře,“ řekl. „Jde o ikony, zlatíčko. Na Riviéře. A to je vše, co o tom vím.“

„Šťastný to muž,“ řekl na to Noel a dal se do čtení svých poznámek. „Tak se na to podívejme. Dům je asi tak třicet kilometrů od Nice, hned pod St. Paul-de-Vence. Ten obstarožní andílek se jmenuje Ospaloffová. Je to zřejmě kněžna nebo co.“ Noel vzhlédl a mrkl na Andreho. „Šlechta, tak jako my všichni. No, a rezervovali jsme ti na tři dny hotel Zlatá holubice. Kamila letí do Paříže a cestou se tam staví udělat se starou dámou rozhovor. Stráví jednu noc ve stejném hotelu, takže si spolu můžete dát intimní večeřičku. Ale ne abyste tam páchali něco, co já bych nepáchal.“

„Neboj, Noeli, dostanu bolení hlavy.“

„Tak je to správné. A tady“ – Noel mu přistrčil přes stůl složku –, „tady máš letenky, potvrzení rezervace v hotelu a v autopůjčovně a adresu s telefonním číslem na tu Matku Rus. Tak nezmeškej letadlo. Bude tě čekat pozítří.“

Andre si zasunul složku do brašny a vstal. „Co ti mám přivézt? Trepky? Nebo krém na celulitidu?“

Noel povytáhl obočí a otřásl se. „Když se tedy ptáš, tak by se hodilo něco levandulové esence.“ Zazvonil telefon, Noel ho zvedl a přitom Andremu mával prsty na shledanou.

Riviéra. Než se Andre vydal do zmrzlé špíny na Madison Avenue, zabalil se do toho pomyšlení doslova jako do pokrývky. Členové bratrstva nikotinu – ty choulící se masy, které potřebují inhalovat kouř a které se shromažďují v provinilých hloučcích u zádveří vchodů do kancelářských budov na Manhattanu – vypadali ještě víc tajnůstkářsky a nepohodlně než jindy, když s tvářemi scvrklými ve svěráku zmrzlého vzduchu cucali cigarety a třásli se zimou. Andre si pokaždé říkal, že je to vlastně ironie, že se kuřákům nepovolují stejná privilegia jako jejich kolegům se slabůstkou pro kokain. Ti si mohli dopřávat svého ukojení v relativním pohodlí kancelářských toalet.

Zastavil se na rohu 51. a Páté a doufal, že se mu podaří ulovit taxík, který by ho zavezl do středu města. Riviéra. Teď už by tam měly kvést mimózy, a ti otužilejší obyvatelé zasedají k obědu na čerstvém vzduchu. Provozovatelé pláží začínají upravovat ceny směrem nahoru a kalkulují, jak málo si budou moci dovolit platit letošním zaměstnancům – plageistes. Člunům oškrabávají dna a natírají je čerstvou barvou a nové brožurky s cenami pronájmu lodiček jsou už v tiskárně. Majitelé restaurací, butiků a nočních podniků potřásají peněženkami nad vidinou každoročních výdělků během šichty od začátku května do konce září, díky které pak budou moci strávit zbytek roku v blahobytné nečinnosti.

Andre měl Riviéru rád, i přes ten bezstarostný a obvykle šarmantní způsob, jak tam lidem loví peníze z kapsy a přitom jim dávají najevo, že jim tím vlastně prokazují laskavost. Docela ochotně to vydržel i na přeplněných plážích, vydržel i občasné nezdvořilosti, většinou přímo groteskní ceny, i proslavené letní dopravní kalamity – to vše, ba i více byl ochoten prominout za to, že si mohl dopřát injekci kouzla jižní Francie. Již od té doby, co Lord Brougham v roce 1830 znovu objevil Cannes, přitahoval ten proužek pobřeží aristokracii a umělce, spisovatele a miliardáře, lovce štěstěny, veselé vdovy, nadějné krásky a mladé muže s nastavenou dlaní. Dekadentní? Možná. Předražený a přelidněný? Určitě. Ale nikdy nudný. A kromě toho, řekl si Andre, když se mu konečně podařilo chytit taxíka, a tím se zachránit před omrzlinami, aspoň tam bude teplo.

Neměl ani dovřené dveře, když taxík prudce odstartoval, myškou vyjel před čumák autobusu a projel na červenou. Andre si uvědomil, že se ocitl v rukou sportovce nebo spíše řidiče-sebevraha, který považoval ulice Manhattanu za zkušební dráhu jak pro muže, tak pro svůj stroj. Opřel se koleny o přepážku, a když se řidič vrhl střemhlav dolů po Páté avenue, střídaje vysokooktanová zrychlení s objížďkami stylu kola smrti, doprovázenými kletbami v jakémsi tajném hrdelním jazyce, připravil se zaujmout v případě nebezpečí předklon s rukama přes temeno, doporučený leteckými společnostmi pro případ nouzového přistání.

Konečně taxík zahnul na West Broadway a řidič si na Andrem vyzkoušel neznámou formu angličtiny.

„Okej. Kde čislo?“

Andre si řekl, že se nevyplácí štěstěnu pokoušet nekonečně a rozhodl se dojít ty poslední dva bloky pěšky. „Dobrý. Tady.“

„Dobrý?“

„No tady. Zrovna tu.“

„Jak si přejete.“ Dupl na brzdu tak, že auto za nimi muselo svoje brzdy zablokovat a skončilo ve skluzu sice vcelku jemně, ale přece jen na zadním nárazníku taxíku. Taxikář vyskočil ven, drže si krk, a ve své mateřštině spustil tirádu, z níž byly z angličtiny rozumět jen dva výrazy: „zlomenej krk“ a „zkurvysyn“. Andre mu zaplatil a rychle zmizel.

Budova, ke které po dvou minutách rázné chůze došel, počala svůj život jako továrna na oděvy. Dnes tyto skromné počátky, stejně jako v případě mnoha jiných nemovitostí ve čtvrti SoHo, zcela zastřela řada přestaveb a zušlechtění. Místnosti s vysokými stropy rozdělili jedněmi přepážkami, a pak dalšími, přemalovali, opakovaně předělali elektrické vedení a instalaci, pak zase přestavěli a pochopitelně, ani nemá smysl to připomínat, zvýšili ceny. Nájemci se skládali z malých firem v oblasti výtvarné a sdělovacích prostředků, a právě zde sídlila firma Image Plus, agentura, která zastupovala Andreho.

Image Plus založil Stephen Moss, mladý inteligentní muž vybraného vkusu, který miloval teplo. Jeho klienty byli fotografové a ilustrátoři, kteří se specializovali v oblastech mimo módu – Moss se zcela správně vyhýbal temperamentním komplikacím spojeným se vším, co se týkalo oblečení a hermafroditních modelek a modelů. Po mnoha letech usilovné práce vybudoval dobře vedenou a výnosnou agenturu, která pobírala patnáct až dvacet procent výdělku svých klientů, výměnou za zastoupení, které pokrývalo vše – poradenstvím počínaje a účtováním a daňovými problémy konče. Moss měl rozsáhlé styky, oddanou přítelkyni a perfektní krevní tlak, a neslézaly mu vlasy. Měl jediný problém. Nenáviděl zimu v New Yorku.

Byly to jednak obavy z toho, že by mohl zmrznout, jednak narůstající obchody, co ho přimělo, aby přijal Lucy Walcottovou coby mladší partnerku. Po devíti měsících spolupráce jí natolik důvěřoval, že jí během nejnepříjemnějších měsíců roku, od ledna do března, přenechal řízení firmy. Lucy těšilo, že mohla uplatňovat svoji zodpovědnost. Jeho těšilo, že se mohl oddávat slunečnímu jasu na Floridě. A Andreho těšilo, že mohl spolupracovat s hezkou mladou ženou. Jak se seznamovali blíže a blíže, byl by rád vyhledával příležitosti k seznámení ještě bližšímu, ale pořád někde cestoval. A navíc se zdálo, že Lucy k sobě přitahuje odstrašující svalnaté mladíky, každý týden nového. Jejich dosavadní styky se tudíž omezovaly pouze na území podniku.

Bzučák Andreho propustil ocelovými dveřmi, které vedly do velké vzdušné místnosti. Kromě sedačky a nízkého stolku v rohu nábytek sestával pouze z obrovského čtvercového pracovního stolu pro čtyři. Tři ze čtyř židlí byly neobsazeny. Na čtvrté, s hlavou nad klávesnicí počítače, seděla Lucy.

„Lulu, dnes je tvůj šťastný den.“ Andre si odložil brašnu na sedačku a přešel ke stolu. „Oběd, Lulu, opravdovský oběd – Chez Felix, Bouley, co si budeš přát. Právě jsem dostal výbornou zakázku a zmocňuje se mě neodolatelná touha oslavit to. Tak co ty na to?“

Lucy se ušklíbla, odstrčila židli od stolu, vstala a protáhla se.

Byla štíhlá a vzpřímená, s kudrnatou korunou hustých černých vlasů, která jí dodávala vzezření, jako by byla větší než těch oficiálních sto pětašedesát. Na zimu v New Yorku vypadala podezřele zdravě. Barva její kůže byla někde mezi čokoládou a medem, zářivý karamel, na kterém zůstalo lpět něco slunka z jejího rodného Barbadosu. Když se jí ptali na původ, bavilo ji popsat se jako čistokrevný kvadron – ze čtvrtiny černá – a pozorovat, jak moudře přikyvují, aniž by věděli, o co jde. Říkala si, že by nemuselo být nezajímavé poznat Andreho blíže, pokud by ovšem tu a tam alespoň na krátko zůstal v New Yorku.

„Tak co?“ díval se na ni s úsměvem a čekal.

Pokrčila rameny a ukázala na prázdný stůl. „Obě jsou dnes pryč. Mary dostala chřipku a Dana dostala předvolání zasedat v porotě u soudu. A já vězím tady.“ I po těch dvanácti letech v New Yorku zůstal Lucy lehký nádech přízvuku ze západoindických ostrovů. „Tak snad až příště?“

„Tak tedy až příště.“

Lucy zvedla ze sedačky stoh šanonů, aby si oba měli kam sednout. „Tak mi pověz o té své nové zakázce. Není to náhodou čirou pro jednu moji oblíbenou šéfredaktorku, nebo ano?“

Mezi Lucy a Kamilou se postupně vyvinula dosti silná vzájemná antipatie. Začalo to tím, že někdo zaslechl Kamilu, jak řekla o Lucy „ta komická holčička s volánovým účesem“, a čím častěji se setkávaly obchodně, tím to bylo horší a horší. Kamile vadilo, že jí Lucy dostatečně nepoklonkovala a že jménem svých klientů vznášela nepatřičné nároky. Lucy shledávala Kamilu arogantní a domýšlivou. Kvůli obchodu však vůči sobě zachovávaly vratkou ledovou zdvořilost.

Andre seděl vedle Lucy na sedačce natolik blízko, že mohl vdechovat vůni jejího parfému: připadal mu teplý, s citrusovým nádechem. „Lulu, nikdy bych ti nelhal. Kamila si mě objednala na fotoreportáž o jakýchsi ikonách v soukromé sbírce na jihu Francie. Dva až tři dny. Letím zítra.“

Lucy přikývla a upřela na něj své velké hnědé oči. „A mluvili jste o penězích?“

Andre zvedl obě paže, že se jako vzdává, a nasadil vyděšený výraz. „Já? O penězích? Nikdy. Vždycky mi přece říkáš, že nesmím.“

„Jasně. Protože pokud jde o peníze, jsi úplný blb.“ Poznamenala si něco do zápisníku, usmála se a opřela se vzad. „Dobře. Je totiž na čase vyjednat ti lepší honorář. Platí ti jen tolik, co řadovému zaměstnanci, a přitom máš exkluzivní fotografie prakticky v každém čísle.“

Andre pokrčil rameny. „Aspoň nemám čas na neplechu.“

„O tom s dovolením pochybuju.“

Nastala krátká trapná pomlka. Lucy si uhladila vlasy dozadu a odhalila tím čistý a jemný obrys líce. Obrátila se k Andremu a usmála se. „Nějak to s nimi vyjednám. Ty se soustřeď na ty záběry. Ona tam bude také?“

Andre přikývl. „Večeře u Colombe d’Or, zlatíčko. Je to jedna z jejích oficiálně uznaných restaurací.“

„Takže jen ty, Kamila a její kadeřník. Prima.“

Andre jen zamrkal a než měl čas odpovědět, zazvonil telefon. Lucy k němu odešla, zvedla sluchátko, chvíli poslouchala, zamračila se a přikryla mluvítko rukou. „Vypadá to na maraton.“ Poslala mu vzdušný polibek. „Tak šťastnou cestu“.

Řidič odstartoval od chodníku před Royaltonem a Kamila se natáhla pro telefon. Opatrně, aby si nepoškodila manikúru, namačkala číslo. Oběd byl dlouhý a velice konstruktivní, a milý Gianni jí opravdu vyšel vstříc. V duchu si udělala poznámku, že mu má poslat krabici doutníků.

„Ano?“ Hlas na druhém konci zněl roztržitě.

„Zlatíčko, to jsem já. Co se Paříže týče, vše je na dobré cestě. Gianni všechno zařídil. Jeden ze sloužících mě provede domem. Pokud budu chtít, mohu tam zůstat celý den.“

Hlas zazněl zainteresovaně. „A obrazy tam budou? Nedávají je na zimu do depozitáře? Nepůjčili nějaké jinam?“

„Všechno tam bude. Gianni to prohlédl, než odjel sem.“

„Výborně. To se ti opravdu povedlo, miláčku. Výborně. Tak se uvidíme večer.“

Vybraně zařízená studovna se utápěla v soumraku. Rudolf Holtz opatrně odložil telefon, upil z míšeňského šálku zeleného čaje a vrátil se k článku londýnského zpravodaje Chicago Tribune, který právě četl. Jednalo se o úspěch detektivů Scotland Yardu, ze speciální skupiny pro pátrání po odcizených uměleckých dílech a starožitnostech, kterým se podařilo najít odcizený nejslavnější norský obraz Křik od Edvarda Munche v hodnotě pětačtyřicet milionů dolarů. Ukraden byl v roce 1994 a našli ho o pár let později ve sklepě v jižním Norsku, zabalený do prostěradla. Holtz potřásl hlavou.

Četl dále. Podle odhadu autora článku dosáhla hodnota ukradených či nezvěstných uměleckých děl ve světě přinejmenším tři miliardy dolarů. Tato informace vyvolala na Holtzově tváři spokojený úsměv. Jaké štěstí, že se před dvěma lety seznámil právě s Kamilou.

Jejich styky začaly na čistě společenské úrovni. Setkali se na vernisáži jedné z výstav, kterých se Holtz zúčastňoval coby legitimní obchodník s uměním. Obrazy na této výstavě ho sice nudily, ale Kamila ho zaujala. Vycítil, že by mohli mít nějaký společný zájem, což se potvrdilo během seznamovacího oběda o týden později. Pod povrchem banalit zdvořilé konverzace se vynořil silný proud prvních známek setkání spřízněných duší a ambicí. Následovaly večeře, během nichž se slovní šermování začalo měnit v upřímnost a pravdomluvnost. A o něco později, když došlo pod nebesy Holtzovy postele uprostřed nádherného Holtzova apartmánu na Park Avenue k ještě bližšímu setkání, bylo oběma jasné, že jsou si předurčeni – dvě duše spřízněné chamtivostí.

Drahá moje Kamila. Holtz dopil čaj, vstal, poodešel k oknu a chvíli pozoroval šikmé proudy plískanice. Bylo po čtvrté odpoledne a na prochladlé a šeré Park Avenue, o patnáct poschodí níže, se lidé prali o taxíky. Na Lexingtonu budou spíše promoklé fronty na autobus. Bylo příjemné být v teple a mít dost peněz.

Dvě

„Balil jste si zavazadla sám?“

„Ano.“

„Měl jste je stále s sebou od té doby, co jste je zabalil?“

„Ano.“

„Vezete nějaké dárky nebo jakékoliv jiné předměty od někoho jiného?“

„Ne.“

Dívka u přepážky obchodní třídy společnosti Delta Airlines si prohlédla Andreho pas. Jméno: Andre Kelly. Místo narození: Paříž, Francie. Datum narození: 14. června 1965. Načež konečně vzhlédla, aby mohla zkontrolovat, jestli skutečnost odpovídá fotografii. To, co spatřila, byla příjemná tvář s hranatou čelistí, krátce přistřižené černé vlasy a výraz zdůrazněný zelenýma očima, které na ni upřeně zíraly. Nikdy předtím neviděla opravdu zelené oči a uvědomila si, že se mu do nich upřeně a zaujatě dívá.

Andre se na ni zazubil. „Můj táta je z Irska. Zelené oči máme v rodině.“

Dívka se lehce začervenala. „Bylo to tak nápadné? Omlouvám se. Asi se vám to stává často.“ Pro jistotu se začala věnovat letence a zavazadlům a Andre měl čas rozhlédnout se po ostatních pasažérech, kteří také letěli nočním letadlem do Nice. Většinou to byli francouzští byznysmeni, unavení newyorským počasím, newyorským hlukem a energií a newyorským přízvukem angličtiny, který jim zněl jako strojní puška, úplně jinak, než je učili v jazykových školách.

„Tak tady to je, pane Kelly,“ podala mu dívka pas a letenku. „Mohla bych se vás na něco zeptat? Jak to, že máte irskou národnost, když jste se narodil ve Francii?“

„Protože tam v té době žila má matka.“ Andre si nacpal dokumenty do kapsičky u košile. „Ona je Francouzka, takže já jsem vlastně něco jako voříšek.“

„Skutečně? To je úžasné. Přeji vám příjemný let.“

Andre se pomalu přesunul do letadla. Doufal, že nikdo nebude sedět vedle něj, a když už, tak pěkná dívka, nebo, v nejhorším, naprosto unavený obchodník, kterému se nebude chtít moc mluvit.

Sotva se usadil, pocítil přítomnost někoho, kdo se vznášel nad ním. Vzhlédl a spatřil mladou ženu s napjatým výrazem ve tváři, oblečenou do obvyklé uniformy tmavého kostýmu, obtíženou aktovkou a nacpanou kabelkou přes rameno. Andre vstal, aby se mohla vsoukat na sedadlo k okénku.

Mladá žena se ani nepohnula. „Ale oni mi slíbili místo u uličky. Já totiž vždycky sedím u uličky.“

Andre si zkontroloval místenku a číslo sedadla a ujistil se, že on sedí na správném místě. Ukázal mladé ženě svoji místenku.

„Ale vy tomu nerozumíte,“ řekla na to. „Já mám problém se sezením u okna.“

Andre se dosud s podobnou poruchou nesetkal, a to poslední, co potřeboval, bylo poslouchat následujících sedm hodin historii problému sezení u okna. Aby si tedy zajistil klidný let, nabídl své místo mladé ženě, která viditelně ožila, a přesunul se k oknu. Pozoroval, jak si před sebou uspořádává lejstra a počítač, aby si vytvořila jakési obchodní prostředí. Napadlo ho, tak jako už mnohokrát, že soudobé cestování je kratochvíle značně přeceňovaná – je přeplněné, únavné, často nepohodlné a většinou na nervy jdoucí.

„Cestujete rád?“ zeptala se žena, jíž se viditelně vrátila nálada, poté co si vydobyla, co chtěla. „Chci tím říci, že člověk musí letět na jih Francie. Není to tam…“

„Přímo francouzské?“

Pohlédla na Andreho úkosem, protože si nebyla jista, co tím míní. Přikývl a otevřel si knihu. Jí nezbylo než se věnovat svému počítači.

Ten, kdo cestuje letadlem a touží po několika nerušených hodinách ticha, má největší problémy, když se podává občerstvení. Předstírat spánek se obvykle nedá a schovávat se za knihou a přitom jíst je fyzicky nemožné. Když se na obzoru objevil vozík naložený „nebeskými“ lahůdkami, Andre si uvědomil kradmé pohledy sousedky, která přestala komunikovat s počítačem a vypadala, že se chystá k navázání přerušené konverzace s Andrem. Počkal proto, až před ním přistane obligátní porce kuřete, potěcha to všech častých pasažérů leteckých linek, nasadil si sluchátka, sehnul se nad podnos a pokusil se alespoň v myšlenkách odpoutat od předložené lahůdky a přemýšlet o tom, co ho čeká a nemine.

Měl by omezit svoje cestování. Jeho společenský a milostný život ani jeho zažívání nestály za zmínku. Do svého ateliéru na Manhattanu chodil vlastně jen na návštěvu. Osm měsíců poté, co se tam nastěhoval, tam měl dosud neotevřené bedny s knihami a šatstvem. Jeho newyorští přátelé, unavení hovory se záznamníkem, mu většinou přestali volat. Většina jeho pařížských přátel, ještě z univerzitních studií, se usadila a pořídila si rodiny. Jejich manželky se s Andrem do jisté míry smířily, ale pohlížely na něj s podezřením. Vědělo se o něm, že je na ženské. Spát chodil pozdě, rád se napil. Jinými slovy, představoval nebezpečí stavu manželskému, jelikož by mohl mít špatný vliv na ty manžely, kteří se dosud zcela neusadili a nepřivykli radovánkám rodinného života.

Vlastně mohl být osamělý, kdyby na to měl čas. Věnoval se práci, kterou naštěstí miloval, tedy většinu své práce. Popravdě řečeno, Kamila byla od vydání k vydání čím dál tím víc výstřednější a panovačnější. Navíc zcela nepříjemně trvala na tom, aby Andre fotografoval detaily obrazů, které, jak zjišťoval, se nikdy v časopisu neobjevily. Ale platila mu dobře a on si budoval pověst jednoho z nejlepších fotografů interiérů. Dvě vydavatelství mu již nabídla, aby pro ně udělal knihu. Slíbil si, že se do toho příští rok pustí. Pracovat takovou rychlostí, jaká mu bude vyhovovat, vybírat si své vlastní objekty, být svým vlastním pánem.

Pokusy o pokoření kuřete nakonec vzdal, zhasl si světlo a sklopil sedadlo. Zítra se nají skutečného jídla. Zavřel oči a usnul.

Když procházel pasovou kontrolou v Nice, přivítaly ho v hlavní hale staré známé pachy Francie, které se vždycky snažil analyzovat. Bylo to tu cítit černou kávou a tabákem, trošku naftou, nádechem kolínské a zlatavou vůní pečiva s máslem. Dalo se to tak lehce poznat jako francouzská vlajka, a pokud šlo o Andreho, těšilo ho být zpátky v zemi, kde strávil část svého mládí. Všechna ostatní letiště byla cítit jinak, stejně a mdle. Nice byla cítit po Francii.

Mladá žena v pracovním kostýmku stála u pásu na zavazadla, pohlížela na hodinky a kousala se do rtu, zatímco černá housenka se zavazadly se pohybovala mezi cestujícími jako hlemýžď, načež zmizela v propadlišti. Mladá žena měla ve tváři nasazený výraz přímo z New Yorku – zamračený, netrpělivý, podrážděný. Andre si pomyslel, jestlipak se tahle osoba vůbec někdy uvolní. Zželelo se mu jí.

Poklepal jí na rameno a ona sebou trhla. „Vypadáte, jako byste přiletěla pozdě,“ řekl. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Jak dlouho to těmhle chlapům trvá, než se tady člověk dočká zavazadel?“

Andre pokrčil rameny. „Jste na jihu Francie. Tady se moc nespěchá.“

Mladá žena opět pohlédla na hodinky. „Mám jednání na Sophia Antipolis. Nevíte, kde to je? Jak dlouho se tam jede taxíkem?“

Obchodní centrum Sophia Antipolis, jinak též Parc International d’Activités, jak to tady Francouzi pokřtili, se nacházel v kopcích mezi Antibes a Cannes. „Záleží to na tom, jak zatížená je doprava, ale tři čtvrtě hodiny by vám mohlo stačit,“ řekl Andre.

Ženě se očividně ulevilo. „Tak to je prima. Díky.“ Málem se usmála. „Víte, tam v letadle? Měla jsem dojem, že jste něco jako netykavka.“

Andre si povzdechl. „Tak to ne. V tom mi brání povaha.“ Zpozoroval, že se mu blíží zavazadlo. „Tak vám přeji úspěšné jednání. A radím vám, odjeďte odtamtud hned, jak budete moci.“

Oči jí málem vypadly z důlků. „Je to tam nebezpečné?“

Andre zvedl zavazadlo a potřásl hlavou. „Špatně tam vaří.“

V Cagnes-sur-Mer sjel z pobřežní silnice a uháněl ve vypůjčeném renaultu po silnici D6, která se kroutí nad řekou Loup směrem k St. Paul-de-Vence. Vzduch se zdál chladný, ale bylo ráno a brzy se oteplí. Slunce již přes sklo hřálo, čepice sněhu na vzdálených vrcholcích hor zářily na pozadí modrého nebe a krajina vypadala jako čerstvě vymydlená. Manhattan a zima jako by zůstaly na nějaké jiné planetě. Andre otevřel okénko a cítil, jak se mu po noci odměřovaného kyslíku pomalu čistí hlava.

Do St. Paul dojel právě včas, aby spatřil místní policejní sbor ve formě objemného četníka, který se těšil pověsti nejrychlejších pokut za nedovolené parkování v celé Francii, jak vychází z kavárny. Četník se zastavil ve dveřích a jen co si utřel ústa hřbetem ruky, už se rozhlížel po náměstíčku, kde se skrývá první dnešní narušitel zákona. Pozoroval Andreho, jak couvá do parkovacího místa a díval se přitom na hodinky. Vydal se s vrzajícími botami směrem k autu, pomalu a odměřeně, jak se slušelo na muže v jeho pozici autority.

Andre na něj kývl a zamkl auto. „Bonjour.“

Četník mu pokynul zpět. „Hodinu. Poté – poklepal na hodinky – contravention.“ Posunul si sluneční brýle a odebral se k dalším narušitelům zákona, viditelně potěšen svým prvním úspěchem dne. Opravdu se těšil na červenec a srpen. To byly jeho nejlepší měsíce. Mohl zachmuřeně stát u vjezdu do vesnice a vracet nekonečné procesí automobilů. Za skutečně dobrých dnů se mu podařilo rozzuřit několik set motoristů denně, což byl jeden z požitků jeho zaměstnání.

V kavárně si Andre objednal loupáček a kávu a vyhlížel do náměstí, kde se po celý rok za dobrého počasí odehrávaly nekonečné zápasy v boules. Vzpomněl si na svou první návštěvu St. Paul, když byl ještě dítě. Tenkrát tu hrával proti místním Yves Montand, oblečený do černého a bílého jako číšník, a při tom ho pozorovala Simone Signoretová, která neustále kouřila, a James Baldwin popíjel v hotelovém baru. Matka Andremu řekla, že to jsou slavní lidé, a on se na ně vydržel dívat po celé hodiny a ucucávat slámkou z láhve oranžádu.

Během druhé návštěvy, o deset let později, se tu zamiloval do mladé Švédky. Hladově se líbali za poštou, a on pak odjel se zlomeným srdcem vlakem do Paříže. Chvíli si psali, postupně to ale uvadlo a nakonec přestalo. Pak přišla Sorbonna a další dívky. Potom několik let fungoval jako asistent fotografa v Londýně. A nakonec, nalákán možnostmi exotických zakázek a americkým platem, se odebral do New Yorku.

Dojedl loupáček a rozprostřel si na stole mapu. Ruská vdova po šlechtici a její ikony bydlely pod vesnicí St. Jeannet, asi tak deset minut odtud. Rozhodl se, že tam zajede a představí se, a teprve pak se ubytuje v hotelu.

St. Paul se pomalu probouzel k životu, když vyjel z parkoviště. Četník obcházel náměstí, číšník z hotelu Colombe d’Or stříkal hadicí vjezd do hotelového dvora a kapky vody se odrážely od dlažby a zářily ve slunci jako diamanty. Andre se vydal pomalu směrem k St. Jeannet a porovnával si výhled po obou stranách silnice. Napravo se k sobě choulily jolie villas, nové výstavby, tak daleko, kam oko dohlédlo. Směsice betonu a střešních tašek pokrývala stupňovité svahy pomalu až dolů k moři. Nalevo se nad linií stromů zvedaly svahy Col-de-Vence, vyprahlé, plané a nezastavěné. Byl to jakýsi kontrast, který je ve Středozemí často vidět. Intenzivní rozvoj výstavby náhle ustoupí úplné prázdnotě, jako by někdo narýsoval čáru, a za čárou se nové vily nestaví. Andre doufal, že to tak zůstane. Moderní architektura se nedá počítat mezi významné úspěchy soudobé Francie.

Podle instrukcí sjel z úzké silnice na polní cestu vedoucí dolů do údolí a ocitl se na území, které jaksi uniklo moderní výstavbě. Na břehu potoka stála řada starých kamenných stavení ozdobených záclonami muškátů splývajících po zdech, a z jednoho z komínů vycházely doušky kouře.

Andre zaparkoval auto a vydal se nahoru po vyšlapaných schůdcích ke dveřím. Na zídce seděly dvě podsadité kočky a upřeně ho pozorovaly přivřenýma očima. Vzpomněl si na oblíbenou průpovídku svého otce: „Kočka se na člověka dívá shůry, psi k člověku vzhlíží, ale prase se nám dívá přímo do očí.“ Musel se usmát a zaklepal na dveře.

Zaskřípalo železo, jak někdo odsouval závory. Zpoza dveří vykoukla kulatá zarudlá tvář s očima jako dva hnědé knoflíky pod šedivými kudrnami. Andre cítil, jak se mu obě kočky prosmýkly po nohama dovnitř.

„Madame, bonjour. Já jsem ten fotograf z Ameriky. Z časopisu. Doufám, že mě očekáváte.“

Tvář se zamračila. „Řekli mi, že má přijít ženská.“

„Ta přijde o něco později, po obědě. Pokud se vám to nehodí, i já bych třeba mohl přijít později.“

Stařena se poškrábala na nose prstem pokřiveným artritidou. „Kde máte fotoaparát?“

„V autě.“

„Ah bon.“ Zřetelně to stařeně pomohlo k tomu, aby dospěla k nějakému rozhodnutí. „Zítra se to bude hodit lépe. Jedno mladé děvče mi dnes odpoledne přijde uklidit.“ Pokynula Andremu a zabouchla mu dveře před nosem.

Andre si došel do auta pro aparát a začal fotografovat exteriéry, dokud měl světlo z východu. Objektivem viděl rozmazanou tvář stařeny, která ho pozorovala zpoza záclon. Jak jen si ona poradí s Kamilou? Dokončil film a zašilhal do slunce. Zbytek si nechá až na podvečerní světlo.

Odjel zpět do hotelu a zapsal se v recepci. Šel chodbou ke svému pokoji a spokojeně točil těžkým klíčem. Líbilo se mu tady. Bylo to tu trošku zmatené a neformální, budova vypadala spíše jako venkovské sídlo než hotel – ale jen do té doby, než jste si všimli obrazů na zdech a soch v zahradě.

Hotel Colombe d’Or založil Paul Roux po první světové válce. Paul, původem sedlák, měl slabost pro hladové umělce. Chodili k němu do restaurace a jako většina umělců měli občas hluboko do kapsy. Monsieur Roux jim ochotně dovoloval platit za pohostinství jejich prací, a tak se mu hromadily obrazy od Chagalla, Braqua, Picassa, Legera, Bonnarda a řady jiných. V Rouxovi se navíc probudil koupěchtivý instinkt a začal i kupovat – za kamarádské ceny, dalo by se říci. Po nějakých čtyřiceti letech se mu tak podařilo vybudovat jednu z nejpozoruhodnějších soukromých sbírek francouzského umění dvacátého století. Když zemřel, nechal po sobě jen pár tisíc franků v bance, ale úplné bohatství rozvěšené po stěnách.

Andre hodil tašku na postel a jen co začal otvírat okenice, zazvonil telefon. Monsieur, přišel vám fax. Řekl dívce, že si ho vyzvedne, hned jak půjde ven. Podle zkušeností z minulých výprav věděl přesně, od koho bude.

Kamila nebyla schopna přijet někam tiše a neokázale. Její příjezdy ohlašovala ostrostřelba pokynů a upomínek, které přicházely coby doplněk k standardním instrukcím, což byla litanie začínající slovy „Nepřeji si být ubytována v růžovém pokoji!“ a obsahující detaily veškerých jejích zvláštností a libůstek, včetně velikosti bublinek v minerálce a barvy čerstvě řezaných květin. Dodatečné bulletiny, jako ten, který si Andre uvelebený na nádvoří právě četl, se týkaly Kamiliných bezprostředních plánů a schůzek. Za jejími zády se těmhle zprávám říkalo Dvorní oběžník, podle sloupce v londýnských Timesech, kde se oznamuje, co dělala královna a ostatní členové královské rodiny.

Středa: ráno Concorde do Paříže, přestoupit na Air France do Nice. V Nice na letišti přistavit LimoAzur. Po silnici do Colombe d’Or. Večeře s Andrem.

Čtvrtek: Celý den s kněžnou Ospaloffovou. V pět odpoledne Air Inter do Orly. Přistavit LimoEiffel a odjezd do Ritzu. Večeře s hraběnkou d’Andouiletteovou.

Pátek: přes den chez Beaumont, Avenue Foch. Oběd s Gillesem v L’Ambroisie. Na skleničku do Crillonu s…

A tak dále, udýchaný katalog vlastní důležitosti, s každičkou minutkou zanesenou do seznamu, každičká sklenka a každičké jídlo dopodrobna. Jak jednou řekl Noel, jen to čtení je pro normálního člověka zcela vyčerpávající. Andre přejel očima po řádcích a přímo slyšel, jak ta jména zvučí. Často mu připadalo nad lidské síly brát tohle všechno s úsměvem. Potřásl hlavou a dal si fax do kapsy.

Den strávil příjemně, rozdělil si čas na práci a na zábavu. Navštívil Fondation Maeght a Matissovu kapli, poobědval ve Vence a odjel zpátky ke šlechtičně, aby vyfotografoval více exteriérů ve světle od západu. Potom se vrátil do hotelu, osprchoval se, převlékl a usadil se v baru se svou oblíbenou knihou Dvě města v Provenci od M. F. K. Fishera.

V baru bylo poloprázdno. V rohu seděli dva mladí lidé nad láhví šampaňského a očividně se snažili nevypadat provinile. Pod stolem si mačkali ruce a tiskli se k sobě koleny. U pultu seděl mužský, který přednášel barmanovi na téma pravičácký vliv Jeana-Marie Le Pena na francouzskou politiku. Barman, unuděný, ale zkušený posluchač, ho odměňoval občasným přikývnutím. Z restaurace se ozvalo mlasknutí zátky otevírané láhve. Venku se náhle rozprostřel soumrak a na nádvoří se rozžala světla.

Ozvalo se bublání motoru a Andre vzhlédl od knihy. Ke vjezdu do nádvoří se připlížil mercedes a zastavil. Řidič otevřel zadní dveře a objevila se Kamila, od hlavy k patě oděná do Chanelu. Směrem do večerního vzduchu vydala instrukce a klapala po dláždění směrem k recepci.

„Zavazadla prosím do pokoje, Jean-Louisi, a doufám, že nezapomenete pověsit vak se šaty. Zítra sem přijeďte přesně ve čtyři. Comprenez?“ Zpozorovala Andreho, jak vyšel z baru. „Aha, tady jsi. Buď od té lásky a dej Jean-Louisovi spropitné, ano? Já se musím podívat, jestli mě tu nečekají nějaké zprávy.“

Řidič se zabýval zavazadly, Andre se zabýval řidičem a Kamilu bylo slyšet z recepce, jak se podrážděně domáhá své pošty. „Ale to přece není možné! Jak to, že tu nic nemám? C’est impossible!“ Zavolali i recepční, co neměli službu. Kde je má pošta?

Andre vzal z restaurace dva jídelní lístky a uchýlil se do baru. Bylo přímo pozoruhodné, jak rychle dokázala jedna jediná razantní osobička narušit klid a mír celého hotelu. Objednal si kir a v naději, že si správně pamatuje Kamilinu minerálku dne, láhev Badoitu.

Kamila se dostavila za chvíli, s dlouhým povzdechem klesla do lenošky a vyňala z kabelky krabičku cigaret. „Hrozný den. Já tedy musím opravdu vypadat!“ Zkřížila nohy, opřela se dozadu a čekala, že se jí to Andre bude snažit vyvrátit.

„Nic, co by se nedalo napravit dobrou večeří.“ Andre se usmál a podal jí jídelní lístek. „Mají tu výborné jehněčí. Jemné a růžové.“

„No, prosím tě! Copak nevíš, jak dlouho zůstává maso v tlustém střevě? Celé dny! Tak povídej. Jaká je kněžna?“

Andre popisoval setkání se stařenou a Kamila upíjela z minerálky. Bafala z cigarety a dávala si pozor, aby náhodou kouř nevdechla. Celodenní cesta jako by na ni neměla žádný vliv. Naslouchala pozorně a bystře. Neunavila se ani salátem s olivami, což byla její večeře. Andremu, kterého utlumilo jehněčí a červené víno, se začaly klížit oči.

„Uvadáš, zlatíčko,“ řekla, když se objevil číšník s účtem. „Nepůjdeme si lehnout?“ Číšník, jehož znalost angličtiny zahrnovala ty nejnutnější fráze, pozdvihl obočí a našpulil rty.

Andre se podíval na Kamilu. Ta mu pohled vrátila s poloúsměvem rtů, ale oči se nesmály. Andre měl nepohodlný dojem, že se jedná o výzvu. Podnikové klepy tvrdily, že Kamila má bohatého milence a pravděpodobně se občas diskrétně zabaví i s Garabedianem. Takže proč by ne s příležitostným fotografem? Výsada šéfredaktorky v terénu.

„Tak takovouhle nabídku jsem nedostal už dlouho.“ Zasmál se tomu a napětí okamžiku pominulo. „Dáš si ještě jednu kávu?“

Kamila hodila ubrousek na stůl a vstala. „Tak ráno v osm. Dole v hale.“

Andre se za ní díval, jak odchází, odmítnutá dáma. Hlavou se mu mihlo, jestli se právě nevzdal části svých příjmů.

Tři

S dochvilností sobě vlastní stál Andre před vchodem do hotelu a zkoumal, jak je venku. Kromě několika šmouh po mracích mizejících za vrcholky kopců byla obloha modrá a neposkvrněná. Dalo se čekat, že bude stejně krásně jako včera. Přešel přes terasu a prozkoumal bazén hlídaný z jedné strany vojensky vyrovnanou řadou cypřišů, která byla ukončena vyhublou Calderovou pohyblivou sochou. Ti dva lidé z baru včera večer se plácali ve vyhřívané vodě a stříkali po sobě jako děti. Andre jim trošku záviděl. Bylo by příjemné mít tu někoho, s kým by se mohl podělit o tak krásný den. Vlastně tu někoho měl.

„A, tak tady jsi, zlatíčko. Doufám, že máš v tom svém Instamatiku dost filmů. Kde máme auto?“ Kamila stála uprostřed nádvoří a pózovala jako modelka. Jednou rukou si lehce přidržovala okraj slaměného klobouku, bezpochyby módního to výkřiku příštího léta. Oblékla si to, co ráda nazývala svým oblečením do práce – podpatky střední výšky a sportovní kostýmek od Armaniho. Navíc se zdálo, že náladu má stejně dobrou, jaké bylo počasí. Andre si s určitým ulehčením pomyslel, že ohledně těch signálů včera večer se asi spletl.

Po cestě do St. Jeannet Kamila Andremu sdělila, že ikony absolutně zbožňuje a všechno ostatní z Ruska taky. Kdyby jeli do zámku v Bavorsku nebo do paláce v Benátkách, tak by zbožňovala všechno německé nebo všechno italské. To byly ty její manýry, vyhecovat se a nachystat se na to, jak okouzlit nastávající oběť. Věnovala se tomu pak celé dopoledne. Vydávala ze sebe nadšené výkřiky a obdivovala se všemu, elegantní, byť mírně omšelou prostotou starého domu počínaje – „Půvab nezkaženého prostředí, zlatíčko. Báječná architektonická kostra. Dávej pozor, abys zachytil ducha věci!“ – a samotnými ikonami konče. Nebylo jich tam mnoho, ale byly velkolepé. Zatímco Kamila zpovídala oběť a projevovala nadšení, Andre fotografoval, a když nadešlo poledne, cítil, že víc nepotřebuje. Odpoledne si bude moci dovolit experimentovat.

Stará paní pro ně přichystala jednoduchý oběd u kuchyňského stolu, a tam prošel Kamilin vytrvalý humor a pochlebování vážnou zkouškou. Bylo to jedno z těch jednoduchých jídel, které by Andre mohl jíst klidně každý den: tlusté a lesklé černé olivy, ředkvičky s čerstvým máslem, venkovský chléb, který bylo nutno kousat, džbán červeného vína a k tomu s velkou péčí a obřadností nakrájený báječně hutný růžový salám – saucisson.

Andre podal staré paní svůj talíř, aby mu jej naložila. „No, taková pochoutka,“ řekl. „To se u nás v Americe nenajde. Vlastně, abych tak řekl, ten salám by asi u nás potravináři zakázali.“

Stará paní se usmála. „Pokud vím, zakazují tam i některé francouzské sýry. Podivná země.“ Obrátila se na Kamilu. „Máte dost, madame? Ten saucisson je z Arles. Trošku hovězího, trošku vepřového a trošku oslího. Říká se, že právě oslí maso tomu dodává tu správnou chuť.“

Kamile zamrzl úsměv na rtech. Oběd sám byl pro ni již tak úplné utrpení, bez minerálky Badoit – vlastně žádná voda k pití vyjma podezřelé tekutiny původem zcela zřejmě přímo z kohoutku – a žádný salát, a navíc jedna z koček si sedla přímo na stůl, hned vedle džbánu s vínem. A teď ten osel. Ano, byla ochotna podstoupit riziko – čistě ze zdvořilosti a za účelem prospět svému časopisu –, tím že způsobí trauma svému zažívacímu systému a zcela určitě se udusí jediným kolečkem salámu. Ale osel? To už tedy zachází poněkud daleko.

Andre se na ni podíval a zaregistroval její strnulý výraz a děs ve skelném zraku. Uvědomil si, že Kamila poprvé v dějinách lidstva ztratila řeč. Poprvé, co ji znal, projevila tvář téměř lidskou. Naklonil se ke staré paní.

„Omlouvám se,“ řekl, „ale úplně jsem vám zapomněl říct, že kolegyně je vegetariánka.“ A nemohl si pomoci, aby nedodal: „A má velice citlivé tlusté střevo.“

„Ah bon?“

„Mám o ni obavy. Má od doktora zakázáno jíst jakékoliv červené maso. Zejména oslí, které prý je pro citlivé tkáně obzvláště dráždivé.“

Stará paní vážně pokynula hlavou. Oba pohlédli na Kamilu, která nasadila výraz hlubokého zármutku. „Hloupé tlusté střevo,“ vyrazila ze sebe. „Ani nevíte, jak mi to vadí.“

Studené nudle a solenou tresku též s lítostí odmítla – prohlásila, že je naprosto spokojena s olivami a ředkvičkami –, a tak bylo záhy po obědě. Odsunuli židle, že se dají znovu do práce, a pouze kočka tam zůstala v naději, že zapomenou na stole salám. Vlastně jim toho na práci moc nezůstalo. Andre si uspořádal ikony, tak jak potřeboval, a zabíral je proti různým pozadím – omšelé omítce, kamenné zdi, dřevěné okenici – a ze staré paní dokonce vykouzlil něco jako úsměv, když ji, sedící na nízké kamenné zídce vedle jedné z koček, zabral na portrét. Kamila si dělala poznámky a mumlala do diktafonu. Ve tři odpoledne byli hotovi.

Jak se auto vzdalovalo od domu a šplhalo do kopečka, Kamila si zapálila a se zadostiučiněním a hlubokým výdechem vyfoukla obláček kouře ven z okénka. „Panebože,“ vydala ze sebe, „osel. Jak to můžeš pozřít?“

„Náhodou je to velice chutné.“ Andre zpomalil, protože mu přes cestu přeběhl umazaný hnědý čokl, který, když se ocitl mimo nebezpečí, na ně zavrčel a skočil do zarostlého příkopu. „Budeš muset zkusit dršťky. To je opravdová výzva.“

Kamila se otřásla. Občas jí přišlo, že Francouzi, tedy venkovští Francouzi, ne ti její milovaní a civilizovaní kamarádi z Paříže, jsou poněkud přízemní, co se jídla týče. A navíc, jaká hrůza, si o těch úděsnostech povídají stejně tak rádi, jako je rádi pojídají: lalůčky a býčí lásku, králičí hlavičky a ovčí běhy, nepopsatelná sousta v aspiku a nekonečné variace na nechutnosti z vnitřností. Opět se musela otřást.

„Takže, zlatíčko,“ vrátila se do reality,“ kdy se vracíš do New Yorku?“

Došla řada na Andreho, aby se otřásl. Vůbec se mu nechtělo vycestovat ven z toho časného jarního světa zpátky do syrového klimatu pozdní zimy na Manhattanu. „Během víkendu, tak asi. Myslel jsem, že bych zajel zítra do Nice udělat pár fotek u Alziariho a u Auera.“

„Nic mi to neříká. Je to někdo, koho bych měla znát?“

„Obchody.“ Andre vjel do St. Paul a zahnul k hotelu. „Nádherné obchody. Jeden prodává olivy a u druhého dostaneš ty nejlepší marmelády.“

Tak tohle Kamilu ale vůbec nezajímalo. Marmelády ani olivy pro ni nebyly společensky důležité. Vystoupila z auta, rozhlédla se a pak majestátně pokynula směrem k mercedesu zaparkovanému na druhé straně náměstí. „A támhle je můj milovaný Jean-Louis. Řekni mu, aby sem zašel pro moje zavazadla, buď tak hodný. Já musím zkontrolovat, jestli mi nedošly nějaké zprávy.“

Splašený rituál jejího odjezdu na letiště zabral příští čtvrthodinku. Pod bedlivým okem četníka se saky paky stěhovaly do kufru mercedesu. Pokojská dostala příkaz vsoukat se pod postel, aby se podívala, jestli se tam nezatoulala jedna z Kamiliných náušnic. V poslední chvilce musel být odeslán fax do New Yorku. Recepce volala na letiště, jestli letadlo odlétá na čas. Následovalo poděkování, zdvořilůstky a spropitné. A nakonec s uspokojením a hromadným povzdechnutím všichni pozorovali Kamilu, jak přechází přes dvůr a nasedá do auta. Otevřeným okénkem vzhlédla k Andremu.

„Diapozitivy budu mít na stole v úterý, že ano, zlatíčko? Příští týden dávám dohromady nové číslo.“ A pak, aniž by čekala na odpověď, zašveholila Ciao.“

Okénko se vysoukalo nahoru a Kamila se vydala ohromit Paříž. Andre doufal, že recepce v Ritzu je připravena bránit své pozice před nastávajícím útokem, a pozoroval, jak se mercedes opatrně vydává úzkou uličkou ven z městečka.

Očekával ho přepych volného večera a celého volného zítřejšího dne. Celý den bude mít jen pro sebe. Osprchoval se a sešel dolů do baru se žlutým Michelinem 245 – svou pomačkanou a potrhanou starou mapou, kterou měl již od univerzitních studií. Rozložil si mapu na stolku vedle sklenky s kirem. Ta „dvěstěpětačtyřicítka“ byla jeho oblíbená mapa, památka na sentimentální cesty, plná vzpomínek. V oblasti, kterou mapa pokrývala, od Nîmes a Camargue na západě až po hranice Itálie na východě, strávil většinu svých dlouhých letních prázdnin. Přes chronický nedostatek financí a různé romantické zápletky to byly nádherné časy. Vzpomínal na ty doby, kdy slunce nikdy nezapadalo a víno za pět franků chutnalo jak Latour, levné hotýlky v postranních uličkách byly vždycky čisté a vítali vás tam srdečně, a kdy měl vždycky vedle sebe opálené tělo, tmavé na pozadí bílých prostěradel. Že nikdy nepršelo? Bylo tomu tak vždycky? Nejspíš ne. Popravdě řečeno, ani si všechna ta jména dívek nepamatoval.

Napil se kiru a kapky vody na nožce sklenky ukáply do moře hned pod Nice, na tečkované směrovky trajektů na Korsiku, a jak se skvrna rozlila dál, přes Cap Ferrat, připomnělo mu to další událost, tentokrát ne až tak vzdálenou. Koncem loňského léta strávil dva dny fotografováním na Cap Ferrat, ve vyumělkované vile – Kamila mu ji šeptem popsala coby „bourgeois-sur-mer, zlatíčko“ –, kterou vlastnili Denoyerové. Denoyerové „starých peněz“, velmi bohatí již od dob Bonapartových. Zakázky na uniformy pro řadu Napoleonových armád se v průběhu dalších generací rozrostly v obrovský podnik, úspěšně dodávající celou škálu textilních výrobků francouzským vládám všech barev. Bernard Denoyer, nynější hlava rodinného podniku, zdědil velmi dobře fungující podnik, který si nekladl velké požadavky na jeho osobní čas, což byla výsada, které plně využíval. Andre se s ním setkal a shledal ho velice příjemným člověkem. A slečnu Denoyerovou také shledal příjemnou.

Fotografie Marie-Laure Denoyerové se pravidelně objevovaly v řadě nejlepších francouzských časopisů. Podle toho, jaké bylo zrovna roční období, jste ji mohli spatřit na závodišti v Long-champs, jak si povídá s jedním z tatínkových žokejů, či na svazích Courchevelu, nebo v Monte Carlu na plese Červeného kříže, vždy perfektně oblečenou, příjemně se usmívající a vždy obklopenou hloučkem stále doufajících mladých mužů. Půvabná blondýnka jako proutek, sotva dvacetiletá, do zlata opálená přesně tak, jako každý, kdo nežije pod mrakem, a na dceru z bohaté rodiny překvapivě normální. Živá, kamarádská, a zdálo se, že bez závazků. Kamila ji od prvního okamžiku nesnášela.

Andre se rozhodl, že si den zařídí jinak. Místo aby jel ráno do Nice, pojede napřed na Cap Ferrat a zajde k Denoyerům na zdvořilostní návštěvu. Při trošce štěstí by Marie-Laure mohla být volná na oběd. Dopil kir a s náhlou chutí k jídlu zostřenou očekáváním věcí zítřejších přešel do restaurace.

Cap Ferrat, elegantně zalesněný palmami a borovicemi, bezchybně udržovaný a mimořádně drahý, je již po dlouhou dobu jednou z nejelegantnějších adres na Côte d’Azur. Vybíhá do Středozemního moře východně od Nice. Vily slavných a proslulých se tam skrývají za vysokými zdmi a hustými keři, a před nájezdy plebejců je ochraňují mřížové brány a především vysoké hromady peněz. V minulosti tam přebývali například belgický král Leopold II., spisovatel Somerset Maugham nebo vždy pečlivě načesaná baronka Beatrice de Rothschildová, která nikdy nevyjela do ciziny bez truhly s padesáti parukami.

Většina soudobých usedlíků dává v těchto demokratičtějších, avšak nebezpečnějších dobách přednost tomu mít utajená telefonní čísla a žít si v anonymitě a klidu. Cap Ferrat je jedním z mála zbývajících míst na středozemním pobřeží, kde se dokázali vyhnout návalu strkajících se turistů. A vskutku, to první, čeho si každý, kdo sem přijede z Nice, všimne, je ticho. Dokonce nabudete dojmu, že i sekačky na trávu mají namontované tlumiče – skulinkami mezi keři sice uvidíte, jak se uctivě pohybují po trávnících, ale stěží je uslyšíte. Aut je tu vidět pomálu, a i ta se pohybují pomaleji než jinde, téměř důstojně a viditelně bez onoho soutěživého spěchu typického pro francouzské řidiče. Převládá tu pocit klidu. Uvědomíte si, že lidé, kteří tady žijí, nikdy nemají naspěch.

Andre se vydal po bulváru Generála de Gaulla, kolem majáku, a zahnul po úzké soukromé cestě do slepé uličky, která vedla až na samotnou špici výběžku. Na konci cesty začínalo panství Denoyerů ohraničené třímetrovou zdí s dvojitou těžkou železnou bránou, nad níž se skvěl erb Denoyerů. Za bránou se terén prudce svažoval a příjezdová cesta, asi tak sto metrů dlouhá a po obou stranách osázená palmami, protínala zatravněné terasy a končila kruhovým objezdem, uprostřed něhož se tyčila ozdobná fontána. Za ní byl vidět trošku přehnaně nazdobený vchod do domu. Dům stál ve svahu, takže za ním, jakoby nad střechou, byl vidět proužek stříbromodrého moře. Andre si pamatoval, jak mu ukázali tunel, který vedl ze zahrady do loděnice a na soukromou pláž. Denoyer si mu tehdy stěžoval, kolik ho stojí údržba pláže, z níž moře odnáší písek, který je třeba pro potěchu jeho hostů každé jaro navézt.

Andre vystoupil z auta, zatlačil na bránu a zjistil, že je zamčená. Nahlížel železnými mřížemi dolů k domu. Na oknech, která bylo vidět, byly zavřené okenice. Chtě nechtě musel připustit, že Denoyerovi očividně nejsou doma. Bylo časně zjara, takže zřejmě byli buď v Alpách nebo někde jinde na pláži, aby si Marie-Laure přiživila své opálení.

S pocitem sebelítosti se již obracel ke svému autu, když spatřil, že se dveře od domu otvírají. Objevila se mužská postava, která cosi nesla. Vypadalo to jako čtverec, pestře pomalovaný čtverec, a ten muž to nesl velice opatrně, trošku od těla, a otočil hlavu směrem k domu.

Andreho se zmocnila zvědavost. Mhouřil oči proti sluneční záři, aby mohl rozpoznat podrobnosti. Vtom si vzpomněl, že má na sedadle v autě fotoaparát s teleobjektivem, který si tam nachystal pro strýčka příhodu, kdyby po cestě něco zahlédl. Dlouholetý zvyk. Vzal fotoaparát z auta a ostřil na tu postavu u dveří, až ji měl jasnou. A vtom ji poznal.

Byl to „starý“ Claude (říkalo se mu tak, aby se odlišil od „mladého“ Clauda, což byl zahradník). „Starý“ Claude byl Denoyerův homme à tout faire – údržbář, domovník, poslíček, řidič pro hosty, dohlížitel nad ostatními sloužícími, strážce motorového člunu, prostě nepostradatelná součást domácnosti. Když dělali u Denoyerů reportáž pro časopis, „starý“ Claude jim opravdu pomohl přenášet světla, přestavovat nábytek a vůbec, a Andre mu žertem nabídl, že ho zaměstná jako svého asistenta. Co ale, k čertu, dělá s tím obrazem?

Andre ten obraz poznal. Byl to Cézanne. Rodinný obraz od Cézanna, velice krásná studie, kterou kdysi vlastnil Renoir. Andre si přesně pamatoval, kde visel – nad ozdobným krbem v hlavním salonu. Kamila si tehdy vyžádala sérii detailních fotografií – zachytit ty svůdné tahy štětce, řekla –, i když nakonec v reportáži ty fotografie detailů nepoužili.

Fotografův instinkt, jakož i rychlá úvaha, mu přikázaly pořídit sérii snímků Clauda u vchodu, než se zpoza rohu objevila dodávka, která zastavila přímo před Claudem. Byl to prachobyčejný ušmudlaný modrý renault, kterých se v kterémkoliv francouzském městečku najdou tisíce. Menší nápis na boku hlásal, že auto patří instalatérské firmě Zucarelli Plomberie Chauffage. Andre, jak je pozoroval teleobjektivem, viděl, jak řidič vystoupil, otevřel zadní dveře dodávky, vyndal z ní velkou papírovou krabici a roli bublinkové fólie. Claude se k němu přidal.

Oba muži obraz opatrně zabalili a vložili do krabice. Krabici pak přestěhovali do dodávky. Dveře dodávky zavřeli a odešli dovnitř do domu. A to všechno Andre vyfotografoval.

Fotoaparát si pověsil přes rameno a zamyslel se. Co má tohle všechno znamenat? O krádež zřejmě nešlo, za bílého dne a za přítomnosti Clauda, nekonečně spolehlivého Clauda s dvaceti lety věrné služby za sebou. Posílali obraz k restaurátorovi? Do rámařství? Jestli ano, proč v instalatérově dodávce? Podivné. Velice podivné.

Co je mu ovšem do toho, musel si Andre přiznat. Vrátil se k autu a pomalu se vydal klidným, ctihodným a ospalým Cap Ferratem směrem k pobřežní silnici do Nice.

Přes určité počáteční zklamání, zcela neopodstatněné – Marie-Laure by si ho pravděpodobně buď nepamatovala nebo by se z ní tak jako tak vyklubal zkažený výlupek – byl Andre se svým volným dnem spokojen. Oproti Cannes, které po filmovém festivalu a odjezdu turistů pravidelně napůl usne, zůstává Nice po celý rok vzhůru. Restaurace nezavírají, trhy se konají, na ulicích je rušno, po promenádě des Anglais se prohánějí kondiční běžci, kteří milují běhat kolem břehu, doprava hučí a rámusí a město dýchá, potí se a žije.

Andre prošel uličkami Starého města a zastavil se na náměstí St. François, kde se obdivoval nedávným obyvatelům Středozemního moře, nyní vystaveným na kamenných stolech rybího trhu. Usadil se před výčepem na promenádě Saleya, dal si pivo a vyfotografoval si teleobjektivem trhovce a jejich zákaznice, důležité paničky ze sousedství, místopřísežné znalkyně hlávkových salátů, fazolí a sezonních slev. K obědu si dal moules, salát a sýr, tři roličky filmu ho stály záběry barev u Auera a Alizariho, koupil levandulovou esenci pro Noela a pravý pyrenejský baret, zaručeně impermeable-à-l’eau pro Lucy – musel se usmívat, když si ji představil, jak to má na hlavě.

Po cestě zpět do St. Paul začalo pršet. Vytrvale mrholilo, což vydrželo celou noc až do samého rána. Tahle změna počasí mu však přišla vhod. Nikdy se mu nechtělo z jihu Francie odjíždět, a už vůbec ne, když svítilo slunce a bylo teplo. Když se zatáhlo a obloha zešedla deštěm, bylo to o něco snadnější.

Palmy kolem silnice po cestě k letišti, mokré a mrzuté, vystřídala ocel, sklo a beton letištní haly. Andre vrátil auto do Avisu a postavil se do fronty u přepážky spolu s byznysmeny (byli to snad ti samí pocestní, kteří s ním přiletěli z New Yorku?) a hrstkou turistů s nosy zarudlými a tvářemi zrůžovělými od slunka.

„Ahoj! Jak se máte?“

Andre se obrátil za hlasem a spatřil svou sousedku – tu přecitlivělou na sedačku u okénka –, která s ním letěla po cestě sem, jak se na něj usmívá. Usmál se také a pokynul jí. Nestačilo to.

„Tak co, jak jste se měl? Vsadila bych se, že jste našel nějakou dobrou restauraci. Já jsem našla jednu opravdu fajn blízko Cannes, možná, že to tam znáte, něco jako Rouge? Moment, mám od nich vizitku. Z tašky vylovila naditý Filofax. Fronta postoupila a Andre se modlil, aby letadlo bylo plné a on dostal místo co nejdál od své nové známé.

Čtyři

V pozdním odpoledni byl na letišti JFK vzduch jako břitva, rudé slunce zapadalo a hromady ušmudlaného sněhu se daly jen těžko srovnávat s rozkvetlými záhony v Nice. Andre odloupl ztvrdlý žvanec jedovatě zelené žvýkačky ze sedadla taxíku a pokusil se domluvit se s řidičem. Letadlo, zaplať pámbů, nebylo přecpané, let byl příjemný a jediné, co ho rušilo, byl film s jedním z hollywoodských, steroidy vyhnaných hrdinů, kterému se postupně podařilo vyhladit ostatní herce. Andremu proto přišlo snadné zavřít oči a přemýšlet.

Scénka před Denoyerovou vilou se mu nyní vrátila na mysl, stejně jako několikrát během letu. Vadilo mu, jakým způsobem nakládali obraz, jehož hodnoty si byl dobře vědom, do ušmudlané dodávky místního řemeslníka. Nedalo se na to zapomenout. A ještě něco, co mu nepřišlo nijak důležité, když stál u brány a mačkal zvonek: domácí telefon, zasazený do kamenného sloupu po straně brány, byl mrtvý. To by mu nepřipadalo nijak zvláštní, kdyby byl dům opuštěný a doma nebyl nikdo, kdo by odpověděl. Ale Claude tam přece byl. Vypadalo to, že ten telefon někdo vypnul schválně.

Náhle pocítil potřebu vidět svoje fotografie, záznam daleko spolehlivější, než je prostá paměť. Rozhodl se, že pojede přímo do laboratoře a nechá si filmy vyvolat. Naklonil se dopředu, aby ho bylo přes trylky indické hudby slyšet, a nadiktoval do turbanu taxikáře novou adresu.

Když se konečně dostal ke dveřím svého bytu, bylo téměř sedm večer. Odložil si zavazadla a šel přímo k prohlížečce, kterou měl na pracovním stole. Rozzářila se jako arch bílého papíru, a když rozmístil diapozitivy v řadách přes celou plochu, vznikla z nich pestrobarevná mozaika. Všechno, co viděl u brány, se na něj opět dívalo z malinkých obrázků: Claude, Cézanne, Zuccarelliho dodávka a zřejmě Zucarelli osobně. Andre diapozitivy srovnal chronologicky, tak jak na sebe události na nich zachycené navazovaly. Detaily byly naprosto jasné, zaostření bez chyby, i pod lupou, a coby důkaz to nemohlo být věrohodnější.

Ale důkaz čeho? Nevinné záležitosti? Andre se na židli opřel dozadu a zavrtěl hlavou. Něco mu na tom nesedělo.

Zahleděl se na vývěsku na stěně nad stolem. Byla tam směsice polaroidů, účtů, výstřižků z novin, telefonních čísel a adres na útržcích papíru, jídelní lístek z L’Ami Louis, cestovní účty, pozvánky, na které nešel, neotevřené obálky od berňáku, a jako paprsek slunce, prodírající se chmurou mraků, Lucyina fotografie, kterou udělal v její kanceláři. Zabral ji během telefonního hovoru s Kamilou, když musela držet sluchátko pěkně od ucha, aby neohluchla, a dívala se přímo do fotoaparátu se širokým vítězným úsměvem, který jí tvář přímo rozzářil. Bylo to ten den, kdy pro Andreho úspěšně vyjednala vyšší poplatky od DQ, přídavek, který Kamila konečně uznala, i když neochotně a nepříjemně.

Lulu. Musí jí ukázat ty záběry a zeptat se jí na její mínění. Probrat to s ní. Zvedl telefon.

„Lulu? Andre. Zrovna jsem přijel. Mám tu něco, co ti musím ukázat.“

„Máš problémy? Jsi v pořádku?“

„Jo, v pořádku. Můžeme se sejít na večeři?“

„Dnes je sobota, Andre, jestli to nevíš. V sobotu si pracující dívky dávají rande a jdou se bavit.“

„Tak na skleničku. Aspoň na rychlou skleničku. Mohlo by to být důležité.“

Kratší pomlka. „Mohli bychom se setkat tam, kam jdu na večeři?“

Andre tam byl během dvaceti minut. Usadil se u poloprázdného baru a rozhlédl se. Když šel posledně kolem, bylo tomu jen pár měsíců, bylo tu omšelé železářství, jehož specialitou bylo vystavovat ve výkladní skříni uprášené drobné přístroje a mrtvé mouchy. Teď to přestavěli na jednu z restaurací, kterých se v SoHo vyrojilo plno a které předstíraly poslední výkřik módy – holá výzdoba, žádné koberce a osvětlení natolik silné, abyste mohli lehce a na dálku rozpoznat kohokoliv, kdo si dělá nároky na slávu. Slečna vrchní – patrně toužila stát se herečkou, podle toho, jak byla zmalovaná – se o hosty zajímala jen povrchně a přemisťovala se po místnosti houpavým krokem typickým pro lidi jejího druhu. Z jídelního lístku rašila módní zelenina a vinný lístek byl patřičně zředěný nejméně tuctem minerálek. Majitelé restaurace zřejmě mysleli na všechno, a nebyl důvod, proč by neměli mít úspěch, určitě alespoň tři měsíce.

Bylo ještě trošku brzo na očekávanou invazi modelek a jejich doprovodu, a ti, co si na jídlo zašli hned z večera, již pomalu končili a vypadali trochu vystrašeně jak z cen, tak z personálu. Tuneláři, jak jim říkala Kamila, jezdili za zábavou do středu města tunelem pod řekou z New Jersey a jiných předměstí. Vědělo se o nich, že vcelku nepijí a že dávají miniaturní spropitné, takže se k nim obsluha chovala chladně a se špatně skrývaným opovržením. Po cestě domů na předměstí si s jakýmsi zvráceným uspokojením povídali, jak ten život v tom New Yorku musí být tvrdý.

Andre pozoroval vchod do restaurace v zrcadle za barem, a pokaždé, když se dveře otevřely, vzhlédl a díval se po Lucyiných černých kudrlinách. Když konečně přišla, překvapila ho. Musel se na ni podívat dvakrát, tak málo se podobala té Lucy z kanceláře, na kterou čekal. Zářivě lesklé vlasy měla přísně stažené dozadu a účes tak odhalil dlouhou, hladkou a štíhlou šíji. Oči a líce měla lehce zvýrazněné líčidlem, v uších se jí skvěly náušnice, malinká zlatá pecička v každém lalůčku, a na sobě měla krátké, tmavé hedvábné šaty, módně střižené v úsporném stylu, který nařizuje, že to, co máte na sobě, musí vypadat jako drahé spodní prádlo.

Andre vstal a políbil ji na obě tváře. Ucítil voňavku a uvědomil si, že pod jeho rukama na jejích ramenech je jen neoděná pokožka. Radost z toho, že ji vidí, mu kazil pocit žárlivosti.

„Kdybych věděl, že přijdeš nastrojená, vzal bych si vázanku.“ Ruce nechal sklouznout mimo. „Co si dáš?“

Lucy si objednala rum s vodou, bez ledu, z čehož dostal barman lehký šok, a pomalu usrkávala a poslouchala Andreho vyprávění, čeho se stal svědkem na Cap Ferrat. Ukázal jí diapozitivy a pozoroval, jak jí jejich barvy v protisvětle hrají po tváři, a dumal, s kým asi přišla povečeřet. Restaurace se začala naplňovat a na bar útočily bojůvky namóděných mladých mužů, kteří pokradmo pozorovali své potenciální soupeře, porovnávali si s nimi svoje strniska a frizúry a čekali, až jim barman natočí. Andre se sice cítil málo nastrojený, avšak příliš oholený.

„Tak co?“ vyrazil ze sebe. „Co si o tom myslíš? Ten obraz přece musí mít obrovskou cenu.“

Lucy vystavěla prsty, ukončenými dlouhými rudými nehty, z diapozitivů sloupeček na baru. Bylo to vůbec poprvé, kdy ji Andre viděl s namalovanými nehty. „Nevím,“ řekla. „Kdyby to kradli, tak proč ne v noci? Proč by s tím otáleli u hlavního vchodu?“ Upila ze svého rumu a usmála se, když viděla, jak se Andre mračí. „Podívej, jestli ti to tak vadí, zavolej Denoyerovi. Víš, kde by zrovna mohl být?“

„To se dá zjistit. Ale ať už je to, jak chce, něco mi na tom nesedí. Ale máš pravdu, zavolám mu.“ Dal si diapozitivy do kapsy a s oduševnělým výrazem ve tváři, jak doufal, se zadíval na Lucy. „Sobota večer a já sám jako kůl v plotě,“ řekl, „a hrdinka mých snů zaslíbená někomu jinému.“ Hluboce a teskně si povzdechl. „A na mě vyjde jen pizza, blbej program v televizi a špinavé nádobí. Taky se třeba zblázním a začnu si mejt hlavu. Vlastně bych si měl pořídit kočku.“

Lucy se ušklíbla. „Lámeš mi srdce.“

„A kdo je ten šťastný mladík?“

Zadívala se do sklenice s rumem. „Prostě mladík.“

„To jste se potkali v posilovně? A, tak je to. Láska mezi závažími. Jejich zraky se náhle setkaly mezi ribstoly. Jediný pohled na jeho prsní svalstvo a byla ztracena.“ Povzdechl si ještě jednou. „Proč se nikdy něco takového nepřihodí mně?“

„Protože tu nejsi.“ Podívala se mu do očí a odmlčela se. „Chápeš?“

Andre přikývl. „Chápu. A kromě toho se opozdil, takže má smůlu. A my si můžeme zajít zrovna tady za roh a dát si k jídlu něco pořádně uvařeného, něco jako…“ Závan vodičky po holení ho přiměl, aby se otočil. Do prostoru mezi ním a Lucy se náhle vtěsnal mladý muž v tmavém obleku a brutálně proužkované košili. Andre si byl jist, že pod sakem se skrývají rudé kšandy. Bábovka.

Lucy je představila, muži si bez jakýchkoliv známek potěšení potřásli rukama a Andre se sesunul z barové židličky. „Lulu, zavolám zítra, až se mi podaří promluvit s Denoyerem.“ Vynasnažil se o příjemný úsměv. „Nechte si chutnat.“

Cestou domů po kluzkém chodníku pokrytém tenkou vrstvou ledu Andre přemýšlel o neustále přemílaných statistikách, že na Manhattanu jsou tři nezadané osoby pohlaví ženského na každého nezadaného mužského, i když, právě v tuto chvíli mu ty statistiky byly k ničemu. A v budoucnu zrovna tak, když podstatnou část života tráví kdesi na cestách. Lucy měla pravdu. Zastavil se v lahůdkářství, koupil si obloženou housku a snažil se zažehnat myšlenky na to, jak Lucy večeří s proužkovanou košilí.

O něco později, za nebeských zvuků Mendelssonova houslového koncertu v podání Isaaka Sterna, prohledával zásuvku, do níž házel všechny vizitky, které kdy dostal. Ta Denoyerova, v okázalém stylu a okázalé velikosti, by měla být větší než ty ostatní. Á, tady je. Otočil se k pracovnímu stolu a prohlížel si klasické ryté písmo na vizitce, černé na bílém.

Skvěly se tam dvě adresy, určené sezonou: Eté, Villa La Pinède, 06230 Saint-Jean-Cap-Ferrat. Hiver, Cooper Cay, New Providence, Bahamas. Ani Paříž ani Courchevel si nezasloužily zmínku, takže pokud není Denoyer na lyžích, bude na Bahamách.

Andre zívl, vnitřní hodiny mu stále tikaly podle francouzského času, jako kdyby byly čtyři ráno. Zavolá tam zítra. Denoyerův hlas, trošku zastřený v důsledku té dálky, zněl uvolněně a příjemně. Samozřejmě, že si Andreho pamatuje. A také si pamatuje jeho velkolepé fotografie. Mnoho známých mu k článku gratulovalo. Doufá, že má Andre v úmyslu zhotovit několik snímků na Bahamách. V tomto ročním období je na Bahamách přece tak nádherně, zejména když je počasí na Manhattanu tak nepříjemné. Denoyer se odmlčel, zanechal dalších otázek a vyčkával, co Andre na to.

„Ve skutečnosti volám kvůli Francii,“ řekl Andre. „Minulý týden jsem byl na Cap Ferrat a jel jsem kolem vašeho domu.“

„No, to je ale škoda, že jsme nebyli doma,“ řekl na to Denoyer. „Na zimu zavíráme – však jste viděl. Vracíme se obvykle až během dubna.“

„Dobře. Ale bylo mi divné, že jsem tam zahlédl vašeho domovníka.“

„Clauda? V to doufám.“ Denoyer se zasmál. „Ten by ani nikde jinde být neměl, když nejsme doma.“

„Vlastně, spíš bylo podivné to, co dělal.“

„Ano?“

„A řekl jsem si, že bych vám o tom měl říct. On totiž ještě s jedním mužským nakládal jeden z vašich obrazů, Cézanna, do dodávky. Do dodávky místního instalatéra. Pozoroval jsem je od brány.“

Pět minut bylo na druhé straně naprosté ticho. Pak se ozval Denoyerův hlas, který zněl spíše pobaveně než překvapeně. „Ale, ale, příteli! Dodávka instalatéra? Stál jste přece u brány, ne? Tak to je tedy od domu dosti daleko. Myslel bych si, že vás zrak trošku oklamal, ne?“ Pobaveně se zasmál. „Nebylo to náhodou po výborném obědě?“

„Bylo to ráno.“ Andre se zhluboka nadechl. „A vyfotografoval jsem si to. Je to úplně jasné. Jasné.“

Další pauza. „Ah bon? Tak to se Claude nejspíše zaobíral jarním úklidem. Já tam zavolám.“ A pak se lehce pobaveným, ale nezaujatým tónem zeptal: „Nicméně by to mohlo být docela zábavné podívat se na ty fotografie. Mohl byste mi je poslat?“

Lehce pobavený a nezaujatý tón to sice být mohl, ale ne zcela přesvědčivý. Byl tam podtón lehkého podezření, něco víc než běžná zvědavost, a Andre si uvědomil, že si instinktivně přeje vidět Denoyerovu tvář, až ty fotografie spatří. „To nebude zapotřebí,“ řekl. „Já vám je dovezu.“ Náhle mu nebylo zatěžko zalhat. „Mám po neděli udělat pár obrázků jednoho domu v Miami. A tam odtud je do Nassau jen skok.“

Denoyer sice na oko protestoval, ale pak se dohodli. Andre strávil zbytek rána objednáváním letů a snažil se dovolat Lucy. Doma nebyla. Asi se proužkované košili podařilo přesvědčit ji, aby s ní strávila nedělní dopoledne v drsně arktických podmínkách Central Parku. Nebo se možná domů ani nedostala. Úděsná myšlenka. A mrhání krásou. Bude muset to cestování přece jenom omezit. Vysypal zmačkaný obsah zavazadla do koše na špinavé prádlo a za zvuků Wagnera začal balit na cestu na Bahamy.

Pět

Na Manhattanu tálo. Přes noc se nad městem rozprostřela teplá fronta, která proměnila hromady sněhu v šedou břečku, a odhalila hromady neodvezených pytlů s odpadky. Bledé slunce potěšilo osrdí organizátorů stávky, protože, jakmile se odpadky začnou hlásit o slovo útokem na čichové buňky milionů kolemjdoucích, a tudíž za podstatné podpory smradu, budou odborářští předáci moci pokračovat ve vyjednávání.

Andre se brodil hlavními toky a jejich přítoky na West Broadwayi, a než vešel do kanceláře, pořádně si očistil boty od přebytků břečky. Lucy měla u ucha telefon, do kterého někomu stroze odpovídala a přitom se mračila. Když spatřila Andreho, obrátila oči v sloup. Andre zahrabal v tašce, vyndal složku s diapozitivy ikon a usadil se na úřední sedačce.

„Ne.“ Zamračila se ještě hlouběji. „Ne, nemohu. Celý týden mám práce nad hlavu. Nevím, kdy. Poslyš, musím končit, mám tu někoho v kanceláři. Ano, tvoje číslo mám. Dobře. A ty taky.“ Položila telefon, vstala a zhluboka vydechla, potřásajíc při tom hlavou.

Andre se na ni zazubil. „Doufám, že nevyrušuji,“ řekl a přitom si byl jist, že vyrušoval. „Nebyl to náhodou náš známý v proužkované košili, nebo ano?“

Lucy se vynasnažila poslat jeho směrem výhružnou grimasu. „Měla jsem s tebou jít za ten roh, když jsem měla tu možnost. To byl ale večírek. A přitom jsem ho hodnotila jako určitou možnost.“ Prohrábla si rukou vlasy. „Už jsi byl někdy v baru pro kuřáky doutníků?“

Andre zakroutil hlavou.

„Vyhni se tomu.“

„Plno kouře?“

„Plno proužkovaných košil.“

„S červenými kšandami?“

Lucy přikývla. „Červenými, proužkovanými, květinkovanými, s monogramy, s bejky a s medvídky, a s recepty na koktejly. Jeden chlápek měl dokonce na kšandách vyšitou úrokovou sazbu. Oni si totiž sundávají saka, když se nachmelí.“ Opět potřásla hlavou a při té vzpomínce pokrčila ramena. „Jak vlastně víš o těch kšandách?“

„Bez nich by se Wall Street zhroutila. Většině z nich by totiž spadly kalhoty. Ten tvůj byl z Wall Street, nebo ne?“

„Neřeknu. Rozhodně není prohnaný fotograf.“ Přešla k němu a vzala si ze stolku složku s obrázky. „To jsou ty záběry z Francie?“

„Chtěl jsem tě poprosit, jestli bys je neposlala Kamile. Já spěchám na letiště.“

„To je ale překvápko.“ Lucy se dívala přes světlo na diapozitivy a Andre viděl, jak se jí napětí v tváři uvolňuje. „Tak tyhle jsou moc pěkné. A milá stará dáma. Vypadá jako babička Walcottová, ale bez opálení. Tohle je její dům?“

„Je to starý mlýn. Francie by se ti líbila, Lulu.“

„Vypadá to moc hezky.“ Lucy uložila diapozitivy zpět do složky a nasadila zpět svoji úřední manýru, věcnou a obchodní. „Tak kam to jedeme dneska?“

Andre jí popsal telefonní hovor s Bahamami. Jak jí to vše opakoval, připadlo mu, že tomu možná, pokud šlo o Denoyerovy odpovědi, přičítá příliš mnoho pochybného, ale jeho váhání a přestávky a tón hlasu mu nedaly pokoj. Nedá se říci, že by Denoyer řekl něco podezřelého, ale nezdálo se, že by ho vyděsilo nebo zarazilo to, co mu Andre řekl. A navíc o to projevil jen letmý zájem, než mu Andre řekl o fotografiích. A tak, přes veškeré pochybnosti, Andre cítil, že by na tom mohlo něco být. Byl si jist, že v tom něco je. Téměř jist. Nebo se snažil přesvědčit nejen sama sebe, ale i Lucy. Podvědomě se spiklenecky nachýlil vpřed a nasadil velevážný výraz.

Lucy si sedla stranou k opěradlu sedačky, bradu si opřela na dlaň a tu a tam se usmála, když to Andre přehrál. Jak se dostával hlouběji do historky, jeho díl francouzské krve ho nutil k přehnaným gestům, kterými dělil věty. Bodal prstem do vzduchu, hnětl ho v prstech a podtrhával ty výrazy, které to podle něj měly zapotřebí. Ke konci se z toho vyvinulo plnohodnotné představení v galském duchu – ramena a obočí se mu unisono zdvihala, lokty měl u boků, dlaně prostřené, spodní ret vystřeloval ven – každá část těla, kromě šlapek, si zahrála, aby podtrhla nepopiratelnou logiku jeho závěrů. Jeho starý profesor na Sorbonně by z něho měl opravdu radost.

„Ale já jsem jen chtěla vědět, kam se to chystáš,“ řekla mu na to Lucy.

Cestující, kteří se odebírají v zimě na Bahamy, mají tendenci odhadovat předem, jak tam bude. Většina pasažérů u přepážky proto již byla opeřena na léto – slaměné klobouky a brýle proti slunci, pestré oblečení na pláž, dokonce i párek chrabrých a trošku předčasných šortek – a vzduchem létaly komentáře na téma potápění, noční kluby v Nassau a nepřeberné množství lákavých koktejlů se svůdnými jmény, které míchali v barech na pláži. Byl to shluk lidí ve sváteční náladě, nachystaný na požitkářství a nestřídmost. Většina z nich, řekl si Andre, bude během čtyřiadvaceti hodin trpět z důvodů Bacardi a spálenin.

Jeho osobní vztah ke karibským ostrovům nebyl zcela šťastný. Před několika lety, během první zimy strávené v New Yorku, ho neustále pronásledovaly představy bílých písečných pláží a krátkých letů. Nakonec to vzdal a půjčil si peníze na to, co inzerovali jako speciální nabídku – týdenní pobyt na jednom z Panenských ostrovů. Po čtyřech dnech pobytu chtěl jet domů. Ceny tam byly nehorázné, jídlo přesmažené, těžké a málo chutné, a těch několik místních, kteří tam vydrželi, se oddávalo ginu a klepům. Veškeré další návštěvy karibské oblasti, vesměs pracovní, ho v jeho názorech jen podpořily. Andre a malé ostrovy si prostě neladily. Způsobovaly mu klaustrofobii a zažívací potíže.

A tak měl místo příjemného očekávání věcí příštích spíš pocit povinnosti, když si za zvuků jemné hudby linoucí se z rozhlasu letecké linky Air Calypso připínal bezpečnostní pás a poslouchal, jak je kapitán vítá na palubě. Jak to, že všichni piloti mají stejný hluboký, sebevědomý a nesmírně uklidňující hlas? Byla to podmínka přijetí do zaměstnání, tedy kromě znalostí navigace a správného krevního tlaku? Obsahují jejich kurzy pro pokročilé návod jak frázovat věty a vyslovovat obtížné výrazy? Letadlo dosáhlo předepsanou výšku pod bleděmodrým nebem a Andre si odepnul pás a protáhl si nohy. Cítil, že má po tom brouzdání v kalužích New Yorku mokro v botách. To byla jedna z věcí, kterou na Bahamách během těch dvou nebo kolika dnů rozhodně postrádat nebude.

Jas na letišti v Nassau ho pálil do očí; odpolední vedro ho obalilo jako mokrý ručník a zimní oblečení se mu nalepilo na tělo, vlhké a těžké. Bez úspěchu hledal mezi obstarožními chevrolety taxík s klimatizací a cestu do Cooper Cay strávil jako pes s hlavou ven z okna, aby ho ovíval větřík.

Denoyer mu objednal pokoj v klubu, ale předtím, než kterémukoliv návštěvníkovi dovolili proniknout do tohoto luxusního a pečlivě chráněného ghetta, bylo nutno splnit několik málo drobných formalit. Řidič taxíku musel zastavit u zelenobíle proužkované bariéry a zatroubit. Hřmotný a pomalu se posunující muž v uniformě, naleštěných botách a brigadýrce se vynořil z budky a přiloudal se k autu. S řidičem si chvilku povídali jako staří známí – staří natolik, aby již věděli, že ani jeden ani druhý nemají naspěch a za takového krásného dne ani nemají nikam zvlášť namířeno. Konečně se jim podařilo probrat soukromé problémy a muž v uniformě si všiml Andreho, který v tom vedru pomalu začal uvadat, a zeptal se ho, za kým sem přijel. Co nejpomaleji se vrátil do budky, zvedl telefon a zkontroloval Andreho na ústředí. Zřejmě bylo vše v pořádku. Pokývl na řidiče a zvedl bariéru. Taxík zatroubil a projel, a Andre se ocitl uprostřed Šangri-La rezervovaného jen pro ty, kteří měli za sebou jednak nejméně deset milionů dolarů a jednak schopného právníka na Bay Street.

Cesta začala jako široká přímá alej patnáctimetrových kokosových palem, ale pak se zatočila kolem vjezdů k velkým bílým nebo růžovým domům. Diskrétní, jasně natřené tabulky hnízdily mezi bugenvíliemi a s předstíranou skromností ohlašovaly návštěvníkům každou z těch monumentalit coby chaloupku: Růžová, Korálová, Hroznová, Palmová (pochopitelně), Přesličková – všechny se zahrádkami s neúprosně zastřiženým trávníkem a všechny s okenicemi zavřenými na ochranu před sluncem. Andre se přistihl, jak porovnává tenhle Denoyerův úkryt s tím druhým na Cap Ferrat. Přes všechny ty rozdíly, ať už se týkaly rostlin, klimatu, vzduchu či architektury, měla obě místa jedno společné: atmosféru poklidného, ospalého bohatství a pocity, že opravdový zbytek světa je daleko odtud. Běžní smrtelníci, běžte pryč.

Cesta se ještě jednou zatočila kolem smaragdových trávníků nepostradatelného golfového hřiště, po kterém ale nikdo nechodil. Postup od jamky k jamce, od úderu k úderu, zajišťovaly elektrické vozíčky pomalované zelenou a bílou barvou Copper Cay. Pasažéři vozíčků vystoupili, bouchli do míčku a nastoupili. Tělesnou námahu omezovali jen na nezbytné minimum. Taxík přistál u širokého schodiště pod vchodem do klubovny a řidič v naději na spropitné projevil náhlou čilost. Vyskočil z auta a vyrval Andremu z ruky zavazadlo. Nepočítal ovšem, že mu to zavazadlo opět vyrve z ruky jeden z portýrů, obr s bělostným chrupem a zelenobílou vestou. Andre rozpočítal do čekajících dlaní zavlhlé bankovky a odebral se do chladného foyeru se stropem vysokým až do nebe.

Uvedli ho do pokoje s výhledem na bazén a zbavili ho břemene několika dalších navlhlých bankovek. Ani se nezdržoval vybalováním, strhal ze sebe oděv a stál nejméně pět minut pod studenou sprchou. Poté se celý mokrý a neoblečený vydal po dlaždicích na podlaze směrem k oknu, aby se konečně podíval z okna. Dlouhý tyrkysový obdélník bazénu zel prázdnotou, ale po jedné ze stran, tak aby na ně svítilo pozdní odpolední slunce, bylo vidět řádku jeho spoluhostů, pečlivě namazaných opalovacím olejem a zcela bez pohnutí ležících na svých chaises longues. Postarší pánové vzezření připomínajícího dobře vyčiněné kůže, obtloustlí a blahobytní; o dosti mladší a štíhlejší dámy oděné do bazénových šperků a nic moc jiného; bez dětí, beze zvuku, bez známek života. Odvrátil se od okna.

O mísu s ibiškem na nočním stolku byla opřena krémově zbarvená obálka. Utřel si ruce a otevřel ji. Obsahovala pozvánku na večeři u Denoyerů včetně návodu, jak je najít, a malé mapy, aby se po cestě z klubovny do jejich chaloupky uprostřed té vybraně přistřižené džungle náhodou neztratil. Osušil se tlustým ručníkem a vysypal obsah zavazadla na postel. Ten Denoyer, jestlipak je to někdo, kdo si na večeři v tropech bere bílý smoking? A nečeká, že se jeho hosté budou také převlékat? Andre si vybral ze zmuchlaného obsahu zavazadla bílou lněnou košili a khaki plátěné kalhoty, pověsil je na věšák do koupelny a pustil naplno sprchu, aby se zmačkané oblečení vyvěsilo.

Poslíček u dveří klubovny se ho snažil přesvědčit, že pěšky přece jít nemůže a že ho zaveze golfovým vozíčkem, a překvapením jen zamrkal, když ho Andre odmítl. Nikdo přece nechodí pěšky! Alespoň na Copper Cay ne. A v noci určitě ne. A ta noc, to bylo něco. Teplá jako černý samet, srpek měsíce, mrkající a mihotavé hvězdy, jemný slaný vánek od moře, pod nohou hrubá tropická tráva, hustá a pružná, v křovinách neviditelný orchestr hmyzu v plné notě. Andre si alespoň na chvilku připadal mimořádně dobře a musel připustit, že ať je tomu jak chce, přece jenom na té zimě v Karibské oblasti něco je.

Dům, který Denoyer povýšil z obyčejné chalupy tím, že jej pojmenoval La Maison Blanche, byl podobně jako všechny ostatní domy kolem impozantní a bez chyby, právě tak jako důstojný majordomus, který přišel otevřít. Vedl Andreho širokou hlavní chodbou a pak ven na terasu, která se prostírala po celé šířce domu. Z terasy sešli po osvětleném chodníčku kolem bazénu a pak prošli palmovým hájkem na molo. Pak už nebylo nic, jen tma a šplouchání vody.

„Monsieur Kelly! Bonsoir, bonsoir! Vítejte v Cooper Cay!“ Denoyerovy šlapky v plátěnkách se bezhlučně pohybovaly po dlaždicích terasy. Oblečen byl neformálně, zkonstatoval Andre s potěšením, v plátěných kalhotách a košili s krátkými rukávy. Jedinou známkou přepychu byly tlusté zlaté hodinky na opáleném zápěstí – takové, co vydrží potápění až do sto sedmdesáti metrů. Jeho pokožka zářila zdravím a sluncem, a na vrásčité, ale stále ještě elegantní tváři se prostíral vřelý úsměv.

Zavedl Andreho k proutěným židlím seskupeným kolem nízkého skleněného stolku. „Pamatujete si moji ženu Kateřinu?“

„Samozřejmě.“ Andre si potřásl se štíhlou rukou ověšenou klenoty. Madame Denoyer byla starší obdobou své dcery. Elegantní žena oblečená do jednoduchých šatů z bleděmodrého hedvábí, s blond vlasy staženými do uzlu a s lehce povýšeným výrazem ve tváři, odrážejícím dobrý původ několika generací. Jemně naklonila hlavu stranou a řekla: „Posadíte se přece, pane Kelly. Dáte si něco k pití?“

Majordomus přinesl víno. „Pernand-Vergelesses,“ pravil Denoyer. „Mělo by vám chutnat.“ Omluvně pokrčil rameny. „Nějak si nemůžeme zvyknout na ta kalifornská bílá vína. Obávám se, že jsme asi již příliš staří na to, abychom měnili své chutě.“ Pozvedl sklenici. „Je od vás velice laskavé, že jste vážil cestu až sem.“ Jak si upíjel vína, zrak mu sklouzl na obálku, kterou Andre položil na stůl, a pak zrak odvrátil, jako by o ni neměl zájem větší než o krabičku cigaret.

Andre se usmál. „Vždyť jsem byl nedaleko tak jako tak.“ Obrátil se k madame Denoyer. „Vaší dceři se daří dobře, doufám?“

„Marie-Laure?“ Na vteřinku našpulila ústa, něco jako pokrčení ramen ve tváři. „Když je tu, chce se jí na lyže. Když je na lyžích, chce být na pláži. Myslím, že ji kazíme. Non“ – pohrozila prstíkem směrem k manželovi – „Bernard ji kazí.“ Pohlédla na manžela napůl káravě a napůl s láskou.

„A proč ne? Dělá mi to radost.“ Denoyer se obrátil k Andremu. „Vlastně jste se s ní o vlásek minul. Včera odletěla do Paříže a pak se určitě vydá na víkend na Cap Ferrat.“ Usmál se na manželku. „A Claude ji kazí zrovna tak, možná víc než já.“ Poznámka o Claudovi jako by mu připomněla důvod Andreho návštěvy. Naklonil se kupředu s obočím vzhůru. Ledabyle kývl směrem k obálce na stole. „To jsou ty fotografie, které jste tam udělal?“ To kývnutí bylo trošku ledabylé a tón hlasu lehce nezaujatý. Andreho to nijak nepřesvědčilo.

„Ano. To jsou ony. Asi nestojí za to se na ně dívat.“

Denoyer zvedl obě paže jako gesto zdvořilého nesouhlasu. „Ale vždyť jste se tolik obtěžoval a přijel s tím až sem.“ Naklonil se vpřed a vzal obálku ze stolu. „Dovolíte?“

Majordomus připlul od domu a zamumlal něco madame Denoyerové do ouška. Přikývla. „Nemohlo by to počkat, chéri? Obávám se, že soufflé počkat nemůže.“

Navzdory zeměpisné poloze byla tohle francouzská domácnost a upřednostňovalo se po francouzsku. Hrůzostrašné pomyšlení na soufflé ve formě zpustošeného a zdevastovaného lívanečku bylo podnětem zcela dostatečným. Madame Denoyerová neztrácela čas a vydala se do jídelny, Denoyer a Andre ji následovali. Když se usazovali, všiml si Andre, že si Denoyer vzal obálku s sebou.

Jídelna byla pro pouhé tři strávníky zbytečně velká a impozantní. Prostřeli jim na jednom konci dlouhatánského mahagonového stolu, u kterého mohl pohodlně sedět nejméně tucet hostí. Andremu se vybavila představa Denoyerů, jak jsou sami dva na večeři, jak sedí každý na jednom konci stolu a jak jim majordomus střídavě podává sůl a pepř a vyřizuje vzkazy. „Předpokládám, že tu máte hosty pořád?“ zeptal se Madame Denoyerové.

Odpovědi se mu dostalo ve formě dalšího pokrčení ramen ve tváři. „Minimálně. Všechno, o čem se tady dá s lidmi mluvit, je golf, milostné poměry a daň z příjmu. Dáváme přednost starým přátelům z Francie a občas je pozveme.“ Pohlédla na zlatavou kupoli soufflé, které majordomus držel v jejím zorném poli kvůli schválení, a kývla na souhlas. „Hrajete golf, monsieur Kelly? Říká se, že hřiště tu máme opravdu skvělé.“

„Ne, nikdy jsem to nehrál. Obávám se, že kdybych žil tady, byla by to společenská katastrofa.“ Proboural se kůrkou svého soufflé, nadechl se vůně koření a nabral si lžičku černé tapenade, kterou pak utopil v napěněném těstíčku. „Navíc, co se nevěr týče, také nemám žádné úspěchy.“

Madame Denoyerová se usmála. Tenhle mladý muž měl smysl pro humor a tak neobvyklou barvu očí. Jaká škoda, že tu Marie-Laure není. „Bon appétit.“

A bylo to známkou úcty k pikantní, avšak pomíjivé lehkosti soufflé, že se konverzace odmlčela, dokud nedojedli. Pak došlo na víno a Denoyerovy názory na stav francouzské ekonomiky ve Francii, povětšině chmurné, na zdvořilé dotazy na Andreho práci, na život v New Yorku ve srovnání s Paříží a na oblíbené restaurace – příjemné banální řečičky, které jsou tak důležité pro konverzaci během jídla mezi lidmi, kteří se jinak neznají, nic příliš osobního, nic příliš všetečného. A nic o Andreho fotografiích, i když Denoyerovy oči se často vracely k obálce, která ležela blízko jeho talíře.

Hlavní chod byla ryba, ale taková, které se podařilo uprchnout obvyklé karibské smrti udušením uvnitř osmaženého těstíčka. Smažená sice byla, ale jen lehce a jen ve strouhance z černého chleba. Byla obložená řezy čerstvé limetky a velice chutnými tenoučkými bramborovými nudličkami – pommes allumettes –, které se v ústech jen rozplynuly. Andre si pomyslel, že tohle je smažená ryba s pomfrity, která si zaslouží nejen čtyři hvězdičky, ale i pochvalnou zmínku, a pochválil hostitelce jejího kuchaře. „Vypadá to, že bahamská kuchyně přece jen není tak beznadějná,“ řekl.

Madame Denoyerová zvedla malý křišťálový zvonek vedle své sklenice s vínem a zazvonila na majordoma. „Jste velmi laskav.“ Laškovně se na něj usmála a léta jí vyprchala z tváře, takže vypadala spíš jako její dcera. Poklepala si na nos. „Náš kuchař je totiž z Martiniku.“

Andre si nedal moučník a dal přednost další sklenici vína, a Denoyer rychle navrhl, že kávu si vypijí v obývacím pokoji. Ten byl též velikosti pro davové manifestace. Usadili se uprostřed na ostrůvku lenošek pod pomalu se točícím ventilátorem. Kolem ostrůvku se prostíralo moře mramorové podlahy.

„Tak, a teď se podíváme, co tam ten starý rošťák Claude vyváděl,“ řekl Denoyer.

Šest

Pondělní večerní rituál, kterému se Rudolph Holtz pravidelně oddával již řadu let, vypadal tak, že pracovní den skončil přesně v šest večer a žádná pozvání se nepřijímala a pozvánky se nevydávaly. Pondělí náleželo jen jemu a probíhalo přesně podle stanoveného plánu týden co týden. Po lehké a časné večeři, sestávající z uzeného lososa od Murrayů a půl láhve Montrachetu –menu se nikdy neměnilo –, posbíral Holtz všechny nejnovější katalogy z aukčních síní a galerií, seznam současných a potenciálních klientů a vyšplhal po schůdcích na svoji postel s nebesy. Tam, obložen polštáři, kul plány. Stalo se to nezbytnou součástí jeho pracovního týdne – nerušená chvilka, během které zosnoval řadu výnosných kšeftů, z nichž některé byly dokonce zcela legální.

Vedle něj byla uvelebena Kamila, která již tvrdě spala s černou saténovou maskou na očích, aby ji nerušilo světlo. Kamila byla zcela vyčerpaná – de facto přímo vycucaná –, jelikož byla nucena strávit náročný víkend u jakýchsi šíleně společenských známých v Bucks County. Pochrupovala si, jemně a pravidelně, a připomínala Holtzovi jeho dávno zesnulého mopslíka, kterého kdysi velice miloval, a tak, jak si listoval v těch katalozích, Kamilu tu a tam nepřítomně poplácal, přitom si dělal poznámky a na okraje fotografií obrazů vpisoval jména. Tato součást jeho práce, kterou zcela vážně považoval za dobročinnou službu, totiž vyhledat láskyplný domov pro umělecké dílo, ta mu poskytovala opravdové potěšení, i když se to, samozřejmě, nedalo srovnat s daleko hlubším uspokojením ze sedmimístné částky, kterou si ukládal na konto po úspěšné transakci.

Zamýšlel se nad menším, ale kouzelným Corotem, o kterém se domníval, že by vhodně zaplnil mezeru v tokijské sbírce pana Onozukeho, když zazvonil telefon. Kamila tiše zakničela a přetáhla si pokrývku přes hlavu. Holtz pohlédl na hodiny na nočním stolku, na kterých bylo takřka jedenáct.

„Holtz? Tady je Bernard Denoyer.“

Holtz se znovu podíval na hodiny a zamračil se. „Vy vstáváte nějak brzo, příteli. Kolik je tam u vás, pět?“

„Ale ne, já jsem na Bahamách, Holtzi. A právě jsem viděl něco, co se mi ale vůbec nelíbilo. Fotografie mého domu na Cap Ferrat minulý týden. Ten Cézanne, Holtzi, Cézanne, jak ho nakládají do dodávky místního instalatéra.“

Holtz se okamžitě posadil zcela vzpřímeně a zvýšil hlas. „Kde jsou ty fotografie?“ Kamila hlasitě zavzdychala a dala si přes hlavu polštář. „Kdo to fotografoval? Snad ne ti hajzlové z Paris-Match?“

„Ne, mám ty fotografie tady. Ten fotograf mi je tu nechal. Jmenuje se Kelly. Dělá pro jeden časopis, ten, ve kterém vloni otiskli velkou reportáž o mém domě. DQ, nebo tak nějak.“

„To mi vůbec nic neříká. Neznám.“ Kamila stále kničela. Holtz jí dal přes hlavu ještě jeden polštář. „Ten Kelly, co chce? Peníze?“

Denoyer se na vteřinku zamyslel. „Myslím, že ne. Ale nevím, jestli nemá další kopie. Řekl, že se zítra vrací do New Yorku, a už se s ním nebudu vidět. Ale rád bych věděl, co se děje? Myslel jsem, že ten obraz stěhujete do Curychu. To je to, na čem jsme se dohodli. Do Curychu a pak do Hongkongu, a živá duše se o tom nedozví – o tom jste mě přece ujistil.“

Holtz měl v minulosti dostatek problematických klientů. Během těch nejméně zákonných transakcí, jako byla právě tahle, se vyskytla nejistá pauza – někdy jen několik hodin, jindy i dní či týdnů –, kdy jedna ze stran musela plně důvěřovat straně druhé, že dohoda bude splněna. Holtz sebe sama pojistil vždy tak, že břemeno nejistoty nikdy nespočívalo na jeho bedrech, ale měl pochopení pro pocit nejistoty spojený s rozhodnutím vložit svůj osud do rukou někoho jiného. Uložil se zpět do polštářů a nasadil svůj nejjemnější způsob jednání.

Není čeho se obávat, řekl Denoyerovi, ovšem pokud si budeme jisti, že těch fotografií není v oběhu víc. A to je něco, řekl a pohlédl přitom na spící postavičku vedle něj, co si on, Holtz, může lehce ověřit. Zbývající Denoyerovy otázky odbyl zcela suše. Claude nebyl žádný problém, ten přece udělá, co se mu nařídí. Ten je natolik loajální, že bude mlčet. A co se té dodávky týče, to byl jen prostý zastírací manévr. Řidič nebyl žádný instalatér, ale Holtzův zaměstnanec, kurýr velice zkušený v přepravě cenných uměleckých děl. Domníval by se snad někdo, že v ušmudlaném renaultu řemeslníka se skrývá cenný obraz? Ovšemže ne. Denoyer se tudíž může zcela spolehnout, že jeho Cézanne se právě v naprostém bezpečí pohybuje po evropských silnicích. Holtz se ovšem zapomněl zmínit o tom, že se obraz cestou staví v Paříži, ale po tom Denoyerovi nic není.

„Takže, jak vidíte, příteli,“ řekl Holtz, „můžete se zcela uklidnit. Tohle je jen drobná nepříjemnost, nic víc. Maličká nehoda. Užívejte si dobrého počasí a nechte to všechno na mně.“

Denoyer položil telefon a zíral do vlahé bahamské noci. Tohle se mu stalo poprvé v jeho počestném a spořádaném životě, že měl co dělat s takovým člověkem, jako je Holtz, a moc radosti z toho neměl, spíše pocit zranitelnosti, rizika, nedostatku vlivu, nervozity, a dokonce i viny. Ale teď už bylo pozdě něco napravit. Byl v tom příliš zapleten. Nemohl udělat vůbec nic. Vstal a nalil si koňak. Pokud šlo o kopie fotografií, Holtz zněl zcela sebejistě, možná, že ani žádné nebyly. A ten mladík se zdál úplně v pořádku. Asi si z toho, co byla jen náhoda, dělal příliš těžkou hlavu. Nicméně, až to všechno skončí, oddychne si.

Naproti tomu Holtz si nebyl zdaleka tak jist sám sebou, jak předstíral. Jestli je to, co mu Denoyer řekl, pravda, pak měl čas jen do zítřka. Naklonil se ke Kamile, sundal jí z hlavy polštáře a zatřásl s ní, aby se probudila. Kamila si odsunula z očí masku a otevřela jedno ospalé oko. Bez obvyklého nánosu líčidel vypadala podivně obnažená.

„Teď ne, zlatíčko. Já jsem děsně vyčerpaná. Tak třeba až ráno, než půjdu do posilovny.“ Podobně jako mnoho jiných pomenších mužů, i Holtz si vynahrazoval nedostatek tělesné výšky nenasytitelným libidem, které Kamile až příliš často dost vadilo. Poplácala ho po ruce. „Tahle dívenka opravdu potřebuje tu a tam vynechat, zlatíčko. Opravdu.“

Holtz jako by ji ani neslyšel. „Potřebuji ihned adresu toho tvého fotografa. Kellyho.“

Kamila se probojovala do sedu a na obranu si u ňader pevně držela pokrývku. „Cože? A to nemůže počkat do rána? Rudi, přece víš, jak špatně dopadnu, když se nevyspím, a zítra zrovna…“

„Je to důležité. Něco se přihodilo.“

Kamila se na něj podívala a z výrazu jeho tváře zjistila, že nemá cenu s ním o věci diskutovat – někdy uměl být docela krutý – a vstala. Jak si šla pro kabelku, ukopla si palec o nožku komody z doby Ludvíka XV. a musela zpět do postele doskákat po jedné noze zcela nedekorativně. Z kabelky vyndala adresář a nalistovala si K. „Palec mi oteče jako balon, to vím určitě. Zatracená komoda.“ Podala adresář Holtzovi. „Je mi dovoleno dozvědět se, o co jde?“

„Jsem si jist, že to přežiješ, má drahá. Napřed si zavolám, když dovolíš.“

Kamila, již zcela probuzená a silně zvědavá, si vyndala z kabelky zrcátko a upravila si vlasy. Poslouchala, co Holtz říká komusi, kdo se jmenoval Benny. Pak si uvědomila, že by vlastně raději neměla poslouchat. Rozhodně nechtěla vědět nic o určitých traumatických podrobnostech. Dnes v noci zcela určitě ne. Nasadila si zpět masku, potopila se do pelíšku mezi polštáři a předstírala, že usnula.

Spánku se však nedočkala. Ospale si uvědomila, že konverzace mezi Holtzem a Bennym dospěla ke konci, a ucítila na sobě sice něžné, ale neodbytné Holtzovy ruce, jak ji obrací směrem k sobě. Podívala se dolů na Holtzovo temeno; i v té horizontální poloze se mu jaksi výšky nedostávalo. Ruce nepřestaly. Kamila si lehce povzdechla, odstranila svůj zraněný palec co nejdále od nebezpečí hrabajících Holtzových nohou a vzdala se nezbytnému.

Andre vyhlédl zadním okénkem taxíku a spatřil, jak se zelenobílá bariéra Cooper Cay spustila dolů na obranu před invazí obyčejných stád. Bylo krásné zářivé ráno, květy se v živých barvách odrážely na pozadí zeleně a zahradníci již teď čile stříhali a zametali, aby vážené obyvatele Cooper Cay nevyděsily opadané listy nebo zavadlé květy. Sesunul se dolů na sedadle a cítil mírné zklamání z toho, že minulých čtyřiadvacet hodin zřejmě zmařil.

Denoyer nemohl být víc šarmantnější a po většinu večera víc uvolněnější. Rozhodně to ale vypadalo, že ho víc zajímá stav zahrady kolem domu než to, co se dělo s Cézannem. Jen na vteřinku se udiveně zamračil, když spatřil tu dodávku, ale téměř bez odkladu se z toho probral. Řekl, že instalatér byl Claudův starý copain, který jim často vyřizoval pochůzky. Cézanna občas půjčovali jednomu známému, který vlastnil galerii v Cannes. Což vše vysvětluje, ale že si s Claudem určitě promluví, protože takhle převážet cenný obraz, to se nedělá. Tak je to. Denoyer se cítil Andremu velice zavázán za jeho starostlivost a trval na tom, že mu ubytování v klubovně uhradí on. Nicméně, celý večer – nebo vlastně celý zájezd – Andreho zklamal.

Určitou útěchou, když dorazil do New Yorku, mu bylo, že tání úspěšně pokračovalo a že chodník před domem, kde bydlel, už nepřipomínal kluziště. Po schodech nahoru k bytu se rozhodl, že se musí nějak rozveselit a s myšlenkou na Lucy a příjemnou večeři odemkl dveře a vydal se přímo k telefonu. Na půl cestě se náhle zarazil a rozhlédl se po tom chaosu, který se kolem něj prostíral.

Všecičko otevřeli a vysypali. Knihy, obrazy, šaty, suvenýry z cest, všecko bylo na hromadách po celém bytě a u stěn, jako by to vyhazovaly hněvivé a násilné ruce. Andre přešel k pracovnímu stolu a pod nohama mu ostře křupalo sklo. Zásuvky, ve kterých přechovával všechny svoje diapozitivy seřazené podle let a zemí byly otevřené a prázdné. Vedle, ze skříně s výbavou, vzali všechno kromě skládací třínožky a starého aparátu na skleněné desky, který si chtěl nechat zrestaurovat. Všechny ostatní fotoaparáty, objektivy, filtry, reflektory a na objednávku dělané tašky, ve kterých vybavení převážel, to vše zmizelo. Vešel do úzké kuchyně, otevřel lednici a ani ho nepřekvapilo, že zmizely všechny roličky filmů. Vítejte v New Yorku, ve městě vynikajících zlodějů.

V ložnici našel zásuvky visící z pantů, skříně prázdné, šaty poházené vůkol, matraci staženou z postele. Cítil se ohromen a oněmělý. Vztek, pohoršení a pocit znásilnění, ty se dostaví později. Prošel tou změtí zpět k pracovnímu stolu, usadil se na stoličce a začal vytáčet telefonní čísla, která bylo třeba zavolat.

Policie: zdvořilá ale znavená. Tohle byl jen jeden ze stovek zločinů, které se od víkendu ve městě udály. Seznam začínal vraždami, znásilněním, zneužíváním drog a násilnými přepadeními v podzemní dráze. Až na konci byly krádeže jako tahle. Jestli by pán byl tak laskav a dostavil se s písemným výčtem toho, co postrádá, na policejní stanici, sepíšeme oficiální zápis. A tam, na stanici, pokud policie nebude mít mimořádné štěstí, tam zápis pomalu zmizí pod vrstvami prachu. Poradili mu, aby si vyměnil zámky.

Pojišťovna: okamžitě v sebeobraně, profesionálně skeptická a se salvami otázek týkajících se drobného tisku na pojistné smlouvě, vskutku útěchu dávající přístup k věci v době, kdy klient potřebuje alespoň stopu sympatií. Měl jste pořádně zamčeno? Dveře i okna? Měl jste zaktivované poplachové zařízení? Máte všechny potřebné písemnosti, účtenky, data nákupu, sériová čísla, odhad výše náhrady? Bez těchto veledůležitých údajů nemůžeme začít jednat. Mezitím mu poradili, aby si vyměnil zámky. Jakmile Andre položil telefon, vybavil si televizní reklamu pojišťovny: hlas, ze kterého kapal med, povídající cosi o příteli v nouzi.

Lucy: konečně našel pochopení. Řekla, že přijde hned, jen co zavře kancelář.

Stála uprostřed obývacího pokoje, registrovala tu spoušť a ve tváři se jí zračilo pohoršení a hněv. Na hlavě měla baret, který jí přivezl z Nice. To bylo to nejlepší, co za celý den viděl, a musel se usmát.

„Sluší ti, Lulu. Myslím, že ti k tomu budu muset koupit kolo a šňůru cibulí.“

Sundala si baret a prohrábla si vlasy. „Jestli se chceš chovat mužně a statečně, tak tě nepozvu na večeři. Dobrý bože, to je ale spoušť.“

Začali v ložnici. Lucy svižně a zručně poskládala šatstvo, co bylo třeba pověsila nebo odložila do koše na prádlo. Když viděla, jak se Andre snaží složit svetr, vypakovala ho do obývacího pokoje a doufala, že se v mládí naučil alespoň to, jak nastartovat smeták. Aniž by o tom uvažoval, našel cédéčko s Bobem Marleyem a vložil ho do sterea. Až poté, co od něho odešel, mu došlo, že tam vlastně stereo nemělo být. Jak to, že ho nevzali se vším ostatním? A pak, když se dal do zametání rozbitého skla, začal s výčtem toho, co zmizelo, vlastně toho, co nezmizelo: zůstalo stereo, zůstala televize, zůstalo rádio na nočním stolku, zůstal mobilní telefon. Nevzali ani půl tuctu stříbrných secesních rámečků na fotografie, které ležely pod převrácenou policí, na níž původně stály. Nedávalo to smysl, pokud se ovšem zloději nechtěli začít živit počestně coby profesionální fotografové. Když ale chtěli sebrat zařízení, proč brali i diapozitivy? Proč z lednice sebrali vyvolané filmy? Proč všechno rozházeli? Po čem vlastně šli?

O dvě hodiny později, přestože se do bytu vracel určitý pocit normality, neprojevovala Lulu ani známky zpomalení tempa, ani hlad a žízeň, kteréžto počaly odvádět pozornost Andreho od domácích povinností. Zarazil ji, když se objevila v obývacím pokoji se stohem knih, který si přidržovala bradou.

„Tak dost, Lulu. Dost.“ Vzal jí knihy z rukou a položil je na zem. „Říkala jsi něco o večeři, nebo se natolik bavíš, že nemůžeš přestat?“

Lucy si dala ruce v bok a protáhla si záda. „Tak jo, pro dnešek mám dost. Chodí ti sem úklidová služba?“

„Prosím?“

„Ne. Vlastně nevím, proč jsem se na to ptala. Na zítřek ti někoho objednám. Tenhle byt si zaslouží generální úklid. Včetně oken. Myl ti někdy někdo okna? A Andre, jogurty nevydrží věčně, ani v ledničce. Když začnou ve tmě svítit, tak je vyhoď, buď tak laskav.“

Andreho se náhle zmocnil pocit – podivný, ale příjemný –, že určitá část jeho osobního života se dostává pod novou správu. Pomohl Lucy do kabátu. Vzala si baret a rozhlédla se po místnosti. „Nemáš tu ani zrcadlo, že ne?“ Srovnala si vlasy pod baret, našikmila si ho směrem k jednomu oku a všimla si, jak se na ni usmívá. „Takhle je přece nosí ve Francii, nebo ne?“

„Ne. Ale měli by.“

Lucy ho zavedla do jedné malé, teplé, hlučné a útulné restaurace na Duane Street, poblíž místa, kde bydlela. Rum značky Mount Gay, pivo Red Stripe a kuchař z Jamajky se ženou z Itálie. Oba prvky manželství se odrážely na nedlouhém jídelním lístku.

Lucy upila rumu. „Je mi opravdu líto, co se ti stalo.“

„Je na tom něco, čemu nerozumím.“ Andre se naklonil dopředu, zadíval se do sklenice a pokračoval. „Nevzali nic, co by mohli prodat na ulici během pěti minut. Jenom fotoaparáty – aparáty a složky s fotografiemi. Moji práci. To muselo být to, pro co si přišli. A byli to profíci. Neměli zapotřebí probourat se dveřmi a věděli, jak vypnout poplachové zařízení.“ Vzhlédl na Lulu a řekl: „Profíci, Lulu. Ale proč to udělali mně? Tím chci říci, já fotografuji domy, zařízení, obrazy – nic, co by mohli prodat bulvárnímu tisku. Jediné nahotiny, které jsem tam měl, byly na obrazech.“

Žena šéfkuchaře protáhla svoji objemnou postavu mezi stoly pro objednávku, a když si Lucy řekla o kuřecí nudličky, olíbala si konečky prstů a na Andreho přání rizota s plody moře pochvalně přikývla. „Víno vám vyberu já, souhlasíte? Moc dobré jamajské Orvieto.“ Odkolébala se do kuchyně a cestou se chichotala.

Lucy se ušklíbla. „Nemrač se tak nepřívětivě a po francouzsku. Angelika ví, co dělá. A raději mi pověz něco o té své cestě.“

Andre jí všechno vypověděl do podrobností a snažil se, aby nic nevynechal. Pozoroval, jak na to Lucy bude reagovat. Lucy totiž projevila tu nejatraktivnější vlastnost posluchače: úplnou a vážnou pozornost, a natolik, že si ani nevšimli, že přišla Angelika s jídlem. Odklonili se od stolu, aby měla místo pro talíře.

„Basta“ řekla jim Angelika, „přestávka v romantice. Jezte.“

Zpočátku jedli v tichosti. Lucy přestala jíst a napila se vína. „Máš asi pravdu,“ řekla. „Nedává to smysl, aspoň pokud by někdo neměl v úmyslu uškodit ti pracovně.“ Potřásla hlavou. „Víš o někom, kdo proti tobě něco má? Víš, jak to myslím, obchodně.“

„Nic mě nenapadá. Ale proč by brali staré diapozitivy? Není na nich nic k prodeji. A proč by rozebrali celý byt?“

„Třeba něco hledali. Třeba něco, co jsi měl schovaného.“

Angelika se nad nimi naklonila. „Všechno v pořádku?“ Zvedla láhev s vínem a dolila jim. „Jste tu poprvé?“ zeptala se Andreho.

Usmál se na ni a přikývl. „Je to tu skvělé.“

„Bene. Dávejte na ni pozor, aby všechno snědla. Je děsně hubená.“ Odkolébala se a masitou ručkou si hladila bříško.

Jedli a vykládali si, a vyhýbali se dalším teoretickým úvahám o motivaci zlodějů. Postupně nahrazovali obchodní klepy vzájemným popisováním, co se jim líbí nebo nelíbí, začali hovořit o svých touhách a nadějích. Byla to prostě ta drobná přiznání dvou lidí, kteří se chtějí postupně dozvědět víc o tom druhém. Když konečně dopili kávu, restaurace již byla takřka prázdná. A jakmile vyšli na ulici, pocítili ve vzduchu závan zavlhlého chladu. Lucy se otřásla a když šli z Duane Street směrem k West Broadway, vzala Andreho pod paží. Mávl na taxíka a oba poprvé za celý večer pocítili jakousi nemotornou nejistotu.

Lucy otevřela dveře taxíku. „Slib mi, že už dnes nebudeš nic dělat, až přijdeš domů.“

„Díky za vše, Lulu. Večeře byla bezvadná. Ta krádež přímo stála za to.“

Stoupla si na špičky a dala mu pusu na špičku nosu. „A vyměň si zámky, OK?“ Potom odjela.

Stál tam a díval se za světly taxíku, až zmizely mezi stovkami jiných světel. Na mužského, kterého právě okradli, se cítil překvapivě šťastný.

Sedm

V redakci časopisu DQ na Madison Avenue bylo mnohem rušněji a ještě větší blázinec než obvykle, jelikož šlo do tisku nejnovější vydání. Kamiliny plány pro nové číslo se na poslední chvíli ocitly vzhůru nohama, přímo bouleversé, jak to nazvala, jelikož jí na poslední chvíli přišel neobjednaný článek o ozdobných bidetech slavných lidí, který doprovázely přímo úchvatné fotografie pořízené velice nadějným mladým fotografem z Paříže. Dosud nikdy nevypadal hygienický porcelán tak dokonale, tak sochařsky a tolik jako nedílná součást moderní koupelny – a právě konec zimy je ten pravý moment, ve kterém našim čtenářům odhalíme taje sanitárních požadavků. Na redakční radě došlo ke všeobecné shodě, že toto je skutečně progresivní materiál, a navíc první v historii časopisu. A jak Kamila bystře podotkla, byla tu též přidaná hodnota proslulých osobností bidety vlastnících. Ty sice na fotografiích ze zcela zřejmých důvodů vidět nebylo, nicméně Kamila získala jejich souhlas ke zveřejnění jmen. Summa summarum to byla příležitost přespříliš dobrá na to, aby jí nevyužili.

Problém spočíval v tom, že číslo bylo již zcela naplněné a jednu z připravených reportáží by museli odložit. Kamila rázovala sem a tam podél dlouhého stolu, na němž měli rozložené makety stránek. V patách jí jako vždy byla její sekretářka číslo dvě se zápisníkem a kolem stolu stáli umělecký redaktor, redaktor přes látky, redaktor přes nábytek, redaktor přes doplňky a stádečko mladších podredaktorů, kteří vypadali jako zástup smutných černě oděných sádrových trpaslíků.

Kamila přestala rázovat a zamyšleně se kousala do spodního rtu. Nemohla přece odložit reportáž o středověké napodobenině v Umbrii, obývané vévodkyní Pignolata-Strufoli, nebo tu druhou velkou reportáž o překrásné adaptaci ženského kláštera v Dordogni, obývané sympatickým miliardářem ze Švýcar. Společenský dopad odkladu by mohl být neúnosný, jelikož by mohl ohrozit pozvání na léto, kterého se jí již dostalo. Konečně dospěla k rozhodnutí. Jako víla, která nechá věci zmizet pouhým poklepáním kouzelným proutkem, zaťukala svým plnícím perem značky Mont Blanc na tři z maket stránek. „Tyhle se mi sice nechce vypustit,“ prohlásila, „ale ikony jsou věčné, zatímco bidety mají přece jen vazbu na jaro. Ikony dáme do letního čísla.“

Po spoustě přikyvování, zapisování a také rituálního pohazování čupřinami uměleckým redaktorem, který bude muset zpřeházet stránky, se porada rozešla. Kamila se vrátila do své kanceláře, kde našla Noela u telefonu ve stavu hysterie.

„Ale, ubohý, ubohý chlapče,“ slyšela ho. „Soukromé poklady v rukou těch úděsných lidí. Já bych se rozplakal. No, to je ale hrozné. Á, tady je. Já vás spojím.“ Podíval se na Kamilu. „Andreho vykradli. Mám pocit, že potřebuje rameno, na kterém by se vyplakal.“

Kamila došla ke svému stolu a usadila se. Andre – pouhá zmínka jeho jména v ní vyvolala neurčitý a zcela neobvyklý pocit lítosti. Nebo že by provinilosti? Nevadí. Andre byl ten poslední, s kým chtěla mluvit, a rychle se proto snažila vymyslet si náhlou krizi, ke které by došlo mezi Noelovým stolem a její kanceláří a která by jí umožnila hovoru se vyhnout. Její telefon však na ni mrkal červeným okem. Zvedla sluchátko a nachystala si šokovanou, ale soustrastnou tóninu.

„Zlatíčko! Co se proboha stalo?“

Andre jí to začal vykládat a Kamila si sundala lodičku, aby ulevila pulzující bolesti v palci. Úleva se dostavila okamžitě, a místo toho, aby si lodičku od Chanela opět nazula, začala přemýšlet, jak by se měla obléci zraněná šéfredaktorka – pochopitelně kalhotový kostým a takové ty pohodlné sametové pantofle s monogramem. Dokonce i třebas hůl s rukojetí ze slonoviny. Sama Coco Chanel přece v závěru svého života chodila o holi. Hůl, zcela určitě. Začala si dělat poznámky.

„Kamilo, jsi tam?“

„Samozřejmě, zlatíčko. Jsem prostě ohromená. Absolutně v úzkosti.“

„Já to přežiju. Naštěstí nesebrali ty záběry ikon. Co si o nich myslíš?“

„Nádherné, zlatíčko. Absolutně.“ Kamila se nadechla. Dříve či později to zjistí tak jako tak. „Co se článku týče, museli jsme trošku pozměnit plány. Na poslední chvíli nám narostla inzerce, a tak jsme museli vypustit několik stránek. Je to velice nepříjemné a nevím, jak to popsat. Znamená to, že jsme museli přeházet reportáže a ikony v tomhle čísle nebudou. Je mi to vskutku líto.“

Kamila se rozhodla narušit zklamané ticho a jako zavolala na imaginárního zaměstnance. „Přestaňte se tam vznášet, přijdu hned.“ A pak zahlaholila na Andreho: „Musím běžet, zlatíčko. Zavoláme si brzo. Ciao.“ Položila telefon, dříve než mohl odpovědět, a zazvonila na sekretářku číslo dvě, veškeré pocity viny pryč. Mysl jí plně zaplnily plány na garderobu zraněného bojovníka.

Ten týden začal pro Andreho velice špatně a bylo čím dál tím hůře. Jeho přátelé v nouzi, tak jak je již po dlouhá léta zvykem pojišťoven, s ním zacházeli jako s nebezpečným podvodníkem, a pokaždé, když jim volal, si našli nové důvody pro to, aby oddálili platbu. Náklady na novou výbavu, kterou si objednal, činily několik tisíc dolarů. Kamila se vyhýbala zmínkám o jakékoliv nové zakázce. A přesto, že se Lucy činila, jak mohla, zatím s žádnou zakázkou nepřišla.

Přestávky mezi telefonáty trávil Andre tím, že se snažil dokončit úklid po zlodějích. Na hromadě starých časopisů našel jedno staré číslo DQ, ve kterém byla reportáž o Denoyerové domě, a tak přestal s úklidem a nalistoval si příslušné stránky. Když se zadíval na svoje vlastní fotografie hlavního salonu, pocítil šimrání zvědavosti. Tam, nad krbem, se skvěl Cézanne svítící nádhernými barvami Provence, ohnisko zájmu celé místnosti. Kde že se to nacházel právě teď? Podle Denoyera visel v jedné galerii v Cannes. Hleděl na obraz na fotografii a přemýšlel, jestli vůbec kdy v Cannes zahlédl nějakou galerii. Moc jich tam nebude. Vlastně by se to dalo lehce zjistit a pak by mu to snad mohlo dát pokoj. Kdyby ten obraz visel tam, kde řekl Denoyer, celá záležitost by alespoň nabyla nějakého smyslu a on by mohl na věc zapomenout.

Druhého dne časně z rána seděl u telefonu a volal známému do Paříže. Po pouhých dvou minutách vyhledávání v Minitelu, což je francouzský elektronický telefonní seznam, mu známý nadiktoval hrstku telefonních čísel galerií v Cannes. Andre je obvolal, jednu po druhé, a všude mu sdělili, s různým stupněm politování, že žádného Cézanna nemají, ani na podívání, ani na prodej, a že žádného pana Denoyera neznají.

Takže Denoyer lhal.

„Lhal, Lulu. Lhal. A proč by lhal, kdyby za tím nebyla nějaká neplecha?“ Andre seděl na kraji stolu jako na bidýlku a díval se na Lucy, která ukusovala z jablka. Vykulila na něj oči a když spolkla to, co měla v puse, a přestala žvýkat, potřásla hlavou.

„Andre, je to jeho obrázek. Může si s ním dělat, co chce.“

„No dobře, ale proč musel lhát? Vlastně jsem docela rád, že lhal. Alespoň si nepřipadám jako blb. Ale něco mi na tom nesedí, a nesedí, a dost.“

Lucy zvedla paže, jako že to vzdává. „OK. Třeba máš pravdu. Ale stejně je to jeho problém. A my máme svoje.“ Vzala ze stolu list papíru a podala ho Andremu. „Tohle všechno jsou časopisy, kterým jsem volala, jestli by něco pro nás neměli. Žádný z nich se zatím neozval. Mimochodem, mluvil jsi s Kamilou? Ta by něco neměla?“

Andre zakroutil hlavou. „Znáš ji, co dělá, když se chystá nové číslo. Nemyslí ani na oběd.“ Ten seznam, který mu Lucy dala, ho vlastně ani moc nezajímal. „Řekla mi ale, že z příštího čísla vynechali ty ikony. Že prý mají příliš mnoho inzerátů. Takže, tak či onak, tenhle týden bych si mohl nechat zarámovat.“ Vypadal smutně jako pes v kleci.

„Andre, všichni máme občas nějakou mizérii. Heleď, proč si nezajdeš vybrat nové náčiní. Budeš ho potřebovat, hned jak pro tebe něco najdu.“ Naklonila hlavu stranou a zahleděla se na něj. „A co takhle trošku veselosti do toho umírání? Šlo by to?“

Andre vyšel ven a dal se dolů po West Broadwayi. Když míjel Rizzoliho knihkupectví, zaujal ho ve výloze nový životopis Gauguina. Tlustý svazek nacpaný výzkumy, a v pozadí za sloupcem knih pověšený plakát s Gauguinovou Ženou s květem. Něco na té postavě a na tom úhlu, ze kterého ji namaloval, mu cosi připomínalo. Přes veškeré rozdíly v barvách a technice se tam ozývala ozvěna té starší a mohutnější ženy na Denoyerově Cézannovi.

Andre vešel dovnitř a listoval v knihách o impresionistech, až se konečně dobral k tomu, co hledal. Autor věnoval obrazu celou stranu a pod vyobrazením byl nápis Žena s melouny. Paul Cézanne, zhruba z r. 1873. Původně v majetku Pierra Augusta Renoira, nyní v soukromé sbírce. No, možná, možná, že dosud ano. Nebo taky může být v dodávce, která možná patří instalatérovi, možná ne. Kde určitě není, jsou galerie v Cannes. Zaplatil za knihu, vydal se směrem domů a nachystal se duševně na další utkání s nevěřícím Tomášem, mužem tisíce výmluv, ztělesněnou bohyní pomsty z pojišťovny.

Střechy Manhattanu odrážely bledý jas posledních paprsků zapadajícího slunce a město si začalo navlékat večerní róbu. Andre vytřídil poslední zbytky znehodnocené domácnosti do popelnice a nalil si sklenici červeného. Rozhlédl se kolem sebe po bytě, daleko čistším a uklizenějším něž kdykoliv předtím od té doby, kdy se sem nastěhoval. Napadlo ho, že vlastně správná zlodějna je nejkratší cestou ke zjednodušení života, když zazvonil telefon.

„Tak to jsem si oddychla. Sebevražda tě přešla, že?“ Lucy se zasmála a Andre si uvědomil, že se také usmívá. „Přemýšlela jsem o tom tvém záhadném obrazu. Ještě ti to leží na srdci?“

„No, abych se přiznal, tak… leží. Proč se ptáš?“

„Jeden můj známý má galerii. Docela blízko odtud. Takže, kdyby sis chtěl popovídat s někým z branže…,“ zaváhala, „mohli bychom tam dnes večer zajít.“

„Lulu, to je od tebe opravdu milé. Ale tys to už všechno slyšela nejméně dvakrát. Nebudeš se nudit?“

„Nuda mě čeká o něco později. Můj bratranec z Barbadosu se ženou přijeli do New Yorku a mají s sebou známého, se kterým se mám sejít. Je to nákupčí počítačů pro tamější vládu, v New Yorku ještě nebyl a je nepřirozeně stydlivý. Zní to jako zábava?“

„To se nikdy neví, Lulu. My stydliví lidé máme svoje skryté hlubiny. Budu u tebe během deseti minut.“ Andre se za běhu osprchoval, navlékl na sebe čistou košili, nastříkal zbytečně mnoho kolínské a po cestě si vesele pískal.

Galerie byla v jedné z těch krásných starých budov na Broome Street – se světlými dřevěnými podlahami, bílými stropy a diskrétním osvětlením – a z majitele se vyklubal překvapivě mladý muž. „Má bohatého tatínka,“ řekla Lucy, když se vydali nahoru do prvního patra, „ale tím se nenech vyrušovat. David je velice milý a ví, co dělá.“

David jim zamával z druhého konce galerie. Byl vcelku drobný, ale pečlivě oblečený v tmavém obleku a bílém tričku. Stál za minimalistickým psacím stolem a u ucha si ramenem přidržoval telefon. Dva další mladí muži rozestavovali kolem holých zdí obrazy. Z reproduktorů se ozývaly tóny koncertu Keitha Jarretta v Kolíně nad Rýnem.

David položil sluchátko a přivítal Lucy polibkem na tvář, Andremu měkce potřásl rukou. „Omlouvám se za nepořádek.“ Mávl rukou do všech koutů bezvadně uklizené velké místnosti. „Chystáme novou výstavu.“ Zavedl je dveřmi na konci místnosti do menšího a lidštějšího pokoje s několika kousky nábytku, včetně sedačky potažené podrápanou kůží, počítače a faxu schovaného mezi hromadami knih o umění.

„Lucy mi řekla, že sháníte Cézanna.“ Přátelsky se zašklebil. „Já taky.“

Andre vylíčil celou historii a mladý obchodník s obrazy ho tiše a pozorně poslouchal, jen občas zvedl ruku k uchu se stříbrnou náušnicí. Jen když se Andre dostal k telefonátům do galerií v Cannes, zvedl obočí nahoru.

„A vy to berete dost vážně, že?“

„Já vím.“ Andre potřásl hlavou. „A víte co? Ani bych se do toho vlastně neměl míchat, ale nějak mi to nechce dát pokoj.“

David si povzdechl. „Rád bych vám pomohl, ale tahle celá aféra je poněkud nad moje síly. Já jsem jen začátečník.“ Poškrábal se ve vlasech a zamračil se. Prsty se mu opět zatoulaly k náušnici. „Tak jak na to. Vy byste potřeboval někoho – á, moment…“ Otočil se se židlí k počítači. „Vím přesně, koho potřebujete.“ Ťukal do klávesnice a přitom hovořil. „Znám jednoho odborníka, který také prodává, bydlí nahoře ve městě. Je to známý mého otce. Bydlí v jednom z těch kamenných domů, co vypadají jako Fort Knox, na východ od Šedesáté avenue.“ Na obrazovce mu naskočil seznam adres. „Tady je to. Pine Art, zní to jako slovní hříčka na Fine Art. Jmenuje se Pine, Cyrus Pine.“ Naškrábal adresu a číslo telefonu na kousek papíru. „Párkrát jsem se s ním setkal. Je to zajímavá postava, odborník na impresionisty, a zná většinu významných sběratelů.“ Vstal od stolu a podal papír s adresou Andremu. „Poslyšte, omlouvám se, ale budu muset jít. Vernisáž máme zítra. Že nechám Cyra pozdravovat.“

Venku na ulici vzal Andre Lucy pod paží a za svižného pochodu ji nasměroval na West Broadway. „Lulu, ty jsi klenot a zasloužíš si jen to nejlepší v životě. Co takhle skleničku šampaňského, měla bys čas?“

Lucy se usmála. Byla ráda, že se rozveselil. „Moc ne.“

„Prima. Takže zajdeme k Felixovi. Aby se mohli obdivovat tvému novému baretu.“

Posadili se na jednom konci malého baru, obklopeni hlukem francouzštiny. U židle vedle dveří na pánskou toaletu byl uvázaný obstarožní trpělivě vyhlížející pejsek, kterému se pod útokem vůní linoucích se z kuchyně nos jen chvěl. Bylo tam dost zakouřeno. Mohli jste si klidně připadat jako v Paříži, což byl jeden z důvodů, proč tam Andre rád chodil.

Lucy vypadala udiveně a snažila se vylovit z toho hluku nějaký zvuk, který by jí byl povědomý. „A to vždycky mluví tak rychle?“

„Vždycky. V Čechovových dopisech z Francie je jedna krásná věta. Až do té doby, než se stane úplně senilním, se každý Francouz nachází v neustálém stavu vzrušení.“

„A co se stane, když se stane úplně senilním?“

„Zajímá se o dívky i nadále, ale pomaleji, aby si nerozlil víno.“

Donesli jim šampaňské a Andre pozvedl sklenici. „Ještě jednou díky, Lulu. Možná, že zbytečně ztrácím čas, ale já bych se opravdu chtěl dozvědět, co se s tím obrazem stalo.“

Nějakých sto bloků na sever odtud Rudolph Holtz a Kamila také popíjeli šampaňské. Těch pár dní se jim docela povedlo. Pokud šlo o Denoyera, panika utichla a Cézanne bezpečně dorazil do Paříže. Pečlivá prohlídka výsledků loupeže neodhalila žádná nepříjemná překvapení. Fotografie a diapozitivy spálili a fotografické výbavy se zbavili za pomoci kluzkých, ale schopných rukou Strýčka Bennyho v Queens.

„Takže se nemusíme ničím vzrušovat,“ prohlásil Holtz. „Pokud by s tím chtěl Kelly něco dělat, tak bychom se to už dozvěděli. Snažil by se mluvit s Denoyerem.“

Kamila zavrtěla zavázaným palcem. Bolest ji přešla, ale těšila se z pozornosti, kterou vzbuzovala, když se pohybovala o holi, a kromě toho si vypěstovala to, co považovala za svůdné – napadání na nohu. „O tom sice nic nevím, ale do kanceláře volá denně.“

„Pochopitelně, že volá do kanceláře. Potřebuje práci.“ Holtz si oprášil z rukávu svého smokingu vlákno z obvazu. „Myslím ale, že bys s ním neměla uzavírat žádné kšefty, alespoň po určitou dobu. Však si najdeš jiného fotografa, o tom nepochybuji.“ Odložil sklenici. „A měli bychom jít.“

Před domem na ně čekala limuzína, aby mohli popojet o čtyři bloky za roh na soukromou večeři za účelem dobročinné sbírky. Na to se Holtz moc netěšil. Tyhle dobročinné večírky by mohly člověka přivést na mizinu, kdyby nebyl opatrný. Poplácal si na kapsu, aby se ujistil, že „zapomněl“ šekovou knížku.

Osm

Ulice na horní východní straně Manhattanu potvrzují názory těch, kdo považují New York za hraničářské opevněné město na pokraji ozbrojeného konfliktu s domorodci. Bloky apartmánů připomínají kasárna hlídaná po čtyřiadvacet hodin uniformovanými zřízenci, kteří se jmenují buď Jerry nebo Pat nebo Juan. Soukromé domy jsou proti invazi opevněny: jsou opatřeny trojitými zámky na vratech, porosty železných tyčí, poplachovým zařízením a záclonami natolik těžkými, že vypadají jako neprůstřelné. Všechna možná zabezpečovací opatření, snad kromě soukromých raketometů a minových polí, jsou nejen zřetelně vidět, ale jsou i inzerovány. A to je, prosím, ta bezpečná část města. Tyto soukromé pevnůstky jsou sídly privilegovaných a zámožných, vyskytují se v těch nejžádanějších čtvrtích, a pokud jsou vůbec kdy na prodej, koupi vám zajistí pouze sedmimístné sumy.

Andre zabočil z Park Avenue dolů po 63. ulici a přemýšlel, jaké by to asi bylo žít v trvalém stavu obležení. Bylo by vůbec možné přivyknout tomu natolik, aby si to člověk nakonec ani neuvědomoval? Myšlenka na opevněné vězení coby domov se mu nezamlouvala, avšak někomu to zřejmě připadalo běžné. Vezměte si Denoyera. Ať byl ve Francii nebo na Bahamách, žil vlastně za barikádou. A Cyrus Pine, jak to tak vypadalo zvenčí, žil zřejmě podobně.

Byl to v podstatě typický čtyřpodlažní dům z hnědého kamene, snad o něco málo širší než domy sousední, a zcela zřetelně pečlivě udržovaný. Krátké schody k hlavním dveřím byly čistě umyté a bez poskvrnky, hlavní dveře a okenní mříže chránící přízemní okna se skvěly čerstvým černým nátěrem a mosazná destička kolem zvonku se v ranním slunci jen leskla. Žádné známky toho, že by se tam skrýval obchodní podnik. Ovšem obchody, které se tam dělaly, nezávisely na kolemjdoucích a náhodných návštěvnících.

Andre zazvonil a představil se do domácího telefonu. O šedesát vteřin později se dveře otevřely a v nich stála postava, která jako by se sem zatoulala z Páté avenue – štíhlá mladá žena, která vypadala, jako by většinu dnešního dopoledne strávila v módních obchodech. Kašmírový svetřík, hedvábný šátek, nenápadná, ale luxusní flanelová sukně a na nohou ten typ obuvi – vysoké podpatky a podrážky tenké jako papír –, který se snad prodává na váhu. To, jak se na Andreho usmála, vypadalo, že na něj čekala celý život. „Následujte mě, prosím,“ řekla. Což s radostí učinil a šel za ní po podlaze z černobílých dlaždic směrem ke studovně.

„Pan Pine tu bude hned. Dal byste si espreso? Nebo čaj? Nebo sklenku vína?“

Andre si řekl o sklenku bílého a z toho, jak zdvořile s ním zacházeli, byl mírně nesvůj. Jeho telefonát s Pinem byl stručný. Uvedl pouze jméno mladého obchodníka s obrazy a kouzelné heslo Cézanne. O žádných podrobnostech týkajících se návštěvy se nezmínil. Pine musel předpokládat, že je možný zákazník. Uhladil si sako a pohlédl na své boty, které oproti naleštěným kaštanovým parketám vypadaly dosti matně. Stál na jedné noze a leštil si botu o nohavici, když se mladá žena vrátila.

„Tak tady, prosím.“ Obdařila ho dalším úsměvem a křišťálovou sklenkou. „Je na telefonu a bude tu hned. Posaďte se, prosím, a udělejte si pohodlí.“ Zavřela za sebou dveře a nechala po sobě závan drahého parfému.

Ty boty Andre vzdal a rozhlédl se po místnosti. Měl z ní pocit tichého koutku v tradičním klubu pro gentlemany – dřevěné obložení na stěnách, lenošky s popraskanými koženými potahy, jemný, i když vybledlý orientální koberec, dva příruční stolky z osmnáctého století a vůně včelího vosku. Andreho překvapilo, že tam nevisely obrazy. Vlastně nic nepoukazovalo na Pinův obor. Jediné dva obrazy v místnosti byly dvě černobílé fotografie, na každé straně krbu jedna. Přistoupil k nim, aby si je prohlédl.

Fotografie začaly mírně žloutnout po okrajích, což kontrastovalo s mládím vyfotografovaných. Na straně levé to byla skupinka chlapců měnících se v muže. Vypadali obřadně v černých kabátcích a vysokých naškrobených límečcích, s rukama v kapsách, vystavujíce fotoaparátu na odiv ozdobné vesty. Na kulaté tváře pod ulízanými vlasy si nasadili vážné vzezření, takřka povýšené, a dívali se do dáli, jako by tam fotograf ani nebyl. Pod fotografií byl nápis Eton, 1954.

Na druhé fotografii byla také skupinka, ale podstatně méně formální. Také na ní byli mladí muži, ale oblečení na tenis, se svetry přes ramena a se staromódně vypadajícími raketami. Byli opálení, veselí a smáli se do slunce. Nápis pod fotografií říkal Harvard 1958. Andre se díval z jedné fotografie na druhou, aby zjistil, jestli se na obou vyskytuje stejná tvář, když vtom se otevřely dveře.

„Já jsem ten nadutý vlevo, který vypadá, jako by mu něco páchlo pod nosem. Jak se vede, pane Kelly? Promiňte, že jsem vás nechal čekat.“ Andre se otočil a spatřil usmívající se tvář Cyra Pina a napřaženou ruku.

Pine byl vysoký a mírně sehnutý, s hlavou plnou stříbrných vlasů sčísnutých z vysokého čela dozadu, s ostrýma hnědýma očima a huňatým obočím. Na sobě měl šedý tvídový oblek střižený po evropsku, bleděmodrou košili a hedvábného motýlka barvy smetanové. Vypadal, stejně jako jeho dům, pečlivě udržovaný. Andre ho odhadl asi tak na šedesát. Potřesení rukou bylo pevné a suché.

„Díky zas laskavé přijetí,“ řekl Andre. „Doufám, že to pro vás nebude ztráta času.“

„Vůbec ne. Vždycky se rád sejdu s Davidovými známými. Je to bystrý mladý muž. Jeho otec a já se známe dosti dlouho. Studovali jsme spolu.“

Andre pokývl směrem k fotografiím. „Máte zajímavé vzdělání.“

Pine se zasmál. „Díky toulavým rodičům. Nemohli se rozhodnout, na které straně Atlantiku se mají usadit.“ Přešel k fotografiím a ukázal na jednoho z tenistů. „To jsem já na Harvardu. Jak vidíte, ten pach pod nosem mě přešel. Asi jsem ho zapomněl v Etonu.“

Andre se snažil umístit Pinův přízvuk, příjemný a kultivovaný hybridní přízvuk, do oblasti kdesi mezi Bostonem a vybranou částí Londýna. „Ale rodem jste z Anglie, nemýlím-li se.“

„Přiznávám, že dosud mám britský pas. Ale jsem z Británie pryč již čtyřicet let.“ Pohlédl na hodinky. „Tak tedy, nechci vás honit, ale podstatná většina mých obchodů se dělá s vidličkou a nožem, a obávám se, že za půl hodiny budu muset odejít na předčasný oběd. Neposadíme se?“

Andre se v křesle naklonil vpřed. „Zcela určitě znáte Cézannův obraz Žena s melouny.“

Pine přikývl. „Tu dámu sice intimně neznám, i když bych se tomu nebránil. Obraz se na našem trhu nevyskytl nejméně sedmdesát let.“ Ušklíbl se a Andre v něm náhle viděl toho mladíka z fotografie. „Kupujete nebo prodáváte?“

Andre se rovněž ušklíbl a Pine se mu začal líbit. „Ani to, ani to,“ řekl, „i když bych docela rád. Když dovolíte, řeknu vám, o co jde.“

Pine seděl bez pohnutí, bradu na sepnutých rukou a nechal Andreho mluvit bez přerušení. Takových historek už slyšel mnoho. Obrazy zmizely z trhu, načež se krátce vynořily ve Švýcarsku, v Saúdské Arábii, v Kalifornii, nebo v Japonsku, jak sdělovaly nepotvrzené zprávy. On sám pomáhal jednou nebo dvakrát s diskrétními manévry, jejichž účelem bylo snížit dědickou daň. Obrazy v hodnotě desítek milionů se mohou ukázat jako příliš drahé pro dědice. Dnes aby byl člověk opatrný a přemýšlel kdy, kde a jak umře. A jak Andre hovořil, Pine začal pociťovat rostoucí zájem. Tyhle drobné náhody si často zaslouží daleko větší pozornost, zejména v oblasti obchodů, kterým se říká pochybné obchody s nepochybně krásnými barvami.

Andre se dostal na konec vyprávění a napil se. „Pane Pine, dovolte, abych se vás na něco zeptal. O kolik se v případě tohoto obrazu jedná? Jen tak odhadem.“

„Ah. Ta stejná otázka mě napadla, když jste vyprávěl. Začněme s tím, co víme.“ Pine si zamyšleně hladil bradu. „Asi tak před rokem zakoupilo Gettyho muzeum pěkného Cézanna – Zátiší s jablky – za více než třicet milionů dolarů. To byla cena, kterou vyhlásili. Takže, za předpokladu, že se splní obvyklé požadavky – důkaz původu a bezvadný stav malby –, dalo by se říci, že by Žena s melouny měla vynést o dosti více. Ta skutečnost, že obraz kdysi náležel Renoirovi, na škodu není, jakož ani to, že se obraz nevyskytoval na trhu. Naopak, jsou to skutečnosti, které sběratelé považují za pozitivní. Na ty se cena navěsit nedá.“ Laškovně se usmál a zamával obočím. „Samozřejmě bych obraz rád ocenil, ale zůstaňme při zemi. Řekněme také třicet.“

„Merde“ prohlásil Andre.

„Souhlasím.“ Pine vstal. „Dejte mi svůj telefon. Poptám se kolem. Obchod s uměním je mezinárodní vesnice prošpikovaná klepy. Nepochybuji o tom, že někdo někde něco zaslechl.“ Další zachvění obočí. „Pokud je tu něco k zaslechnutí.“

Ozvalo se jemné zaklepání a zjevila se slečna Pátá avenue. „Pane Pine, budete muset jít.“

„Děkuji, Courtney. Zpátky bych měl být tak v půl třetí. Do té doby ať odsud zmizí všichni vaši ctitelé.“ Courtney se uchichtla, ale když otevírala dveře, měla ve tváři lehký ruměnec. Andre a Pine vyšli spolu a když scházeli dolů po schodech, Andre zamumlal cosi pochvalného o mladé dámě. Pine si zapnul sako a povytáhl si manžety. „Jednou z výhod, když jste v branži, která si zakládá na zjevu, je, že si můžete najmout pohledné mladé dámy a mít přitom čisté svědomí. Navíc se dají odečíst z daní. Libuji si v hezkých dívkách, vy ne?“

„Pokud mám tu možnost,“ odvětil Andre.

Když se na rohu 63. a Madison Avenue rozešli, vydal se Andre směrem k redakci DQ, která byla nedaleko odtud. Snad se mu podaří promluvit s Kamilou. Posledně, když spolu mluvili, ho odbyla a na žádný z následujících telefonátů mu neodpověděla. To mlčení ho udivovalo. Jako by to ani nebyla ona. Nebyla ráda, když dělal pro někoho jiného, a normálně mu volala, i když od ní neměl zakázku. Jen tak, abych si tě naladila, zlatíčko, přiznala se mu jednou.

Teplejší počasí vytáhlo na Madison Avenue obvyklou škálu pouličního života: obezřetné a bezprostřední přepadení očekávající turisty v džínsech a sportovní obuvi, byznysmeny s mobily, do kterých křičeli, aby je bylo nad tím okolním hlukem slyšet, zákaznice butiků s melírovanými účesy, nadšením ve tváři a nacpanými taškami, žebráky, bruslaře na kolečkových bruslích, naháněče do masážních salonů, pouliční prodavače, od kterých koupíte cokoliv preclíky počínaje a padělanými Rolexkami za padesát dolarů konče – a navíc Babylon troubení, sirén a rachotu, a vzdychání vzduchotechniky autobusů, ječení pneumatik a túrování motorů, to vše utápějící nejen slovo ale i myšlenku, mechanický zmatek města, které neustále spěchá.

Polední exodus byl v plném proudu. Když se Andremu konečně podařilo dostat se k budově DQ, ven ze vstupní haly vycházel proud lidiček spěchajících na oběd. Rozhodl se, že nepojede nahoru výtahem, aby náhodou Kamilu neminul, a čekal dole proti proudu tváří spěchajících směrem k východu. Proč v New Yorku nikdo nespěchá pomalu? Vždyť přece všichni nemohou přijít pozdě!

Přistála další zdviž. Andre spatřil Kamiliny nadměrné brýle proti slunci a nad nimi lesklou kupoli jejích vlasů, jak se vynořily ze zdviže s obvyklým hejnem redakčních nohsledů v patách a za doprovodu sekretářky číslo dvě Kamile po boku. Andre se pohnul vpřed a uvědomil si, že tohle je jedna z Kamiliných „mobilních“ porad. Porady tohoto druhu se vyskytovaly poměrně často, částečně proto, že Kamila soudila, že když někdo přemýšlí za pochodu, tak to přidává na pocitu vzrušení a náhlosti, ale z větší míry proto, že ona sama byla úděsně nedochvilná. Porady často pokračovaly v automobilu, který Kamilu vezl na oběd nebo k Bergdorfovi. Všechno to bylo jako jednání z dramatu o úspěšné a přepracované šéfredaktorce, která využívá každičké vteřinky pro službu své publikaci.

Kromě toho to bylo úspěšné obranné opatření proti přepadům těmi, s nimiž Kamila nehodlala mluvit. Tohle byla právě jedna z příležitostí. Andreho spatřila – nemohla ho nevidět – a na vteřinku se na něj i zahleděla, ale vzápětí trhla hlavou v opačném směru. A pak, v bezpečí za stěnou nohsledů, prošla kolem. Ve chvíli, kdy se obrátil směrem, kam šla, a chtěl ji následovat, nastupovala už do čekajícího automobilu.

Stál tam a pozoroval, jak se automobil zařadil do proudu na Madison Avenue, nevěřil svým očím a pociťoval rostoucí hněv. On a Kamila spolu přece pracovali déle než dva roky. Nebyli žádní velcí kamarádi, ani nevypadalo, že někdy budou, ale měl ji vcelku rád a vždy se domníval, že ona má stejný vztah k němu. Zřejmě tedy ne. Neodpovídala mu na telefonáty a nyní ho zřetelně a schválně poslala k šípku. Ale proč? Udělal jí snad něco?

Stál chvíli před budovou a rozhodoval se, jestli má zajít nahoru a pohovořit si s Noelem, který byl obvykle schopen nějak vysvětlit Kamiliny signály. Pak ale zvítězily smíšené pocity hrdosti a uraženosti. Jestli se rozhodla ignorovat ho, tak se přece nesníží k tomu, aby ji sháněl. Ať jde k čertu, a ať jde k čertu i DQ. Je tu spousta jiných časopisů. Cestou na Park Avenue zašel do hospůdky U Draka a oslavil své miniaturní vítězství nezávislosti nad bezprostřední potřebou. Ale když si spočítal na ubrousku výdaje za novou výbavu, ta bezprostřední potřeba tu byla. Pokud nedostane náhradu od pojišťovny – a pojišťovna se činila seč mohla, aby platbu oddálila do příštího století – bude mít zakrátko nedostatek hotovosti. Potřeboval práci, to byla ta správná odpověď. Pozvedl sklenku a tiše si připil na zdar své nové zakázky. Lucy určitě s něčím přijde.

„OK, není to dost na to, abys mohl odejít do penze, ale je to lepší než cokoliv, co seženu v tomhle městě.“ Lucy nasadila udiveně obranný výraz. „Tady je momentálně mrtvo.“ Pohlédla do zápisků. „Zkusila jsem kde koho, s výjimkou časopisu pro instalatéry, a jediné zakázky, které jsem našla, byly katalogy.“ Pokrčila nos. Katalogy, to nebyla práce pro její fotografy, tedy pokud je nedusily naléhavé záležitosti alimentů a nebyli tudíž v beznaději. Pokrčila rameny. „Jeden nikdy neví. Mohlo by to být fajn.“

Zakázka byla pro anglický časopis, za anglický plat, podstatně nižší, než byla Andreho obvyklá sazba v Americe. Ale Lucy měla pravdu. Fotografovat gobelíny v anglickém zámku bylo určitě lepší než dřít na tuctech interiérů pod zvídavým zrakem uměleckého redaktora, který by chtěl mít všechno nasvíceno reflektory. Andre tímhle prošel, když začínal, a vracet se k tomu nehodlal.

„Lulu, je to fajn. Čestně. Kromě toho, momentálně si nemohu vybírat. Kdy to chtějí?“

Lulu nahlédla do záznamů. „Včera? Mají tam krizi. Všechno měli nachystané, ale jejich dvorní fotograf, který tam byl, spadl z koně a zlomil si ruku.“

Andre zamrkal. „Ale snad nebudou chtít, abych lezl na koně, nebo jo? Co on, proboha, dělal na koni?“

„Copak já vím? Stiskneš ho koleny a budeš v klidu.“

„Tvrdá to žena, tahle Lulu. Měl jsem tě mít s sebou dnes ráno.“ Andre jí popsal svůj neúspěšný střet s Kamilou a zpozoroval, jak se jí na tváři rozprostřel výraz nechuti. „A tak jsem tam v té hale stál,“ řekl, „jako connard –“

„Jako co?“

„Jako blb. A ona se podívala skrze mne, jako by mě neviděla. A viděla mě zcela určitě, to vím.“

Lucy vstala od stolu a podívala se na něj shora. „Andre, ta ženská je povrchní. Ty vždycky říkáš, že není tak zlá a že má ty svoje vrtochy, ale že ví, co dělá, a že vydává dobrý časopis – to je možná všecko pravda.“ Hrozila na něj prstem. „Ale to všechno nemění nic na věci, že je povrchní. Když někoho potřebuje, tak se jen rozpouští jako máslo na bramborách. Když někoho nepotřebuje, tak nemusí existovat. A teď proti tobě z nějakého důvodu něco má.“ Založila si ruce křížem a s hlavou na stranu se zeptala: „Můžeš odpřisáhnout, že tam v té Francii k ničemu nedošlo?“

Andre si připomněl ten večer v Colombe d’Or a potřásl hlavou. „Můžu. K ničemu nedošlo.“

Místo chmur na její tváři se objevil náznak úsměvu, takového vševědoucího. „Možná, že to je ten problém.“

Cyrus Pine byl pod vnějším přívětivým nátěrem lehké šarmantnosti, který předváděl svým klientům, člověk, který uměl jít za svým cílem. Vůle po vítězství se mu stala druhou přirozeností již od jeho pobytu v Etonu, kde zjistil, že když je člověk v popředí, jak ve sportu, tak ve školní lavici, tak ho to ochraňuje od těch malých brutálností, se kterými se člověk setká v anglických soukromých školách. A v Etonu se též naučil, jak skrývat svoje nadání, protože snažit se vyniknout, to se prostě nedělalo. Když se úspěchy se dostavily jakoby náhodou, díky štěstí, bylo to přijatelné. Úspěchy coby výsledek tvrdé cílevědomé práce, to se nenosilo. A když dokončil studia na Harvardu, jeho vnější vzezření se ustálilo. Představoval jednoho z těch šťastných amatérů, se kterými se v životě občas setkáme. Ta maska se mu též vyplácela v jeho obchodě, ale skutečností bylo, že pracoval stejně tvrdě jako ostatní, ale smlouval tvrději.

Obchody v oblasti uměleckých děl, a v případě pana Pina v oblasti velice specializované, obvykle závisely na informacích, které získal dříve než ostatní. Tu a tam vám to spadne do klína, což je odměna za dlouhodobé kontakty a dlouhodobé zušlechťování kontaktů. Častěji však je to výsledek trpělivého probírání se šeptandou a pověstmi, které neustále kolují kolem obchodů s uměním v milionových hodnotách, které se točí kolem několika málo set obrazů. A pro Cyra Pina, který rád žertem pronášel, že ideální obchodník s uměním je jako akrobat, který drží nos na prubířském kameni, ucho na zemi a oko na nejbližší příležitosti, nebyl žádný drb natolik bezvýznamný, že by jej pominul.

Když se vrátil z velice korektního oběda bez vína s obstarožní klientkou, která pravidelně prohlašovala, že ji už přestala bavit její sbírka Pissarů a Sisleyů (a se stejnou pravidelností se rozhodovala opačně), Cyrus se usadil k telefonu. Příhoda, kterou mu ten mladý muž popsal, nemusela být nic víc než podivná bezvýznamná náhoda, ale jeden nikdy neví. Nalil si koňak, aby zahnal příchuť minerálky, a začal se probírat svým adresářem.

Devět

V bytě opět zavládl chaos, jako by se zloději vrátili pro nášup. Krabice, obaly, role bublinkového plastu, plastová pěna všech tvarů – tvarovaná, v kvádrech, v klínech a v kousíčcích poletujících v sebemenším závanu vůkol – prostě celá podlaha byla svědectvím americké posedlosti s obaly.

Dlouhý pracovní stůl na druhém konci místnosti byl oproti tomu obrazem pořádku. Fotoaparáty, objektivy, polaroidové nástavce, filmy a filtry tam čekaly v seřazených šicích, až je uloží do měkkých přihrádek tmavomodrých nylonových tašek. Byl to pohled pro bolavé oči. Andre se bez výbavy cítil zranitelný, jako by mu ukradli oči, a navíc i profesionální zdatnost. Ale nyní, když prsty hladil tlačítka a výběžky a naslouchal cvakání závěrek a objektivů, cítil, jak se mu vrací nejen nálada, ale i sebedůvěra. Možná by se měl cestou z Anglie stavit na den dva v Paříži a pokusit se získat zakázku od některého z francouzských časopisů. Takový týden fotografování pro Côté Sud by byl báječným protijedem proti všem frustracím minulého týdne. Vzal do ruky nový Nikon. Nebyl to ten jeho starý otlučený kamarád, ale líbilo se mu, jak dobře mu aparát sedne do ruky. Vzal ho k oknu a zašilhal hledáčkem na podvečerní mozaiku stínů a polostínů a rozžíhajících se světel. K čertu s DQ, a k čertu s Kamilou. Však se bez nich obejde.

Telefon zvedl již při druhém zazvonění, protože čekal, že se ozve Lucy se svou obvyklou litanií rad na cestu a také proto, aby se ujistila, že má letenky a pas a zásobu čistých ponožek. Na vteřinu ho však zarazil osobitý a výrazný přízvuk.

„Příteli, Cyrus u telefonu. Doufám, že nevyrušuji. Máte asi co dělat, ale říkám si, že byste mohl mít, třebas jen tak náhodou, chviličku času na skleničku. Trošku jsem se pustil do výzkumů a mám za to, že by vás to mohlo zajímat.“

„Velmi rád, Cyre.“ Andre pohlédl na podlahu posetou nepořádkem. „Vlastně jsem měl rande s hromadou odpadků, ale právě jsem ho zrušil. Tak kde se uvidíme?“

„Znáte Harvard Club? Na Čtyřiačtyřicáté, mezi Pátou a Šestou, číslo domu dvacet sedm. Je tam klid, a kromě toho jeden vidí, s kým mluví. Do těch potemnělých barů jsem přestal chodit. Řekněme v půl sedmé? Mimochodem, měl byste si vzít vázanku. Mají to rádi.“

„Budu tam přesně.“

Chvíli mu trvalo, než našel vázanku. Našel ji srolovanou v kapse jednoho saka. Ta tyranie vázanek mu byla nepohodlná a dráždila ho. Zejména jednou, když se ubytoval v nestydatě předraženém a nestydatě nabubřelém hotelu v Dallasu. Večer po tvrdém pracovním dnu fotografování v jakémsi texaském paláci zašel do hotelového baru, střízlivý a ve ctihodném nedělním saku, a nedovolili mu vejít, protože běloskvoucí náprsenku jeho košile nepokrývala vázanka. Úřadující vašnosta mu sice vázanku zapůjčil, ale putovní podnikovou, z divoce květovaného hedvábí a potřísněnou stopami nesčetných druhů whisky, a teprve pak si mohl objednat. U baru seděl vedle dvojice hlučných pánů s texaskými tkaničkami od bot u límečku a jednou ženou, která, kromě kaskády klenotů, byla prakticky od pasu nahoru nahá. Jeden z pánů, jak si připomněl, měl rovněž na hlavě obrovský klobouk, což by v různých civilizovaných částech světa považovali za přestupek. Od té doby vždy cestoval s univerzální vázankou z černého úpletu, nemačkavou a skvrnvzdornou, vhodnou pro jakoukoliv příležitost, pohřby nevyjímaje. Upravil si uzel a odebral se v očekávání věcí příštích do onoho útulku lepších lidí, kam se pánové z Harvardu uchylují za účelem občerstvení po vyčerpávajících kláních s medvědy a býky soudních dvorů obchodního světa Ameriky.

Právě si odkládal v šatně, když v jedné z chodeb vedoucích ze vstupní haly spatřil Cyra Pina. Byl k němu obrácen bezchybně oděnými zády a četl si oznámení na vývěsce. Andre popošel a stoupl si vedle něj. „Doufám, že nevyhlásili zákaz vstupu fotografům.“

Pine se k němu obrátil a usmál se. „Kontroluji tady, jestli nechytli některého z členů, jak se snaží propašovat do páry mladou dámu. To se kdysi stávalo.“ Ukázal na leták připíchnutý na rudou plst. „Časy se mění. Místo toho teď míváme obědy s konverzací v japonštině. Jak se máte, mladý muži?“ Vzal Andreho za loket. „Bar je tamhle.“

Bar v Harvard Clubu byl bez zbytečné výzdoby, tak jak bary bývaly předtím, než umělé kapradiny visící od stropu nahradily tradiční oblaka dýmu a než zvuky hracích automatů a sportovní komentáře z televize zcela zničily možnost příjemné konverzace. Popravdě řečeno, nedávno sem nainstalovali dva televizory, což Pine kvitoval s velkou nechutí, ale oba byly toho večera slepé a němé. Ani hostů tam moc nebylo. Ze čtyř malých stolků byl obsazen pouze jeden, a to osamělou postavou ohnutou nad novinami. Další člen klubu seděl u baru a vypadal hluboce zadumaný. Nic tedy nemohlo narušit klidné popíjení alhoholu.

Pine s Andrem zamířili na konec baru, aby byli v uctivé vzdálenosti od pána, který četl Wall Street Journal a vyluzoval nepříjemný zvuk, tím jak obracel stránky. Pine pozvolna vychutnal první doušek skotské, její chuť ocenil dlouhým výdechem a poté se pohodlně usadil na barové stoličce. Andre naslouchal zvukům místnosti. Ten nejhlasitější se ozval, když barman omylem cinkl láhví whisky o láhev vodky. „Mám pocit,“ řekl Andre tiše Pinovi, „že bychom si buď měli posílat zprávy tichou poštou, nebo šeptat.“

„Panebože, vůbec ne,“ prohlásil Pine. „Ve srovnání s jedním klubem v Londýně, kam občas zajdu, je tu přímo vřava. Víte, co mám na mysli? Je to jeden z těch opravdu starobylých klubů. Disraeli byl jeho členem. Možná, že tam dosud někde je. Znám odtamtud jednu historku, prý úplně pravdivou.“ Naklonil se vpřed a očka mu plála radostí. „V tamější čítárně byl přísný zákaz jakéhokoliv hluku a dvě lenošky po obou stranách krbu byly tradičně každé odpoledne obsazeny dvěma z nejstarších členů, a to za účelem meditace. No a jednoho odpoledne se starý pan Carruthers přištrachal dovnitř a zjistil, že stejně starý pan Smythe je již v lenošce a hluboce spí, s výtiskem Financial Timesů přes obličej. Carruthers si přečetl své noviny, dal si šlofíka a odskočil si na gin. Smythe byl stále na stejném místě, ani se nepohnul. O dvě hodiny později se Carruthers vrátil. Proč, to se neví, možná si tam zapomněl pod polštářem zuby, ale ať už se vrátil z jakéhokoliv důvodu, prostě tam našel Smytha ve stejné pozici. To je divné, řekl si Carruthers a poklepal Smythovi na rameno. Nic. Zatřepal s ním. Nic. Zvedl noviny a co uviděl byly oči dokořán a otevřená ústa. Dal si dvě a dvě dohromady a zvolal: „Dobrý Bože. Máme tu zesnulého člena. Zavolejte lékaře!“ Z druhého konce místnosti se ozval přísný hlas dalšího člena, který si tam také zdříml: „Ticho, nerušit!“

Pine sledoval, jak se Andre směje, a ramena se mu přitom tiše třásla a hlava kývala. „Tak co? Ve srovnání s tímhle je tady hluk jako v hospodě.“ Napil se whisky a osušil si rty. „Tak a teď vážně. Povězte mi něco,“ řekl. „Když jste naposledy viděl Denoyera, měl jste dojem, že by toho Cézanna chtěl prodat? Měl slzičku v oku, když se díval na ty fotografie? Utrousil nějakou nestřeženou poznámku? Nebo rychle zatelefonoval do aukční síně? Něco takového?“

Andre se snažil připomenout si ten večer plný rozčarování na Cooper Cay. „Ne. Jediné, co mě zarazilo, jak jsem vám už řekl, bylo to, že nevypadal překvapeně. Nebo, pokud ho to překvapilo, velice dobře to skryl.“

„Dělal na vás dojem člověka, který je schopen skrývat své city? Nechci se vás nijak dotknout, ale řekl bych, že vaši krajané nejsou v tomhle směru zrovna pověstní. Jsou naopak poměrně impulsivní a dramatičtí, to ano. Ale nevyzpytatelní? To ne. V tom je ten galský půvab.“

„Umí se krotit,“ řekl Andre. „Tak nějak bych ho popsal. Možná to bylo tím, že jsem pro něj cizí člověk, ale měl jsem dojem, že potřeboval vteřinku či dvě, než odpověděl nebo zareagoval na otázku. Přemýšlel, než promluvil.“

„Pane Bože,“ řekl na to Pine, „to je poněkud neobvyklé. Kam by ten svět dospěl, kdybychom se všichni takhle chovali? Naštěstí se tak v obchodu s uměním většina lidí nechová.“ Pohlédl na barmana a zatočil prstem ve vzduchu, což byl signál, že potřebuje ještě jednu skotskou. „Zavolal jsem dnes odpoledne několika lidem a musím přiznat, že jsem nemluvil úplnou pravdu. Řekl jsem jim, že jim volám na žádost jednoho klienta – vážného sběratele –, který se zajímá o koupi Cézanna. Žádné jméno jsem pochopitelně nevyslovil. Popsal jsem ho jako člověka velmi bohatého, spolehlivého, který nakupuje po celém světě. Prostě obvyklé řečičky. Ah, díky, Tome.“ Pine se odmlčel a napil se. „A teď ta zajímavá část. Normálně, když takhle zamáváte vnadidlem, trvá chvilku, než rybka zabere. Ale tentokrát ne.“

Pine se odmlčel a pátravě se zadíval do Andreho pozorné tváře. Trvalo to pár vteřin a zřejmě ho to, co viděl, uspokojilo. „Rád bych s vámi mluvil zcela otevřeně. Pokud by se z toho všeho vyklubal nějaký obchod, byl bych v tom docela rád zainteresován. Přestal jsem mládnout a příležitost jako tahle se každý den nenaskytne. A protože jste mě na tohle všechno upozornil, myslím si, že byste se na tom měl podílet.“ Opět se odmlčel a jeden na druhého se dívali.

Andre nevěděl, co na to říci, a tak vyhledal útočiště ve sklence vína a snažil se uspořádat si myšlenky. Na peníze si totiž v tomto případě ani nevzpomněl. Chtěl jen ukojit zvědavost. „Myslíte si, že za tím je opravdu něco jako obchod?“

„Kdo ví? Já klidně najdu dva nebo tři zájemce, hned zítra, kteří by tenhle obraz koupili, pokud je k mání – a pokud mě Denoyer prodejem pověří.“

„A myslíte si, že je k mání?“

Pine se zasmál a člen klubu, který na druhé straně zachmuřeně zíral do svého Martini, se na něj varovně podíval. „Vyhýbáte se mé otázce, mladý muži. To se nedozvíme, dokud se pořádně neseznámíme s celým problémem.“

„My?“

„A proč ne? Já se vyznám v obchodě s uměním a vy se znáte s Denoyerem. Vy na mne působíte dojmem čestného mladého muže a co se mne týče, já sám se považuji za absolutní pilíř poctivosti, ať už si ostatní myslí cokoliv. Dvě hlavy při řešení tohohle hlavolamu budou lepší než jedna. Domnívám se, že bychom v tomhle směru mohli navázat vcelku slušnou spolupráci. Dáte si ještě jednu sklenku vína?“ Pine opět zakroužil prstem na barmana, aniž odvrátil zrak od Andreho tváře. „Tak co? Dáme se do toho? Mohla by z toho být docela legrace.“

Pine byl pro Andreho někdo, komu se dalo jen těžko odolat. Za živého boha nemohl přijít na žádnou výmluvu. „Pro peníze bych to nedělal,“ prohlásil. „Peníze nejsou tak důležité.“

Pine na to zareagoval tím, že svraštil obličej. Tak, že se mu obočí uprostřed přímo srazilo. „Nebuďte směšný. Peníze jsou vždycky důležité. Peníze znamenají svobodu.“ Obočí se mu vrátilo do původní polohy a na tváři se mu rozprostřel úsměv. „Můžete je ovšem věnovat na dobročinný účel, pokud se vám tím uleví.“

„Který máte na mysli?“

„Můj starobní důchod.“

Andre se zahleděl na Pinovy stříbrné vlasy, jiskru v oku a veselého motýlka posazeného mírně nakřivo. Mohla by to být legrace, řekl Pine, a Andre začal mít pocit, že by mohl mít pravdu. „Tak dobře,“ rozhodl se. „Udělám, co budu moci. Kromě toho musím ovšem také pracovat. Vydělávat, však víte.“

„Správný mužský. Velice jste mě potěšil. Práci do toho nějak zakomponujeme, s tím si hlavu lámat nemusíte. Tak a teď vám povím, co jsem se dozvěděl dnes odpoledne.“ Pine počkal, než barman Andremu dolil a odklusal ke svým láhvím.

„Nesmíme se dát strhnout,“ řekl Pine, „protože tohle zatím není ani pořádná šeptanda. Je to jen takový náznak, záblesk v oku. Ale, jak jsem již řekl, odpověď na moje dotazy byla překvapivě rychlá. Netrvalo to ani dvě hodiny. Mám jednu starou dobrou známou, která pracuje v Metropolitní galerii – dvakrát třikrát do roka ji pozvu na oběd –, a ta má nejdelší uši v celém městě. Podle toho, co mi řekla, předpokládám, že zaslechla útržek konverzace, kterou slyšet neměla, nebo u někoho viděla na stole poznámku vzhůru nohama. Je tu skutečně jakýsi jemný náznak, že během dvou tří měsíců by se na trhu mohl objevit důležitý Cézanne. Nic konkrétního, žádné detaily.“ Pine se naklonil vpřed, aby zdůraznil, co bude následovat. „Kromě toho: obraz je v soukromém vlastnictví a dlouhou dobu nebyl na trhu. Až nápadná shoda, že ano?“

Andre se také instinktivně naklonil a uvědomil si, že se opatrně ohlédl. „Ale mohou tu být i jiné obrazy, ne? Tím chci říci, že Cézanne byl vcelku plodný malíř.“

„To zcela jistě byl. Ve svých začátcích musel namalovat nejméně šedesát obrazů hory Sv. Victorie u Aix, a prakticky zemřel se štětcem v ruce. Ale ta souhra náhod je až příliš nápadná.“ Pine pohlédl napřed na prázdné sklenice a pak na hodinky. „Zůstaneme na večeři? Víno tu mají pitelné a jídlo jak v mateřské školce. Pokud ovšem nemáte jiné plány?“

„Cyre, kdybych vám měl popsat svůj společenský život, zemřete nudou. Jediné mladé dámy, s nimiž trávím v poslední době svůj čas, jsou ty, které mi říkají, jak si připevnit bezpečnostní pásy.“

„Ne, vážně? Měl byste se začít věnovat Courtney. Je to velice příjemná dívka, ale nemůže jaksi zavadit o toho pravého. Setkal jsem se s jedním či dvěma z nich, ale byli dutí až k nevíře.“ Pine podepsal účtenku a vstal.

„Kšandy a proužkované košile?“

„A stejné spodky, zcela určitě. Tak co, půjdeme?“

Vyšli z baru a vstoupili do jídelny. Byla to dvouposchoďová hala, do které se pohodlně vejde alespoň tři sta absolventů Harvardu, a přitom zbude ještě dost místa na zaparkování menšího pluku pobočníků. Něco mezi velkolepým secesním sálem a loveckou chatou. Na stěnách visela sbírka vycpaných loveckých trofejí, většinou, jak vysvětlil Pine, výsledek loveckých výprav prezidenta Teddyho Roosevelta – hlavy slonů a buvolů, rohy a kly, a obrovské losí parohy – a dalších. A podobizny mužů důležitého vzezření a důstojné tváře, většinou prezidentů Klubu nebo prezidentů Spojených států, jak vysvětlil Pine, když šli kolem. Nahoře na rozlehlém balkoně byly umístěny další stoly a Andre zpozoroval mezi hosty i několik žen, což ho v tomto mužském prostředí poněkud překvapilo. „My jsme poslední univerzitní klub, který rozšířil členství na ženy, v roce sedmdesát tři, pokud si dobře vzpomínám. Bylo to dobré rozhodnutí. Občas to poskytne příjemnou změnu ve srovnání s těmi vycpanými divočinami na stěnách.“

Pine pozdravil známého u sousedního stolu – vysokého svižného muže s mohutným, na koncích zakrouceným knírem. „To je Chapman, vynikající právník. Hraje také slušně na klarinet. A ten kosmatý chlapík, co s ním sedí u stolu, je šéf jednoho studia v Hollywoodu. Bez slunečních brýlí bych ho málem nepoznal. Určitě kují nějakou neplechu. Tak, co si dáte?“

Ze seznamu vcelku jednoduchých jídel si Andre vybral směs mušlí a lososa a díval se, jak Pine zapisuje objednávku na lístek. Bylo to poprvé, co měl Andre příležitost najíst se v americkém univerzitním klubu, a nutno říct, že se v tom klidném a staromódním prostředí cítil velice dobře. Kolem hostů nepoletovali žádní neustále nezaměstnaní herci, zaměstnaní jako číšníci, bez přestání recitující nekonečný seznam jídel na jídelníčku, tak, jak se stalo zvykem v běžných newyorských restauracích. Tady na vás číšníci v červených kazajkách šeptali, pokud se tomu tak vůbec dalo říkat. Byli zruční, nenápadní a věděli, co dělají. Andre začal litovat, že nestudoval na Harvardu. Mohl by se teď vyhnout hluku Manhattanu, který stále víc a víc nesnášel.

Když utišili počáteční nápor hladu prvním chodem, navázal Pine na téma rozhovoru tam, kde předtím skončil. „Krok číslo jedna by měl být, že zjistíme, kde se teď obraz nachází. Máte nějaký nápad?“

„No, víme přece, že není tam, kde Denoyer řekl, totiž v galerii v Cannes. Předpokládám, že jej mohl poslat někam k restaurátorovi.“

„To je velice nepravděpodobné,“ odvětil Pine. „Obraz není tak starý a ta dáma s melouny vypadala na vašich fotografiích pro DQ velice zdravě. Máte ještě nějaký nápad?“

„U rámaře? Když ho nakládali, tak v rámu nebyl. V jeho domě v Paříži? V trezoru v bance? Nebo je už zase zpátky na Cap Ferrat?“

„Možná,“ přikývl Pine. „Možná je, možná není. Takže to je vše, co v tuto chvíli máme k dispozici. Právě tady budeme muset začít. Což není tak hrozné, vzhledem k ročnímu období. Je to tam velice příjemné, pokud se pamatuji.“

„Na Cap Ferrat? To myslíte vážně?“

„A kde jinde, příteli? Pokud ten obraz není tam, kde by měl být, pak jsme na stopě něčemu zajímavému. Pokud je tam, kde být má, odebereme se nejkratší cestou do Beaulieu a utopíme smutek u La Reserve. Nebyl jsem tam již několik let. Dvacet?“ Pine vypadal na chvilku jako školák na konci školního roku. „Řekl jsem vám, že to bude legrace.“

S touhle logikou se Andre hádat nemohl a ani nechtěl. Bude to určitě legrace cestovat s tímhle obstarožním rošťákem. Odjíždí do Evropy zítra ráno tak jako tak. A tak se dohodli, že až Andre skončí s fotografováním v zámku, setkají se v Nice. Zbytek večera strávili – za vydatné podpory koňaku úctyhodného stáří – tím, že osnovali plány, jak se dostat dovnitř do domu na Cap Ferrat, aniž by jim společníka dělala francouzská policie.

Deset

Bylo brzy zrána a na letišti v Heathrow z šedé jarní oblohy jemně mžilo. Špalír ospalých tváří u pásu se zavazadly pozoroval zavazadla jiných lidí, která k nim dojela dříve než ta jejich. Z tlampačů se ozývala hlášení, která letištní technologie zašifruje do jazyka, jakým nikdo nemluví. Pozdní přílety. Opožděné spoje. Záchvaty paniky. Prostě počátek dalšího z dnů zasvěcených požitkům z cestování.

Andre se cítil kupodivu čerstvý – vystříhal se alkoholu a spal celých šest hodin. Pokud nebude doprava příliš hustá, má šanci dostat se do hrabství Wiltshire ještě před obědem. Celé odpoledne a zítra ráno může pracovat a do Heathrow se vrátit tak, aby stihl večerní let do Nice. Tahle veselá myšlenka ho povzbudila, až se dopustil zásadní chyby. Když procházel zeleným proudem celnice, usmál se na celníka. Samozřejmě ho zastavili.

„Otevřete nám tohle zavazadlo, pane, buďte tak laskav.“

Celník si prohlédl bohatou výbavu ve vaku a pozvedl obočí. „Fotograf amatér, to bychom asi tak byli, že ano?“

„Profesionál. Fotografuji pro časopisy.“

„Aha.“ Hlas zněl ploše a nepřesvědčeně. „Už dlouho?“

„Ano, pár let.“

„Ale ne s tímhle nářadíčkem.“

„Ne.“ Proč jenom se cítil provinile? „Moji starou výbavu mi ukradli. Tohle jsem si minulý týden musel koupit v New Yorku.“

Mrazivý úsměv. „Takže máme na všechno stvrzenky, že ano?“

O deset minut později – k určitému zklamání ochránce britských celních hranic – ho museli pustit, protože Andre měl skutečně na všechno stvrzenky.

Zapřísáhl se, že se již nikdy nepodívá celníkovi do očí, a ve vypůjčeném fordu, který stejně jako všechna ostatní auta – ve srovnání s americkými silničními potvorami – vypadal jako hračka, se vydal na západ. Byl by rád věděl, kolik pašeráků takhle chytnou, a s čím. Kurýry s bílým práškem z Číny? Předměty obecného ohrožení? Nebo jen jednu extra lahvinku whisky a bezcelní cigarety? A jak by se dalo propašovat něco většího, třebas ukradený obraz? Přišlápl na plyn a zrychlil na sto třicet, aby skončil co nejdříve s prací a zmizel odtud na rande s Cyrem.

Vyjel z předměstí a jak se blížil ke šťavnatým zeleným kopečkům a úpravným políčkům hrabství Wiltshire, mrholení se změnilo v hustý déšť. Anglie by mohla být opravdu hezounká, jen kdyby se někomu podařilo zavřít vodu. Andre zíral ven do stěračů, které kmitaly jak metronom, a čekal, až uvidí ukazatel na vesnici, kde se měl zeptat, jak se dostane do cíle své cesty.

Vesnicí málem projel bez zastavení. Nether Trollope byla vesnička sestávající z jedné kraťoučké ulice. Na ní hlouček chaloupek ze zdiva s černými trámy, zamračený a mokrý, malá pošta, obchůdek a hospoda. Nad hospodou visel omšelý štít ohlašující jméno Lamprey Arms s malbou ozubené potvory, která vypadala jako červ svíjející se kolem oloupaného nápisu v latině. Pod štítem se kýval další nápis zvoucí návštěvníky na něco k zakousnutí. Andre zajel na parkoviště a přešel po štěrku, v němž se jeho stopy okamžitě zalily vodou.

Když vešel dovnitř, půl tuctu, či kolik hostů, kteří tam popíjeli pivo, zmlklo a všichni se obrátili k němu a civěli. Kromě toho ho uvítal závan pachu piva, kouře a mokrého šatstva. V krbu zápolil o život ohýnek, jehož teplo, pokud vůbec nějaké vycházelo, pohltil velikánský starý černý labrador, který před krbem dřímal a přitom tu a tam zahýbal šedým čenichem. Za nálevním pultem stála mohutná černovlasá žena, jejíž tvář zářila přeštědrou paletou barev.

„Dobré ranko, mladý pane,“ zahlaholila. „To se nám ale počasíčko vyvedlo. Co si dáme?“

Andre si objednal pivo. Mumlání, které uťal svým příchodem, navázalo tam, kde přestalo, tiše a tajuplně, jako kdyby zahradničení a kopaná byly zakázané radovánky.

„Poslužte si.“ Šenkýřka před něj postavila sklenici. „Na výletě?“ Podívala se na něj zpytavě a oči jí z toho nánosu půlnoční modři jen blýskaly.

„Možná byste mi mohla pomoci,“ řekl na to Andre. „Jak se dostanu na zámek Throttle Hall?“

„Jedeme na návštěvu k jeho lordstvu?“ Zatáhla si z cigarety se silně rudou kosmetickou úpravou od rtěnky. „To je jen pět minut odtud, na konci cesty. Velká železná brána s takovou potvorou ve znaku, nemůžete to minout.“

„Potvorou?“

„Jó, mihule. Čili lamprey. Jako úhoř, ale zubatý. Běhá mi z toho mráz po zádech. Radši bychom se jmenovali něco jako U kachny a ohaře, nebo U královského dubu, ale co naděláme. Patří to tu lordu Lampreymu, takže jsme U mihule a musíme to vydržet.“

„Mihule je historická záležitost, Rito,“ vmísil se jeden ze zákazníků do hovoru. „Tradiční, historická.“

„To mi je fuk.“ Rita si zapálila další cigaretu od oharku té předešlé. „Běhá mi z toho mráz po zádech,“ opakovala. „Kvůli těm zubům.“

Andre zvedl loket z kaluže piva. „A zajde sem lord Lamprey občas na pivo?“

Rita posmrkla. „Nestojí to ani za řeč. Ale Daphne, ta jo. To je jeho dcera.“ Dvakrát či třikrát přikývla a šibalsky mrkla. „V sobotu večer.“ Významně se na Andreho podívala a přivřela očko. „Ráda se pobaví, ta jo, naše Daphne, ta jo.“

Andre se vyhnul nápovědě, aby se zeptal, jakou zábavu Daphne po sobotách vlastně vyhledává. „A lady Lamprey? Ta sem zajde?“

Rita se přesunula z pozice zpoza píp blíže k Andremu. „Lady L,“ řekla důvěrně hlasem stěží silnějším než šepot, „zdrhla, že jo? Vzala roha. S advokátem ze Salisbury.“ Nanesla něco více rtěnky na cigaretu. „O moc mladším než ona. Jo, to byl. Ale víte, co se říká.“

Andre nevěděl a ani po tom vědění nijak netoužil. Odvrátil Ritinu pozornost od dalších odhalení místních skandálů, tím že si z černé tabule objednal Oráčův oběd. Lahůdka sestávala z kusu chleba, kousku másla ve staniolu, řezu sýra a dvou velkých nakládaných cibulí. Papírový ubrousek s kresbou tlouštíka mávajícího nápisem Dobrou chuť Andremu posloužil coby útulek pro cibule. Oráčů mu začalo být líto.

O půl hodiny později, s obědem jako závažím v žaludku, vystoupil Andre z auta a otevřel si bránu. Projel na točitou štěrkovou cestu vedoucí do parku s překrásnými starými kaštany a duby, zastavil, vystoupil a bránu opět za sebou zavřel. Stádo namoklých ovcí se na něj otočilo a pozorovalo ho. Jedna zabečela, sotva ji v tom dešti, který pleskal na štěrk, bylo slyšet. Andre se zachvěl zimou a rozjel se po cestě.

Pringleho kniha Průvodce šlechtickými sídly Anglie popisuje Throttle Hall jako „impozantní sídlo ze šestnáctého století s novějšími přístavbami“, což je mírně shovívavé posouzení čtyř set let architektonického zmatku. Předchozí lordi Lampreyové, pokud se jim dostávalo prostředků, se oddávali přístavbám, křídlům, stavitelským pošetilostem, pilířům, lomenicím, gotickým rozmachům a cimbuřím, až se jim původní alžbětinskou budovu podařilo úplně schovat. Nyní, na počátku jednadvacátého století, byla tudíž Throttle Hall rozsáhlá a neočekávaně ohyzdná barabizna. Když Andre zaparkoval před vchodem, uvědomil si s povděkem, že nebude muset fotografovat nic zvenčí.

Zatáhl za tahadlo od zvonku vedle vrat pobitých hřeby a kromě skřípotu rzi o kámen se neozvalo nic. Zatáhl silněji a odměnou mu bylo dosti vzrušené štěkání, napřed z dálky a postupně blíž a blíž. Pak uslyšel tlapky škrábající na vrata, zaklení a nakonec skřípání klíče ve zrezavělém zámku. Když se vrata začala otevírat, ustoupil stranou, aby se vyhnul několika rezavým psům, kteří se vyvalili ven. Psi vzrušeně kničeli, vrtěli se, skákali po něm a tiskli ho ke zdi.

„Vy budete ten fotograf, předpokládám.“

Andre odstrčil hlavu jednoho ze psů ze svého třísla a pohlédl na postarší postavu v dlouhé zástěře přes černé kalhoty a vestu, s vyhrnutými rukávy, holým hubeným předloktím a s ušmudlanými bílými rukavicemi na rukou. Tvář pod pramínky vlasů nalepenými k lebce byla hubená a bledá, jedinou známkou barvy byly popraskané žilky na lících.

Andre přikývl. „Ano, to jsem já. Lord Lamprey?“

„Dívá se na dostihy.“ Muž si posmrkl a kývl hlavou. „Prosím, následujte mě.“ V doprovodu poskakujících psů vedl Andreho do tmavého nitra. Pohyboval se opatrnými krůčky a nakloněn dopředu, jako kdyby dlaždice byly pokryty ledem. Prošli chmurnou halou s kamennou podlahou a s galerií předků shlížejících dolů z popraskaných rámů, a vešli do chodby s dřevěným obložením. Byla tam zima větší než venku, typický anglický chlad, který vámi proniká od šlapek nahoru, celým tělem, a nechává po sobě omrzliny a zánět průdušek. Andre se marně rozhlížel, jestli neuvidí radiátor ústředního topení.

Když přicházeli k otevřeným dveřím na konci chodby, zaslechl Andre rychlé brebentění televizního komentátora a hlubší hulákání se vznešeným přízvukem: „Bič na něj, bič, pitomče. Bič!“ A pak zklamaný povzdech.

Zastavili se u dveří. Starý muž zakašlal a pravil: „Fotograf, vaše lordstvo.“

„Co? Aha, fotograf.“ Lord Lamprey neodvrátil zrak od televize a pozoroval, jak se koně vracejí zpět do ohrady. „Dobře, jděte a přiveďte ho, Spinku. Přiveďte ho sem.“

Spink obrátil zrak k nebesům. „Je tady, vaše lordstvo.“

Lord Lamprey se otočil k nim. „Dobrý Bože, vskutku.“ Postavil sklenku na stolek a s námahou se zvedl z křesla. Byl to vysoký hřmotný muž se zbrázděnou, kdysi zřejmě pohlednou tváří, brunátnou od pobytu na čerstvém vzduchu. Andre zaznamenal okopané semišové boty, hnědé manšestrové kalhoty a tvídový svrchník, s límcem otočeným vzhůru proti vtíravému chladu.

„Lamprey. Vítejte.“ Ruka, kterou mu podal, byla jako vychlazená kůže.

„Kelly.“ Andre kývl směrem k televizi. „Nenechte se vyrušovat…“

„Další závod je až za půl hodiny – dosti času na šálek čaje. Spinku, nebyl by šálek čaje?“

Spink koutkem úst zamumlal směrem k Andremu: „Napřed, že mám vyleštit stříbro. Teď zas čaj. Mám jenom jeden pár rukou, nebo ne?“ A pak pokračoval: „Darjeeling nebo čínský, vaše lordstvo?“

„Řekl bych Darjeeling. Vypijeme si to v dlouhé galerii, aby si pan Kelly mohl zároveň prohlédnout ty gobelíny.“

Lamprey šel napřed dlouhou chodbou kolem řady velkých pokojů s nábytkem pokrytým plachtami proti prachu a pak se zastavil pod širokým dubovým schodištěm. Vystoupil na první schod a poplácal vyřezávané zábradlí. „Alžbětinské,“ řekl. „Tenhle dům je něco jako skladiště, jak jste si asi všiml. Moji předkové byli jako straky, vždycky se vraceli s něčím novým – sochy, obrazy, nanicovaté manželky.“ Vystoupili nahoru a Lamprey rozhodil ruce směrem ke gobelínům. „A tady tyhle, pochopitelně.“

Galerie se prostírala po obou stranách schodiště v délce nějakých dvaceti metrů. Koberce visely po celé délce – některé na latích, některé v rámech jako panely. „Gobelíny, většinou,“ řekl Lamprey. „Nádherné, co říkáte?“

Andre zamumlal něco jako souhlas a pomalu se vydal podél těch krásných tlumených barev. Přemýšlel, jak si poradí s technikou fotografování v tak úzkém a špatně osvětleném prostoru. Ať se v Throttle Hall v průběhu století změnilo cokoliv, jedno zůstalo: původní elektroinstalace z počátku minulého století, s jednou jedinou zásuvkou na každé stěně. Nasvítit to bude problém.

Spink přinesl čaj, tmavě hnědý a úplně vylouhovaný, a nejevil žádné známky toho, že by se hodlal vrátit ke stříbru. Stál tam, s rukama založenýma, a cucal přes zuby vzduch. Andre si hřál ruce na šálku a když se odvrátil od gobelínů, zpozoroval, že se lord Lamprey dívá na hodinky. „Velkolepé,“ prohlásil Andre. „Jak dlouho jsou v majetku rodiny?“

„Přivezli je z Francie počátkem osmnáctého století.“ Lamprey přistoupil ke stěně a prsty jeden z nich pohladil. „Neocenitelné, pochopitelně.“

Spink se pohnul směrem k Andremu, až se dostal na doslech šepotu s nádechem ginu. „Ukradené, jasné? Všecky nakradli, do posledního. Nestálo je to ani penny.“ Setřel si hřbetem ruky kapičku z nosu a posmrkl si. „Loupež za bílého dne, tak to bylo.“

„Takže,“ ozval se Lamprey, „nebudu vás zdržovat a překážet vám tady.“

„Nesmíme zmeškat start v půl třetí,“ zamumlal Spink.

Andremu trvalo celou hodinu, než se probojoval záhadami místní elektroinstalace, která měla být již dávno na penzi, a než se mu podařilo upravit si osvětlení tak, jak potřeboval. Čas od času se pod schodištěm objevil Spink a pozoroval ho s našpulenými rty, než se vrátil do místností pro služebnictvo a za útěchou v láhvi ginu. Po lordovi Lampreym nebylo ani vidu ani slechu. V sedm večer, když pro něj Spink přišel, aby ho vyzval na večeři, byl Andre spokojený, že má nejméně půlku práce za sebou. Jestli to elektřina vydrží, měl by během zítřejšího dopoledne zvládnout zbytek.

Na noc ho ubytovali v místnosti, kterou Spink nazval Modrý pokoj, což bylo jméno vhodné nejen z důvodu výzdoby, ale i pro to, jaké barvy nabyla pokožka hostů díky teplotě v místnosti. Zatímco Andre čekal, až mu čúrek horké vody naplní alespoň dno vany, probádal pokoj. Přestože byl vybaven kvalitním, i když opotřebovaným nábytkem, sliboval dost nepohodlnou noc. Péra ve velké posteli již dávno odešla a matrace sestávala hlavně z hlubokého údolí uprostřed. Malá lampička spoře osvětlovala jeden z nočních stolků. Na druhém stála sklenice na zuby a napůl prázdná karafa s whisky, nepochybně za účelem poskytnutí oněmujícího tepla jako kompenzace nedostatku vytápění. Bylo tam též topné těleso na plyn, ale při bližším ohledání Andre zjistil, že chybí plyn. Vykoupal se na pokračování v sedmi centimetrech vlažné vody, oblékl si, co se dalo, a vydal se dolů.

Podávání koktejlů v Throttle Hall probíhalo v jednom z menších obývacích pokojů, což byla temná jeskyně vyzdobená, podobně jako Harvard Club, nadšeným vycpávačem zvířat. Lord Lamprey stál na konci místnosti zády ke krbu, ve kterém plála polena, a sako měl vyhrnuté nahoru, aby umožnil nebráněnému přístupu tepla k ušlechtilému pozadí. V rohu Spink předstíral, že se zabývá nápoji, zvedal číše proti světlu a leštil je o rukáv. Jakmile Andre vešel, přihrnuli se k němu psi v záchvatu přátelského nadšení.

„Jestli vám vadí, nakopněte je,“ poradil mu lord Lamprey. „Výborní společníci, tihle Irští setři, ale nemají smysl pro společenské chování. Fitz! Fitz! Lehni!“

Psi to nevzali na vědomí. „Který z nich je Fitz?“ zeptal se Andre.

„Všichni. Lehni, k čertu! Nedají se od sebe rozpoznat, takže bylo lehčí dát jim všem stejné jméno. Co si dáte?“

Spink, jak se zdálo, to již rozhodl. Strčil Andremu pod nos stříbrný tácek se sklenicí. „Whisky,“ pronesl koutkem úst důvěrnou informaci. „Sherry bych vám nedoporučoval a gin nám došel.“

Andre byl rád, že po ledu nebylo ani stopy, a prodral se houfem psů blíž k ohni. „Záběry jdou dobře, doufám,“ zeptal se Lamprey. „Asi víte, co se přihodilo vašemu předchůdci, nebo ne? Obávám se, že udělal chybu, když se nechal svést mou dcerou k jízdě na koni. Spadl.“

„Slyšel jsem o tom.“

„Daphne si myslí, že každý umí rajtovat jako ona, v tom je ta potíž. Ona ale jezdí už od tří let. Jako muž. Má perfektní sed.“

Chvíli sdíleli oheň z krbu v tichosti. Andre měl poprvé od té doby, co přijel, pocit, že je teplo. Ale vzalo to náhlý konec. Se vzezřením někoho, kdo na svých bedrech nese vážné břemeno domácího pořádku, se objevil Spink a poklepával na hodinky. „Kuchařka vzkazuje, že to chystá na půl osmé, nebo se to zkazí.“

Lamprey si povzdechl. „A kde je Daphne? Zatracené ženské. Proč musejí vždycky chodit pozdě? Spinku?“

Spink se ušklíbl. „Asi že se fintí, vaše lordstvo, řekl bych.“

„Tak začneme bez ní. Kuchařku si nesmíme rozzlobit.“ Lamprey dopil, sklenici podal Spinkovi a odstrčil psa, který mu ležel v cestě. Vedl Andreho ven přes chodbu a cestou brblal na kavalírsky nedochvilné zacházení s časem jiných lidí, zlozvyk jeho dcery. Ty své zatracené koně čekat nenechá, ale s domovem zachází, jako by to byl hotel. Všichni mladí lidé jsou dnes stejní, dochvilnost je věcí dob minulých. Ještě když vcházeli do jídelny, rozvíjel své zřejmě oblíbené teorie.

V jídelně viselo víc portrétů, tentokrát žen Lampreyů. Některé z nich, s ostrými rysy a upřeným pohledem, byly velice podobné velikánskému vycpanému jezevci, který visel nad krbem. Dlouhý dubový stůl pod těžkým křišťálovým svícnem byl prostřen pro tři a Andre čekal, kdy se malinké žárovičky ve tvaru svíček začnou chvět v průvanu, který pronikal vykládanými tabulkami oken.

Lord Lamprey se usadil v čele a silně zazvonil malým stříbrným zvonečkem. Natáhl se pro láhev, prozkoumal vinětu a zamručel. „Máme štěstí. Je to Latour ’69. Obával jsem se, že to Spink všechno vypil.“ Nalil si na ochutnání a čichl si. „Výborné. Máte rád víno, Kelly?“

„Určitě.“

„Škoda.“ Natáhl se přes stůl a nalil Andremu půl sklenice. „Spink je s vámi už dlouho?“

„Třicet let, možná o něco déle. Začal jako sluha dole v podpalubí, v umývárně. A zůstal tu.“ Lamprey válel doušek po patře a vychutnával ho. „Je to trošku podivín, ale zvykli jsme si jeden na druhého. On mi více méně vede domácnost. Vlastně ho mám docela rád, abych tak řekl. Však víte, jak to chodí se služebnictvem.“

Andremu ušetřil odpověď jednak příchod Spinka – přišoural se s mísou polévky –, jednak vojenské rázování jezdeckých bot na nohách statné mladé ženy v rajtkách, svetru s rolákem a vycpávaném jezdeckém kabátku, oblíbeném oděvu žen z anglického venkova. „Omlouvám se za zpoždění, tati. Percy dostal koliku.“ Mluvila zvučným, mírně přiškrceným hlasem vzbuzujícím v místnosti ozvěnu – kdyby se lidské hlasy klasifikovaly jako nástroje, byla by to trumpeta.

Obrátila se k Andremu, který vstal. Lord Lamprey přestal zkoumat polévku. „Pane Kelly, to je má dcera Daphne.“

Spink, který stál za Andrem s mísou polévky, zašeptal „Ctihodná Daphne“. Řekl to s takovým důrazem, až si Andre pomyslel, zda by neměl udělat pukrle či pokleknout. Dívala se na něj s intenzitou, která ho vyváděla z míry. Měla velké oči, oproti zarudlé tváři velice modré. Hnědé vlasy měla stažené vzad černou stuhou a čelo jí křižovala jemná čára od jezdecké přílby, před chvílí odložené. Za patnáct let přibude na váze a pokožka jí vlivem venkovského vzduchu, větru a počasí zhrubne. Ale dnes, v ranných dvaceti, jí tvář hořela mladistvým ruměncem báječně vycvičeného živočicha v nejlepší kondici.

Lord Lamprey zamával lžící na malý gumový náprstek, který mu plaval v polévce. „Spinku, co je k čertu tohle?“

Spink čile přiskočil a vylovil sběračkou náprstek z polévky. „Aha! Kuchařka bude ráda. Hledala ho všude. Měla ho na prstu, který si spálila, a musel jí sklouznout.“ Zručně náprstek přestěhoval do kapesníku. „Bude ráda. Tenhle je její poslední.“

Andre se sklonil nad polévkou a hledal, jestli se v hnědé windsorské polévce neskrývají další předměty denní potřeby. K jeho překvapení byla polévka výborná – s dostatečným množstvím sherry, teplá a sytá. Náhle se mu zdálo, že se na něj někdo dívá. Vzhlédl a spatřil, jak ho Daphne upřeně pozoruje.

„Jezdíte na koni?“ zeptala se.

„Obávám se, že ne. Vlastně jednou jsem to zkusil,“ řekl. „Je to dost dávno, rodiče mě vzali na pláž v Arcachonu, nedaleko Bordeaux. Měli tam na pláži osly. Pokud si vzpomínám, vydržel jsem to asi deset minut, než jsem spadl.“ Usmál se na ni. „Byl to velice starý a klidný osel.“

Zmínka o Francii odvrátila pozornost lorda Lampreyho od polévky a vyvolala tirádu na téma zlomyslný národní charakter Francouzů – jejich mimořádné sobectví, arogance a samolibost –, jejich snobství a posedlost, pokud jde o jídlo. Žáby, pro Boha svatého, a hlemýždě. A navíc ta jejich zatracená měna je tak drahá, že si tam člověk nemůže ani zajet. Všechny tyhle často používané názory již Andre v Anglii slyšel od svých známých mnohokrát. Zdálo se mu, že v sobě uchovávají jakousi hlubokou nedůvěru ke svým sousedům na druhé straně kanálu, jako kdyby osud udělil Francouzům jakési nedefinovatelné výhody. A přesto se každoročně miliony Angličanů přeplavují přes kanál a vrací se s hrůzostrašnými historkami o tom, jak je šálek kávy stál pět liber a jak pověstně hrubí k hostům jsou číšníci v Paříži.

Andre počkal, až lord Lamprey vypotřebuje svou zásobu žluči. „Zajímavé na tom je, že přesně to samé říkají Francouzi o Angličanech – s výjimkou jídla, pochopitelně. Jejich komentáře o jídle v Anglii se nebudu ani snažit opakovat. Ale poznámky o aroganci a snobství – o snobství zejména – to vše se dozvíte i na druhé straně kanálu. Mám dojem, že nás baví vzájemně se dráždit.“ Usmál se na Daphne. „Abych pravdu řekl, jsem napůl Francouz,“ dodal, „a myslím, že všichni nejsme tak zlí.“

Daphne si odfoukla. „Pokud jde o koně, jsou velice dobří,“ řekla. „A taťku neberte úplně vážně. On nemá rád nikoho. Měl byste slyšet, co říká o Němcích. A o ostatních Angličanech také. Zkuste se zmínit o politicích. Stačí říci Blair a budeme tu sedět celou noc.“

„Jednu věc musím Francouzům přiznat.“ Lamprey si dolil a ze zřetelnou nechutí podal láhev kolem. „Víno umí udělat výborné.“ Ušklíbl se na Andreho a pozvedl číši. „Na vaši báječnou zemi.“ A tiše dodal: „Škoda, že nám už nepatří.“

Spink během té diskuse sklidil ze stolu a objevil se s hlavním chodem, což bylo propečené kuře plovoucí v oceánu šťávy, brambory a podušená růžičková kapusta. Vyzkoušel ostří nože s rohovinovou rukojetí na svém palci a spolu s vidlicí jej podal Lampreymu.

„Kuřeti z volného odchovu se málo co vyrovná,“ prohlásil Lamprey a vstal, aby měl pohodlí k prvnímu řezu. Zaútočil na vypečeného ptáka mocným rozmachem vidlice, ale vnější obrnění začernalé kůže mu odolalo a kuře se sesmeklo z mísy a sklouzlo dolů po stole a cestou rozmetávalo brambory a kapustičky. Lamprey pozoroval ten pohyb s určitým znepokojením. „Dobrý Bože, ta zatracená potvora je ještě na živu. Spinku!“

„Možná jste mírně přehnal ten počáteční vpich, vaše lordstvo.“ Spink si vzal ubrousek, zvedl ptáka ze stolu a uložil jej zpět do zbytku šťávy. „Dovolil bych si doporučit menší rozmach s vidlicí. A pak s nožem sklouznout po prstech.“ Začal sbírat uniklou zeleninu a po očku se díval na Lampreyho.

„Po prstech? Jakých prstech? Vždyť je to zatracené kuře.“

„Tradiční termín. Dva prsty vidlice, vaše lordstvo.“

Lamprey zabručel, úspěšně kuře nabodl a dal se do šmidlání nožem.

Spink se uculil. „Výborně, vaše lordstvo.“

Andre nebyl stavu posoudit, co bylo tvrdší – zda kuře nebo kapustičky – ale jeho společníci si viditelně pochutnávali, s nekritickou chutí k jídlu lidí žijících na venkově, a oba si přidali. Když na míse nezůstalo nic než holá žebra, Lamprey vyhlásil příměří. Kostru Spink odnesl, přinesl karafu s portským a zbytek bochníku sýru Stilton.

Další rozhovor se týkal zájmů Daphne a jejího taťky. Vyprávěli si o koních, o nedávných místních amatérských dostizích a o vyhlídkách podzimní honební sezony. Nic jiného než jejich vlastní svět je nijak nezajímalo, ani to, co dělá Andre, což mu vcelku přišlo vhod, protože měl za sebou perný den. Šálek vlažné kávy si vypili v obývacím pokoji, načež Lamprey prohlásil, že hodlá sledovat nejnovější přehled katastrof, čímž mínil televizní noviny o desáté, a Andre toho využil k tomu, aby se odporoučel a vydal se nahoru.

Usadil se na okraji postele, sklenku s whisky v ruce, a oddaloval ten okamžik, kdy se bude muset vysoukat z šatů a vlézt do postele, která mu připomínala spíše zmrzlé sklo než bavlněné povlaky. Alkohol v jeho ruce pomalu prohrával souboj s okolní teplotou, a svléknout se mu připadalo jako ohrožení na zdraví. Přemýšlel, jestli se má zachovat mužně nebo zbaběle a vlézt do postele oblečený, když se ozvalo zaklepání na dveře. Ha, Spink s termoforem nebo alespoň s nahřátou cihlou, řekl si a šel otevřít.

Za dveřmi stála Ctihodná Daphne. „Dáme si rychlý cval?“

„Cože?“ řekl Andre, „za tmy?“

„Můžeme nechat rozsvíceno, jestli se vám to líbí.“ Ráznou rukou mu zatlačila na hruď, povalila ho na postel a kopnutím nohy v holínce za sebou zavřela dveře.

Jedenáct

Včerejší déšť krásně pročistil vzduch, bylo z něho už cítit jaro, a dokonce i ta ohyzdná fasáda Throttle Hall vypadala v odpoledním slunci o něco příjemněji. Andre dokončil všechny úkoly, rozloučil se a uložil zavazadla do kufru auta. Spink postával před vraty a pečlivě se vyhýbal jakékoliv práci až do chvíle, kdy se mohl bezpečně zjevit a očekávat spropitné. Andre se vydal k předním dveřím auta, ale Spink náhle prokázal překvapivou čilost, porazil ho o prsa a s uctivou úklonou a výrazem ve tváři mu je otevřel. Do nastavené dlaně mu přistála dvacetilibrovka a Spink ji sevřel v dlani, poté co si rychle ověřil, o jaké oběživo a o jakou hodnotu se jedná.

„Jste velice laskav, pane, velice laskav.“ Bankovku měl již v bezpečí v kapse, a tak cítil, že by mohl uspokojit zvědavost. „Doufám, že jste se vyspal dobře. Zima vám nebyla? Užil jste si pohodlíčka?“ Tvář se mu svraštila v něco, co zřejmě považoval za významně přivřené oko.

Andre si nemohl pomoci a musel se smát. Spinkova tvář mu připomínala starý kamenný chrlič deště. Připnul si pás a nastartoval motor. „Vyspal jsem se jako nikdy, Spinku, a díky.“

Jako bych to nevěděl, řekl si Spink pod vousy a díval se za odjíždějícím autem. Bylo mi to jasné z toho, jak na něj koukala při večeři, jak si ho měřila. Koketa jedna. Po mamince. Podíval se na hodinky, jestli má dost času zaskočit si do vesnice k Ritě pro láhev ginu, než se lord Lamprey vynoří po odpolední siestě, na kterou si navykl ve dnech, kdy se nekonaly dostihy.

Cestou zpět na letiště si Andre připomněl minulou noc plnou náročného aerobiku se Ctihodnou Daphne a chvíli kroutil nevěřícně hlavou. Po úvodních zdvořilůstkách následovaly pouze instrukce technického rázu, zejména jak se lépe snažit a počínat si při překonávání překážek. Když mezi jednotlivými koly odpočívala, probila se bez obtíží karafou whisky na nočním stolku a tu a tam si zdřímla. Zcela ignorovala všechny jeho pokusy o konverzaci. Bylo zcela jasné, že se od něj vyžaduje fyzické úsilí spíš než úsilí intelektuální, a fyzické úsilí tedy vynaložil nejlépe, jak uměl. Opustila ho za rozbřesku, vyčerpaného a s tváří v polštáři, a na rozloučenou ho pleskla přes zadek s poznámkou, že už měla i horší.

V Heathrow ho čekal poslíček z anglického časopisu, kterému předal filmy s obrázky gobelínů, a pak zkolaboval v čekárně. Bolely ho všechny svaly, i ty, na které již dávno zapomněl, že je má. Ještě jednu noc jako tahle a bude potřebovat berle a fyzioterapii. Sáhl pro telefon, aby zavolal Lucy, a uvědomil si, že se mu třesou ruce.

„Andre, kde jsi?“

„Na letišti v Heathrow. Čekám na let do Nice. Z časopisu poslali človíčka pro filmy, takže jim můžeš poslat fakturu, hned jak se ti bude chtít.“ Zívl si. „Promiň. Ty dva dny jsem si vůbec neodpočinul.“

„Jaké to bylo?“

„Bizarní. Zima, mokro, kuchařka, sluha, portréty předků, psi na každém kroku, stovky hektarů a otop nikde. Lord Lamprey si stěžoval, že nemůže sehnat mládence, co dříve šplhali do komínů a čistili je. Nevěděl jsem, že dosud takhle někdo žije.“

Lucy se hihňala i přes tu vzdálenost. „Zní to jako palác tvých snů. Zarajtoval sis?“

„Lulu, neměl jsem pro sebe čas ani na minutku. Čestně.“ Což byla pravda pravdoucí, pomyslel si. „A co se děje u vás?“

„Všechno OK. Jde to pomaleji než jindy, ale Stephen se vrátil z Floridy, takže si dokonce můžu zajít ven na oběd.“

„Schovej si jeden oběd pro mě, jestli můžeš. Dnes večer bych se měl setkat s Cyrem Pinem a během dvou dní bychom snad měli být zpátky. Zajdeme si do Royaltonu a zamáváme na Kamilu.“

„Prima,“ řekla Lulu. „Přinesu si revolver.“ Andre zaslechl hlášení v letištní pařeči, že jeho let do Nice je připraven k odletu. „Lulu, zavolám ti z Nice.“

„To není špatné místo na večeři. Šťastnou cestu.“ Andre se usadil v letadle a usnul ještě před tím, než odletěli. Jeho poslední myšlenkou, než usnul, byla Lucy, jak spolu sedí na terase restaurace s výhledem na Středozemní moře. Když ho letuška přišla vzbudit před přistáním, všimla si, že se ve spánku usmíval.

Cyrus Pine navrhl, aby se ubytovali v Beau Rivage, malém a příjemném hotelu za promenádou des Anglais nedaleko opery. Bydlívaly tam hostující hvězdy, řekl Cyrus, a on měl pro operní zpěvačky slabůstku. Mívají velké poprsí. Přiletěl do Paříže nočním letem a pak přesedl do letadla do Nice a ubytoval se jen o několik hodin dříve. V recepci nechal pro Andreho zprávu: Šel jsem si pro smaženou rybu s hranolky. Uvidíme se v baru v deset.

Andre si nařídil hodinky podle francouzského času a zjistil, že má půl hodiny čas. Vybalil si věci, osprchoval se a prohlédl si v zrcadle škrábance a modřiny. Cítil, jak mu horká voda ulevuje od bolesti svalů. Zapřísáhl se, že již nikdy nebude pomlouvat francouzské instalace, a pak sešel dolů do baru a poprvé za celý den se cítil jako člověk.

Pine se dostavil krátce po desáté a vypadal ve svém kostkovaném obleku s motýlkem svižně, byť trochu teatrálně. Pěl chválu na večeři, kterou právě spořádal. „Málem jsem zapomněl, jak správně tady ve Francii zacházejí s poživatinami,“ prohlásil. „Určitě je ze mě cítit česnek. Už jste někdy jedl humří ravioli?“

Andre si vzpomněl, co mu dali k obědu v Throttle Hall před tím, než odjel. „Myslel jsem, že jste si zašel na smaženou rybu s hranolky.“

„Měl jsem to v úmyslu, ale ta pěkná dívka v recepci mi doporučila restauraci zvanou l’Esquinade, dole u přístavu, a tak jsem se vzdal pokušení. Což je, bohužel, mým starým zvykem.“ Pine se odlmčel a objednal si u barmana koňak. „Jinak vás jistě potěší, že pole máme vyklizené. Zavolal jsem Denoyerovi, jak jsme se dohodli, a je pořád ještě na Bahamách. Mluvil jsem s ním a musím říci, zněl docela příjemně.“

„Co jste mu řekl?“

„Představil jsem se jako viceprezident společnosti AT&T, s tím, že mu hodláme nabídnout platinovou kartu na pětasedmdesátiprocentní slevu na dálkové telefonní hovory.“ Pine se zasmál do koňaku. „Velice ho to potěšilo. Boháči nemilují nic tolik, jako když mohou někde ušetřit. Řekl mi, abych mu ji poslal na Cap Ferrat – že prý tam bude příští týden. Takže zítra jsme tam jen my a domovník.“

Andre se zašklebil a nadzvedl imaginární klobouk. „A vzorky s sebou máte?“

„Tucty, mladý pane. Vždy připraven.“

V devět ráno již byli v autě a směřovali do slunce na Cap Ferrat. Pine si pro tuto příležitost pozměnil garderobu. Místo obleku si vzal sako a kalhoty barvy lososové. Místo obvyklého motýlka měl šátek s pestrým indickým vzorem.

„Co vy na to?“ zeptal se Andreho. „Vypadám jako bytový architekt? S těmi kalhotami jsem to možná přehnal, ale to je pozůstatek víkendu na jednom ostrově.“

„Abych pravdu řekl, Cyre, setkal jsem se v životě jenom s jedním bytovým architektem. Byla to žena velikosti býka, strašně sebevědomá. Vzpomínám si, že byla posedlá polštáři. Možná měla dokonce nějaké na sobě coby obložení.“ Andre sjel ze silnice N98 na menší cestu na Cap. „Nedělejte si starosti. Vypadáte naprosto dokonale. Největší chybou tady by bylo mít na sobě oblek od Armaniho. Lidi by si mysleli, že jste něčí řidič.“

„V letadle jsem se důkladně připravoval,“ řekl Cyrus. „Přečetl jsem si knihu o Riviéře. Král Leopold belgický měl na Cap Ferrat vilu a když si šel zaplavat do bazénu, plnovous měl nacpaný do gumového pytlíku. Fascinující. Už tam budeme?“

„Za dvě minutky,“ řekl Andre. Myslel si, že bude nervózní, když půjde k někomu do domu pod falešnou záminkou. Ale jeho veselý společník se zřejmě báječně bavil – a jeho sebedůvěra se přenesla i na Andreho, takže jakékoliv pocity nervozity nahradilo optimistické očekávání věcí příštích. Byl si jist, že se dostanou dovnitř. Nejhorší, co by se mohlo stát, by bylo, kdyby Cézanne visel v pořádku na svém místě. Vyústilo by to sice v určité zklamání, ale za to v potřebu dobrého oběda. Andre pokrčil rameny, zpomalil a obrátil se k Cyrovi.

„Je to tady, hned za zatáčkou. Mám zastavit a dáme si generálku?“

„Vůbec ne,“ odvětil Pine. „Víme v základě, o co jde. Spontánnost, to je to, co vdechne život do každého činu, mladý muži. Dostanete nás prostě dovnitř a zbytek necháte na mně.“

„Pamatujte, že Claude umí trošku anglicky.“

„Budu ztělesněná diskrétnost.“

Andre se ušklíbl. „Ovšem ne v těchhle kalhotách.“ Zastavil u brány a zazvonil.

„Z domácího telefonu se ozval plechový hlas, strohý a nakřáplý. „Oui?“

„Bonjour, Claude. Tady je Andre Kelly – pamatujete? Fotograf. Pan Denoyer mě požádal, abych sem zavedl známého. Má prý navrhnout nějakou úpravu v salonu.“

„Attends.“ Ozvalo se cvaknutí a brána se sama pomalu otevřela. Andre se obrátil k Cyrovi, protože ho něco napadlo. „Myslím, že bychom neměli uvádět vaše pravé jméno.“

„Máte úplnou pravdu, mladý muži.“ Upravil si šátek. „Co takhle Paisley? Frederick Paisley,“ dodal, „třetí. Stará rodina z Palm Beach. Skotští předci.“

„Nenechte se tím unést.“ Andre sundal nohu z brzdy a auto se pomalu sunulo přes vjezd. Zahradníci zřejmě chystali všechno na návrat majitele. Trávníky vzorně posekali, cypřiše a palmy vytvarovali a přistřihli, záhony byly čerstvě vysázené. Na spršce ze schovaného zavlažování se ve slunci vytvořila duha, a v dáli za domem se třpytilo Středozemní moře.

„Denoyerovi se zřejmě tak špatně nedaří,“ odtušil Cyrus. „Mně samotnému by nevadilo strávit tu léto. A tamten na schodech je náš věrný místodržitel?“

„To je on.“ Andre zastavil a oba vystoupili. Claude sešel dolů je přivítat. Podsaditý muž v plátěných kalhotách, staré košilce, s tváří již teď opálenou a se zábleskem zlata v úsměvu. Potřásl Andremu rukou a pokývl hlavou.

„Vede se vám dobře, monsieur Kelly?“

„Mám moc práce, Claude. A příliš cestování. Docela rád bych strávil více času tady. A co vy?“

„Ouf. Stárnu.“ Claude se obrátil k Cyrovi, jenž stál stranou se svazky vzorků textilií, vzorníkem barev a poznámkovým blokem v náručí.

„Claude, tohle je monsieur Paisley z New Yorku.“ Oba si vzájemně pokynuli hlavou. Má navrhnout výzdobu salonu a než na tom začne dělat, potřebuje si ověřit barvy a změřit místnost.

„Ah bon?“ Na Claudově přátelské tváři se usadil udivený výraz. „Že mi o tom nic neřekli.“

„Ne? To se divím.“ Andre na chvilku předstíral, že přemýšlí, a pak pokrčil rameny. „Nic těžkého. Tak jim zavoláme.“ Obrátil se k Cyrovi a zopakoval mu to všechno v angličtině.

Cyrus okamžitě zareagoval. „Myslíte, že se to hodí?“ Zažongloval věcmi v náručí, aby se mohl podívat na hodinky. „Mají tam tři ráno, a víte přece, že Bernard není rád, když ho někdo budí.“

Andre vysvětlil problém Claudovi. „A navíc, monsieur Paisley musí být ještě dnes odpoledne v Paříži. Má tam obchodní schůzku. A jindy se sem nedostane.“

Nastalo ticho. Andre se snažil nezadržovat dech. Claude dumal a díval se na své vlastní hodinky. Nakonec pokrčil rameny. „C’est pas grave,“ řekl. Jakoby zvedl neviditelný telefon a dal si ho k uchu. Zavolám monsieuru Denoyerovi až pak.“ Přikývl, a byli uvnitř.

Claude je vedl přes vstupní halu s mramorovou podlahou a otevřel dvoukřídlé dveře do salonu. Dlouhá místnost pod vysokým stropem byla zatemněná, museli proto počkat, až Claude odhrne těžké záclony a otevře okenice. Dělal to hrozně pomalu, z čehož byl Andre jak na trní. Jakmile se slunce vlilo dovnitř, padl mu zrak na okázalé svícny, vybledlé tapety broskvové barvy a tradiční, pečlivě rozestavěný nábytek, koberce od Aubussona a na příručních stolcích knihy a ozdůbky. Přesně tak, jak to kdysi vyfotografoval. Přesně tak.

„Ale tohle je báječné.“ Cyrus vešel dovnitř, rozložil si vzorníky na jednom z gaučů a rozpřáhl ruce. „Ty rozměry jsou nebeské, světlo báječné a některé kousky nábytku zcela mimořádné.“ S rukama opřenýma v bok tam stál a špičkou boty ťukal na mramorovou podlahu. „Ovšem netvrdím, že jsem u vytržení z těch svícnů a ze záclon. Ale jsou tu možnosti. Velké možnosti.“

Andre ho sotva vnímal. Cítil se jako vypuštěný balon, optimismus pryč. Zíral na malbu nad krbem, odkud se na něj svrchu dívala Cézannova Žena s melouny, přesně tak jako minule. Dokonce i rám byl stejný, uvědomil si zachmuřeně. Všechno to zřejmě byla ztráta času.

Claude se postavil u dveří s rukama složenýma na hrudi. Zcela zřejmě se rozhodl, že tam zůstane s nimi. Andre se snažil mluvit normálně. „Mohu vám s něčím pomoci?“

Cyrus mu podal blok a tužku. „Mohl byste mi zapisovat míry a poznámky, zatímco tady budu poletovat?“ Jeho hlas nenaznačoval nic. Pokud také cítil zklamání, skrýval to velice dobře. „Samozřejmě si uvědomuji, že nejdůležitější součástí této místnosti je tenhle mimořádně okouzlující Cézanne. Takže sem nemůžeme vnést nic, co by s ním neladilo, že ano? Barvy, tkaniny, doplňky, všechno musí ladit s obrazem. Cézanne to ví lépe než my. Takže naším výchozím bodem je obraz. Pojďme.“

Vzal z hromady vzorků jeden svazek a odešli ke krbu. Cyrus upřeně zíral na obraz a přikládal proti plátnu jeden vzorek tkaniny za druhým. Vyvolával čísla vzorků, které se mu zdály vhodné, a Andre je svědomitě zaznamenával. Celá procedura se opakovala s barvami, a pak všechno znovu a dokola, jak Cyrus, který byl zřetelně obrazem úplně hypnotizován, dostával další a další nápady. Trvalo mu to dvě hodiny, a Claude, tichý a úplně unuděný, to s nimi vydržel až do konce. S každou další zbytečnou poznámkou, kterou Cyrus nadiktoval, směřovala Andreho nálada k bodu mrazu.

Chýlilo se k polednímu, když se Cyrus konečně dal do měření místnosti a obrazu věnoval poslední dlouhý pohled. „Myslím, že jsme viděli dost,“ řekl. „Všechno jste si pečlivě poznamenal?“ Aniž by počkal na odpověď, přešel ke Claudovi a silně mu zapumpoval rukou. „Désolé, že jsme vás tak dlouho zdržovali, vážený a milý. Byl jste k nám velice laskav. Díky moc. Merci, merci. Vive la France.“

Claude se udiveně otočil k Andremu, který mu také srdečně poděkoval. Vyšli ven k autu. Bránou projeli mlčky a až když byli mimo dohled, Andre zastavil. „Cyre, opravdu nevím, co bych řekl. Vůbec nechápu, jak jste to mohl vydržet, celý ten nesmysl.“ Potřásl hlavou a zíral přes sklo ven. „Omlouvám se, opravdu. Ale byl jste báječný, a proto je mi to ještě víc líto.“

„Samozřejmě jste to nemohl vědět, mladý muži. Ten obraz je totiž padělek.“

„Cože?“

„Vynikající, prvotřídní, ale přesto padělek. Jsem si absolutně jist.“ Cyrus pozoroval Andreho s humorem a viděl, jak se mu tvář rozšiřuje do úsměvu, pomalu až k uším. „Tak snad tu nezůstaneme sedět až do večera. Jedeme, jedeme.“

„A kam?“

„No přece na oběd, mladý muži. Na oběd.“

Málokde si člověk posedí tak pěkně jako v restauraci Voile d’Or vysoko nad přístavem Saint-Jean-Cap-Ferrat, na terase obklopené muškáty. Usadili se ve stínu pod starým olivovníkem a Cyrus si spokojeně pobrukoval jakousi písničku. Než prostudovali jídelní lístek a objednali láhev růžového vína, nechal ho Andre na pokoji. Pak už to ale nevydržel a zaútočil. „Jak to víte, že je to padělek?“

„Mmm. Ty grilované krevetky, to zní dobře, nemyslíte?“

„Tak, Cyre, ven s tím. Jak si můžete být jist?“

„Je to v podstatě záležitost dlouhých let a zkušeností s prohlížením originálů,“ odvětil starý pán. „No, a pár skutečně dobrých Cézannů mi rukama už prošlo. Za určitou dobu si člověk vycvičí oko. Byl jste vloni na Cézannově výstavě ve Philadelphii? Strávil jsem tam několik dní a díval jsem se a díval. Bylo to velice zajímavé. Aha, vítejte.“

Číšník otevřel láhev, a když jim naléval jemné, kouřově růžové víno, mumlal cosi o barvě líček mladých dívek. Zapsal si objednávku, přikývl na jejich výběr a odebral se do kuchyně.

Cyrus zvedl sklenici proti světlu, a teprve pak ochutnal. „Tak takhle se člověk má jen ve Francii. Jo, kde jsem to přestal?“

„Ve Philadelphii.“

„Jasně. Chtěl jsem jen říct, že všechno závisí na tom, jak navyknete oko na to, jakou má malíř techniku, jaké používá barvy a jak perspektivu, jakých triků používá při kompozici a jak zachází se štětcem – rychle či pomalu –, a to vše je stejně důležité jako jeho podpis. S vámi fotografy to musí být stejné. Mám tím na mysli, že se přece dá poznat, co je opravdový Avedon a co je imitace.“ Usmál se. „Nebo pravý Kelly, že ano?“

„To je trošku jiná sorta, Cyre.“

„Ale víte, o čem mluvím. Na to, abychom na první pohled poznali padělek, žádný vzoreček neexistuje. Spolehnout se můžete jenom na svoje oko, zkušenost a instinkt – anebo na podvědomou reakci, nazval bych to trošku nedelikátně pocit v žaludku. Samozřejmě jsou po ruce testy, pomocí kterých můžeme určit stáří plátna a barvy, rámů, hřebíků a tak dále, ale ani tyhle testy nejsou vždycky směrodatné. Vezměte si například plátno nebo použité dřevo. Chytrý padělatel si může za pár babek koupit jeden z tisíců sice starých, ale podřadných obrazů – pochopitelně z odpovídajícího období – a přemalovat na něj svůj padělek. Čím modernější je padělaný obraz, tím lehčí je najít odpovídající materiály, a Cézanne zemřel teprve před pětadevadesáti lety.“ Cyrus upil ze sklenice. „A představte si, že dnešní padělatel si vydělá daleko víc, než si kdy Cézanne mohl počítat za svoje originály. Je to podivný svět, ve kterém žijeme.“

Přišel číšník a mumlal svoji litanii. „Les crevettes pour monsieur, et le Saint-Pierre avec le sauce gaspacho. Voilà. Bon appétit, messieurs.“

Oba teď věnovali jídlu a další otázky musely zatím počkat. Terasu sdíleli s několika dalšími páry, jejichž národnost se dala lehce odhadnout podle toho, kde se usadili. Místní ve stínu a seveřané na slunci, aby si vynahradili strádání dlouhých šedých zim. Přístav pod terasou byl klidný, řady jachet a jiných člunů byly bez posádek, zatímco jejich majitelé kdesi tvrdě pracovali, aby si vydělali na vysoké kotevní poplatky. Přijedou sem až v červenci a v srpnu, námořníci na dva týdny v roce, a stráví dva týdny dovolené, natlačeni bok po boku mezi ostatními sobě podobnými. Dnes však se zdálo, že majiteli člunů jsou jen racci.

Andre vytřel šťávu na talíři kouskem chleba a podíval se na Cyra, který si se zájmem prohlížel tác se sýry. „Začínám mít dojem, že jsem v Americe strávil příliš moc času,“ sdělil mu Cyrus. „Tam jsme vystaveni propagandám, jako že sýr je nezdravý, slunce je nezdravé, a na tabák a na alkohol bychom měli prostě zapomenout. Přitom je zajímavé, že se tihle Francouzi jakýmsi zázrakem dožívají poměrně vysokého stáří. Asi něco dělají správně.“

„Myslíte si, že byste tu mohl žít?“

„Velice rád, mladý muži, ale je to otázka peněz. Na domě v New Yorku mám hypotéku a stále ještě vyplácím svoji bývalou manželku. Ale jeden nikdy neví – jedna dobrá zakázka by to všechno mohla změnit.“

„Třebas tahle naše záležitost?“

„I to je možné. Ale k tomu zřejmě vede dlouhá cesta. Napřed musíme zjistit, kam se zatoulal originál.“

„Řekl jste, že to plátno v domě není jenom padělek, ale báječný padělek. Může nám tohle posloužit jako stopa?“

„Ó, ano. Myslím si, že vím, kdo to mohl namalovat. Jenom jeden padělatel je totiž dobrý na impresionisty. Kdybych nestrávil tolik času s nosem prakticky nalepeným na ten obraz, nebyl bych to poznal ani já. Vynikající, překrásná práce. Ale to, kdo to asi padělal, nám moc nepomůže, dokud nevyřešíme ten problém, kde ho najít.“ Cyrus pokynul číšníkovi s tácem sýrů. „Ve Zlatých stránkách ho nenajdeme.“

„A k čemu nám to vlastně bude, když ho najdeme? Nemyslím, že by nám něco řekl, nebo snad ano? Vždyť je to podvodník.“

„Přesně tak,“ odpověděl Cyrus, „a podvodníci se dají uplatit. Samozřejmě to chce určitou zručnost v jednání, ale my dva spolu bychom to určitě zvládli. Přemýšlejte. Víme, kdo je v tom ještě zapleten, a to je Denoyer. Ten se k ničemu nepřizná. Jednou už nám lhal. Pane jo! Podívejte se na ty sýry! Myslíte, že by ten Camembert stál za risk? Vypadá, jako by se každou chvilku chtěl dát na pochod.“

Ukázal na sýr a číšník mu ukrojil tenký mazlavý klínek, zralý až tekl. „Avec ça, monsieur?“

Pine si dal ještě Cantal a malý kozí sýr, řekl si o sklenici červeného na zapití a se zájmem pozoroval, co si dal Andre. A co vy?“ zeptal se ho. „Zdá se, že se vám tu líbí, a navíc znáte zdejší jazyk. Takřka vás vidím v malém studiu v Paříži. Nebo v Nice. Vy se přece nemusíte objevit každý den v kanceláři na devátou.“

Andre se zahleděl do dáli přes přístav. „Poslední dobou na to myslím čím dál tím častěji,“ řekl. „Ale v New Yorku, tam člověk dostane ty nejlepší zakázky.“ Pokrčil rameny. „Či vlastně dostal, ještě tak přede dvěma týdny.“ A pak Cyrovi pověděl všechno o tom, jak se nenadále změnily jeho vztahy s Kamilou a s DQ. „Prakticky ze dne na den,“ řekl. „Hned jak jsem se vrátil z Bahamských ostrovů. Ani mi neodpovídá na telefonáty.“

Cyrus se zamračil na sýry před sebou. „To je velice zajímavé. A zná se ona s Denoyerem?“

„Samozřejmě. Byla tam vloni se mnou, když jsem u něj fotografoval. Tam se setkali. Ale od té doby se o něm ani nezmínila.“

„A nemyslíte si, že je to docela zvláštní náhoda? Chci říci, jak je to načasované. Zahlédnete něco, co jste vidět neměl, a tu náhle…“ Cyrus si přetáhl ukazováček přes krk.

„Nevím, Možná je to jen náhoda.“

Cyrus zamručel. „Čím jsem starší, tím méně věřím na náhody.“

Bernard Denoyer si sice odbýval svých povinných padesát délek bazénu na Cooper Cay, ale byl celý utrápený. V šest ráno ho probudil Claude, který mu volal z Cap Ferrat, a to, co mu řekl, mu na klidu nepřidalo. Zpočátku doufal, že snad jeho žena Catherine si objednala nějaké úpravy domu, aby ho překvapila. Ale když se jí zeptal, nic o tom nevěděla. A nikoho jménem Paisley neznala.

Doplaval na konec bazénu a otočil se. Hlavu potopil pod vodu a pozoroval povlovný posun svého vlastního stínu po dně bazénu. Jestli se ten Holtzův plán nevydaří, bude mít problémy. A ze začátku to vypadalo naprosto bezproblémově. Prostá záměna Cézannova originálu za prvotřídní padělek. Originál se v tichosti prodá a výdělek se uloží ve Švýcarsku. Žádná dědická daň, a plno hotovosti na pokrytí těch nešťastných ztrát, když se položil Credit Lyonnais. A teď tohle. Proč se v tom vrtal ten mladý fotograf? A kdo, k čertu, je ten Paisley. Denoyer doplaval, oblékl si koupací plášť a odebral se do studovny. Předtím než zvedl telefon, pečlivě za sebou zavřel dveře.

I Holtzovi náhle došly výmluvy. Když domluvil s Denoyerem, byl náhle celý utrápený. Slezl z postele a ze schůdků. Ten fotograf mu už šel na nervy. A víc než to. Začínal být nebezpečný. Holtz se oholil a osprchoval, a usadil se zamyšleně v kuchyni se šálkem kávy. Ty podvody s obrazy, které vymyslel, se zdály být úplně bez vady. Už dva roky se dařily bez jediné chybičky. Bylo to v podstatě velmi jednoduché. Kamila se prostřednictvím DQ dostala do domů bohatých lidí a měla možnost strávit v nich nejen hodiny, ale celé dny. Mohla šmejdit po místnostech plných uměleckých pokladů, fotografovat svým Polaroidem, dělat si poznámky a postupně získat přízeň majitelů i služebnictva. Vždycky když práci skončila, měla nepřeberné množství materiálu pro své podlézavé reportáže. Ale to byla jen zástěrka.

Další důvody jejích průzkumů – ty, o nichž se zcela přirozeně nikdy na stránkách DQ nepsalo – se týkaly zejména dvou záležitostí. Za prvé to byl pohyb majitelů, to znamená, kdy pobývají doma ve svých rezidencích a kdy bývají na cestách, například na karibských ostrovech nebo v zimních střediscích. A za druhé rozsah a důmyslnost jejich zabezpečovacího zařízení, které bývalo kupodivu buď zastaralé nebo nedostatečné.

Vyzbrojen těmito informacemi, projednal Holtz všechno ostatní se svými specialisty. Padělek vybraného obrazu mu namaloval geniální Holanďan, o jehož schopnostech nemohlo být žádných pochyb. Pak, když majitelé rezidence a obrazu byli kdesi v bezpečné vzdálenosti – v Alpách nebo na pláži na druhé straně oceánu –, jeho „stěhováci“, rovněž umělci ve svém pokoutním oboru, se po špičkách vydali pro obraz a místo něj tam nechali padělek. Většina lidí, snad kromě nějakého na slovo vzatého odborníka, by si nikdy ničeho nevšimla. Originál se přestěhoval do nového domova, do tajné sbírky fanatického sběratele nebo do luxusního tokijského apartmánu. Bankovní účty Holtze a Kamily u švýcarské banky v naprosté lichosti utěšeně narůstaly. A v tomto speciálním případě, s Denoyerem jako tichým společníkem, který se vším souhlasil, se přece nic nemohlo stát. Teoreticky.

Kamilin návrat z tělocvičny přivedl Holtze z chmurných myšlenek zpět do tvrdé reality. Kamila, v tmavých brýlích, sportovním trikotu a dlouhém činčilovém kožichu, což byl její bonus za předchozí velký podvod, se sehnula a vlepila Holtzovi pusu na čelo.

„Co se tak mračíš, zlatíčko? Vypadáš, jako by ti služka zdrhla s Renoirem.“ Vyndala si z ledničky k snídani láhev Evianu, přidala si do minerálky plátek citronu, sundala si kožich a sedla si k Holtzovi.

Za normálních okolností poskytovala Kamila v trikotu Holtzovi natolik vzrušující podívanou, že z toho měla rozcvičku číslo dvě, ale dnes mu něco takového zdaleka nepřišlo na mysl. A navíc mu její bujará nálada lezla dost na nervy. „Ten tvůj svinský fotograf,“ řekl. „Zas nám strká ten svůj čumák do našich záležitostí.“

Kamila si sundala tmavé brýle, což byla jistá známka toho, že musí jít do tuhého. „Se mnou to nemá nic co dělat, zlatíčko. Nemluvila jsem s ním už týdny. Co zas provedl?“

„Byl u Denoyera na Cap Ferrat s nějakým Paisleym, což má být bytový architekt. Toho znáš?“

Kamila nasadila přituplý výraz. „Ani ťuk. Rozhodně to není žádná špička. Znám je všechny, všech čtyřicet.“

Holtz jen mávl nad tou slavnou čtyřicítkou rukou. „Prodavači bytových textilií.“

Kamile se to nelíbilo. „Všichni nám zatím byli užiteční. A někteří z nich jsou moji nejlepší přátelé. Třebas Gianni, a ten druhý s tím nemožným jménem, které nejsem stavu si zapamatovat.

„Gianni se může jít vyšukat.“ Holtz se naklonil dopředu a poklepal tlustým prstem na stůl. „S tím fotografem budeš muset něco udělat, dřív než nám udělá opravdový průser.“

Kamila neměla, pokud šlo o Gianniho a šukání, úplně čisté svědomí (náhodou to bylo tehdy po tom dobrém obědě docela prima, jak si dobře pamatovala). Uvědomila si proto, že jde dnes ráno zřejmě do tuhého a na žertíky není vhodný čas. Pohlédla na svoje „tělocvičné“ hodinky – potuvzdorné, jak ji ujistil prodavač u Cartiera. „Zlatíčko, už je pozdě. Co myslíš, že bych s tím měla udělat?“

„Ať ten mukl zmizí z oběhu. Něco si vymysli. A jestli nic nevymyslíš sama, vymyslím to já. Už prosím tě žádná další překvapení.“

Cestou do kanceláře zírala Kamila na šoférův týl. Mysli, mysli, zlatíčko, říkala sama sobě. Ať už má nádherné zelené oči nebo ne, něco s Andrem budeme muset udělat.

Dvanáct

Už nebylo proč nadále zůstávat ve Francii. Cyrus si změnil rezervaci, aby spolu mohli letět přímou linkou z Nice do New Yorku, ale oba pociťovali určitou nejistotu a nutkání vrátit se co nejdříve.

Cyrus navrhl, že by se měli vyhnout radovánkám gurmánské kuchyně letecké společnosti, a ještě než odjeli na letiště, strávili příjemnou půlhodinku nákupy na trhu. Na letiště odjeli s potřebnými zásobami na piknik. Usadili se v relativním pohodlí první třídy a Cyrus zavolal jednu z letušek. Podal jí tašku obsahující uzeného lososa, sbírku sýrů, čerstvé bagety a láhev bílého burgundského. „Až nadejde vhodná chvíle, budete tak laskavá a posloužíte nám tady tím. To je náš oběd.“

Když vzala tašku do ruky, úsměv jí na tváři mírně ztuhl, ale Cyrus jí nedal příležitost k protestům. „Jste opravdu velice laskavá,“ řekl jí se širokým úsměvem. „Máme oba dosti citlivé zažívání. Ach, a ještě něco – mohla byste dát pozor, aby víno nebylo přechlazené? Rádi bychom chlazené, ale ne vylekané.“

„Nikoliv vylekané,“ opakovala po něm vážně. „Dobře.“

Andre ji pozoroval, jak odchází s taškou do kuchyňky, a divil se sám sobě, jak to, že ho tohle nikdy nenapadlo. Příliš často zažil snad dobře míněné, ale většinou hrůzyplné výrobky kuchařů leteckých společností, bez ohledu na to, jak je popisovali na jídelníčku. Jehněčí, hovězí, plody moře, telecí – meunières jednoho druhu a fricassées druhého – jídlo v letadle vždycky vypadalo a chutnalo jako jídlo v letadle, sražené a bez chuti. A vína, i když „speciálně vybraná našimi létajícími vinaři“, zřídkakdy chutnala jako vína označená na vinětách. „Děláte to takhle vždycky, Cyre?“

„Vždycky. A překvapuje mě, že to nedělá víc lidí. Jediné, co si obvykle dám ze zásob na palubě, je šampaňské a brandy. Na tom nemohou nic zkazit. Aha, láhev je na cestě. Dáme si?“

Boeing se chystal k odletu a otáčel se a drncal po betonu směrem ke dráze. Naši dva muži opatrně drželi sklenice se šampaňským a dívali se ven okénkem na lidičky na terase letištní budovy, kteří vyprovázeli své příbuzné a známé a mávali jim, i když je neviděli. Byla to pro Andreho změna, příjemná změna, že měl na cestu společníka. Uvědomil si, že většinu svého času v poslední době strávil o samotě, sám se sebou. Musel připustit, že částečně vlastní chybou. Byla tu ovšem Lucy, sladká a bez závazků, a co v téhle záležitosti udělal? Volal jí z letišť a ponechával ji na pospas mužům v červených kšandách. Bude muset na tom začít pracovat daleko intenzivněji – a začne hned, jak se vrátí – a v tom se Cyrus k němu obrátil, jako by četl jeho myšlenky.

„Byl jste někdy ženat, Andre?“

„Málem.“ Překvapilo ho, že její tvář nabyla v jeho paměti už jen matných obrysů. „Zhruba před pěti lety. Pak jsem začal dostávat jednu zakázku za druhou a musel jsem jezdit pryč. Zřejmě ji omrzelo čekat, až se vrátím. Vdala se za dentistu a odstěhovali se do Scarsdale. Zřejmě to bylo nevyhnutelné. Příliš mnoho cestování. Taková je historie mého života.“

Cyrus si povzdechl. „Já jsem také moc neuspěl. Říká se, že nic nepomáhá manželství tak jako občasné odcizení. Pokusil jsem se o to dvakrát a oba pokusy skončily slzavým údolím.“ Filozoficky pokrčil obočí a napil se šampaňského.

„Ale ženy se vám stále líbí?“

„Naprosto. Problém je v tom, že v tomto případě nejsem schopen rozlišit padělky od originálů.“

Bylo to poprvé, kdy Andre zahlédl na Cyrově tváři jiný výraz než dobrou náladu, a tak se rychle rozhodl, že jakékoliv diskuse o nebezpečích stavu manželského nechá na jindy. „Povězte mi o tom padělateli. Řekl jste, že víte, kdo to je. Setkal jste se s ním někdy?“

„Dobrý bože, ne. On se drží pěkně v ústraní, což z důvodu charakteru jeho práce docela chápu. Rozhodně na něj nenarazíte na koktejlových večírcích ve výstavních síních, jak rozdává své navštívenky. Ani nevím, ve které zemi žije.“ Cyrus se zamračil, protože se na obrazovkách objevilo video, které nepřiměřeně hlasitě a povzbudivě radilo pasažérům, jak si počínat v případě havárie a smrtelného nebezpečí. Naklonil se blíže k Andremu, aby ho bylo lépe slyšet. „Jmenuje se Franzen, Nico Franzen, původem je z Amsterodamu. Holanďané jsou v tomhle řemesle velice dobří. Slyšel jste někdy o jednom, který se specializoval na Vermeera?“

Andre zavrtěl hlavou.

„To byl také Holanďan. Jmenoval se van Meegeren a jeho specialitou bylo padělat Vermeera. Používal stará plátna, ručně si drtil prášky na barvy, prostě všechno tak, jak má být – a pěkně mu to vynášelo. Po určitou dobu se mu dařilo všechny napálit. V určitém směru musíte před padělateli smeknout klobouk. Jsou to samozřejmě darebové, ale mají obrovský talent. No nic, ten náš Franzen, ten nedělá nic jiného než impresionisty, a jak jste sám viděl, umí to velmi dobře. Popravdě řečeno, doslechl jsem se, že některé jeho padělky visí v muzeích i v soukromých sbírkách, a majitelé jsou přesvědčeni, že jsou to všechno originály. Řekl bych, že Franzen z toho musí mít opravdové potěšení.“

„Jak k tomuhle může dojít? Copak ty obrazy neposuzují odborníci?“

„Ale posuzují. Ale slavné obrazy se prodávají s rodokmenem, s historií, původem, s odbornými posudky a učenými potvrzeními, téměř tak jako v soudní praxi. Pokud je takový obraz považován po určitou dobu za pravý, je to velmi silné doporučení. Odborníci jsou také jen lidé a obvykle důvěřují jeden druhému. Pokud neočekávají, že by to mohl být padělek – a pokud ten padělek je kvalitní – můžete na to vsadit lépe než jedna ku jedné, že padělek nepoznají. Za běžných okolností bych i já věřil, že Denoyerův Cézanne je pravý, protože ten padělek je překrásný. Ale díky vám, milý mladý muži, jsem měl smysly zaostřené na padělek.“ Cyrus se odmlčel. „A to, co jsem viděl, padělek byl.“

„Celá tahle záležitost mi připadá jako ta zkazka o císařových nových šatech.“

Cyrus se usmál a zamával na letušku prázdnou sklenicí. „Něco v tom slova smyslu. Lidé vidí to, co vidět chtějí. To, co činí naši malou detektivní záležitost pikantní, je, že majitel obrazu se účastní podvodu. Denoyer má zájem na tom, aby originál zmizel, ať už z jakéhokoliv důvodu, ale sám to udělat nemůže. Kromě Franzena a našeho starého známého, který se stará o rezidenci na Cap Ferrat, v tom musí být zapleten ještě někdo jiný. Ale nikdo z rodiny. Někdo zvenčí.“

Cyrus se zarazil a dal se do okouzlování letušky, která mu dolévala šampaňské. Andre se zamyslel nad dřívější Cyrovou zmínkou o náhodách. „Nenapadlo mě dřív, abych se vám o tom zmínil, ale když jsem se vrátil z Baham, našel jsem svůj byt vykradený. A to, co mi sebrali, byla jenom fotografická výbava, filmy, fotografie a diapozitivy. Nic jiného.“

Pinovo obočí naznačilo překvapení. „Ale, ale. A pak s vámi přestala mluvit vaše šéfredaktorka.“

„Kamila?“ Andre se musel zasmát. „Neuměl bych si ji představit, jak se spouští po požárním žebříku s pytlem fotoaparátů.“

„To jsem neřekl, že by to měla na svědomí ona.“ Cyrus zamyšleně míchal šampaňské koktejlovou tyčinkou. „Ale to načasování je mi divné.“

Rozloučili se na letišti JFK. Cyrus řekl, že vystrčí tykadla mezi obyvatele uměleckého světa a bude se snažit vyzvědět, kde se nachází padělatel. Andre se měl pokusit navázat znovu styky s Kamilou a když jel taxíkem domů, přemýšlel, jak na to. Nemělo žádný smysl snažit se jí volat do práce, a volat jí domů se nedalo, protože její soukromé telefonní číslo bylo něco jako státní tajemství. Přepadat ji v hale budovy také nemělo žádný smysl. Zdálo se, že jediná možnost byla přepadnout ji tváří v tvář časně zrána v kanceláři, pokorně s čapkou v ruce, a vypadat jako nezaměstnaný.

Výprava do Francie v Cyrově společnosti mu prospěla. Jeho předtucha se vyplnila a přes časový rozdíl se cítil zcela čerstvý, připraven na vše a zvědavý na další vývoj. Otevřel si dveře od bytu, odložil zavazadla, odešel k záznamníku a stiskl tlačítko.

„Zlatíčko, kde se touláš? Jsem přímo vyděšená starostí!“

Kamila! Volala ho svým nejsvůdnějším hlasem, v nízké tónině, s hrdelním přízvukem a přímo kapající nepočestným medem, hlasem, který běžně používala, když něco potřebovala. „Mluvila jsem s tou malou dívenkou ve vaší agentuře, která zřejmě neví vůbec nic. Strašně s tebou potřebuju mluvit. Už dlouho jsme spolu nemluvili, tuze dlouho, a mám pro tebe úplně strhující novinky. Tak vylez ze skrýše a brnkni mi. Ciao!“

Další záznam: „Vítej domů, poutníče. Víš co? Válka je u konce. Kamila mi volala. Dvakrát. A byla téměř zdvořilá. To ji muselo smrtelně zranit. No nic. Říkala, že má pro tebe strašně zajímavý projekt. A mimochodem, neřekla jsem jí, kde jsi byl. Zavolej, až se vrátíš, OK?“

Andre pohlédl na hodinky, odečetl šest hodin a viděl, že je jen krátce po páté. Zavolal do kanceláře.

Po počáteční krátké výměně formalit se nadechl a spustil: „Lulu, hodně jsem o tom přemýšlel a uvědomil jsem si, že jsem tě už příliš dlouho obdivoval z dálky. To musí přestat. Počkej, to není přesně to, co jsem chtěl říci. To, co jsem chtěl říct je, že to obdivování z dálky musí přestat. Doufám. Totiž, hrozně bych si to přál, pokud ovšem ty… kruci… heleď se, po telefonu se to opravdu nedá řešit. Co kdybych se pro tebe stavil v šest a zajdeme si na večeři?“

Slyšel, jak Lucy na druhém konci vydechla a zvonění druhého telefonu. „Andre, ale já mám rande.“

„Tak to zruš.“

„Jen tak?“

„Jo.“

„… tak ne abys přišel pozdě a ne aby ses vymluvil, že zas někam musíš letět.“

O půl hodiny později, osprchovaný a oholený čile pochodoval po West Broadwayi, vesele si pískal a v ruce nesl dlouhý stonek, na jehož konci se skvěl květ bílé růže. Jeden z pravidelných žebráků West Broadwaye, jehož radar byl zaměřen na každého, z koho vyzařovala dobrá nálada, se přišoural Andremu do cesty a málem omdlel, když se mu do ruky snesla desetidolarovka.

Do šesté zbývalo jen několik minut, když Andre zmáčkl tlačítko, růži vzal do zubů a vykoukl zpoza dveří kanceláře.

Lucyin společník Stephen vzhlédl od psacího stolu. „Ale, to snad ne! A že tak najednou! Neměl jsem ani potuchy, že na mě tak myslíš.“

Andre pocítil nával červeně ve tváři a rychle se zbavil růže v zubech. „Kde je Lucy?“

Stephen se zašklebil. „Nalepuje si falešné řasy. Dlouho jí to trvat nebude. Jak je?“

Andre zaslechl, jak se za ním otvírají dveře, a když se otočil, spatřil Lucy v modrých džínsech a o dvě čísla větším bílém svetru s rolákem, krásně kontrastujícím s její barvou mléčné čokolády. Pohlédla na růži, kterou Andre stále ještě držel v ruce.

„To je pro tebe,“ řekl a podal jí květ. „Něco, co by ladilo s tvým svetrem.“

Stephenova hlava se otáčela od jedné vážné a napjaté tváře k druhé. „Je to bída, Lucy. Zmeškala jsi Andreho vstupní drama.“ Obrátil se k Andremu. „Je to něco, co se dělá ve Francii? Žvýkat růže?“

Andre vzal Lucyin kabát ze sedačky a pomohl jí do něj. Pod límcem jí uvízly vlasy, a jak jí je uvolňoval, prsty mu zavadily o její šíji. Musel polknout. „A prosím tě, připomeň mi, abych tomu tvému zhrzenému nápadníkovi poslal kytici blínu.“

Stephen je pozoroval, jak s úsměvem na tváři odcházeli, a s potěšením si uvědomil, že to, co mu bylo vcelku jasné již delší dobu, na sebe konečně bralo nějakou podobu. Zvedl telefon a zavolal své přítelkyni. Rozhodl se, že ji dnes vezme na večeři někam, kde je to opravdu pěkné. A možná jí koupí kytici. Romantika je nakažlivá.

Cyrus Pine začal s prohlídkou seznamu svých kontaktů, hned jak se vrátil domů. Avšak přestože byla jeho historka více méně pozoruhodná, dali mu všichni, s nosem velice vzhůru, téměř stejnou odpověď: my se zabýváme jen opravdovými uměleckými díly. Věděl ovšem velice dobře, že většina z nich alespoň jednou někomu skočila na lep, ale kdyby jim to připomněl, nikam by to tak jako tak nevedlo. Takže to vzdal a dal se do prohlídky své rotační kartotéky, jestli se tam neskrývá někdo méně úctyhodný, kdo není tak vzdálen od tvrdé reality. Už už to takřka vzdal, když se najednou pod písmenem V objevilo jméno Villiers. Připomněl si, co se o něm povídalo a následnou společenskou katastrofu. Jestli je tu někdo, kdo mu pomůže, pak je to Villiers.

Villiers byl v osmdesátých letech miláčkem společnosti. Peníze tehdy tekly na newyorském trhu s uměním přímo nekonečným proudem. Vyhublý Angličan v proužkovaném obleku, vzdálený příbuzný aristokracie (ta vzdálenost se s počtem let strávených v Americe neúměrně zmenšovala), měl zcela neomylné oko pro mistrovská díla. Aukční síně si ho najímaly jako poradce. Sběratelé si ho zvali, i když neochotně, do svých domovů. Byl, jak všichni soudili, předznamenán k vynikajícímu postavení, židlím ve správních radách fondů a muzeí, a nakonec, jak tomu zpravidla bývá, k různým poctám od významných institucí.

To „nakonec“ se však jaksi opožďovalo a nemohlo vážně soutěžit s bezprostřední potřebou hotovosti. Villiers začal poskytovat drobné úsluhy majitelům obrazů, jejichž původ nebyl úplně nepochybný. Jeho posudek měl pro tyhle majitele cenu zcela se rovnající kladným položkám na bankovním účtu. Svoji vděčnost mu prokazovali starým a v praxi vyzkoušeným způsobem. Villiers prosperoval a začal být chtivý více a více peněz. To sice není ve světě umění žádný prohřešek, ale Villiersovi narůstalo sebevědomí rychleji než opatrnost. A co horšího, objevila se u něj potřeba okázalosti. Vlastnil apartmá o dvou poschodích, starožitný automobil značky Bentley, stůl u Hamptons a stáj blondýn, a pořádal věhlasné večírky, o kterých se psalo v bulvárním tisku. Zlatý hoch světa umění, pochlebovali mu, a on si v tom liboval.

Jeho pád byl o to bolestivější, čím byl hlasitější: novináři se totiž přímo vyžívají v tom, jak někoho pořádně vykoupat, zejména když ten někdo byl doposud úspěšnější než oni sami a když ho nachytají s kalhotami u kotníků. Všechno to začalo, když se jeden obraz ze sedmnáctého století, který Villiers prohlásil za bezvadný, prodal za několik milionů dolarů. Nový majitel si nechal obraz na základě požadavku pojišťovny vědecky posoudit. Vyskytly se pochybnosti a následovalo několik testů. Podle nich pocházely hřebíky, kterými bylo plátno přibito na rám, z osmnáctého století a plátno samo bylo ještě mladší. Tudíž malba nemohla být nic jiného než padělek. Slovo dalo slovo, řada majitelů obrazů ověřených Villiersem se vydala do laboratoří pro vědecké posudky a padělků se našlo víc. Během několika krátkých týdnů se miláček světa umění proměnil v podezřelého podvodníka.

Soudní pře donutily Villierse prodat vše, co měl. Blondýny zmizely, tak jak to blondýny za podobných okolností dobře umí. Umělecké kruhy ho vyhostily a Villiers si musel začít vydělávat na holou existenci jako poradce těch, kteří byli ochotni využít jeho znaleckého oka, spíše než se zabývat jeho pošramocenou pověstí. Když tedy Villiersovi zavolal Cyrus Pine, navíc během mimořádně hubeného období, netrvalo ani půl hodiny a Villiers seděl u Pina v pracovně a rychle zdolával velkou sklenici vodky.

„Je od vás velice laskavé, pane Villiersi, že jste se obtěžoval. Jak jsem se vám zmínil, jedná se o jistou záležitost, se kterou bych se rád vypořádal, aniž bych na tom ztratil zbytečně mnoho času.“ Omluvně pokrčil rameny. „Však víte sám nejlépe, jak to s klienty chodí – všechno by chtěli nejraději včera.“

Villiers byl pohublý a dosti ošumělý, a bylo na něm vidět, jak je zanedbaný. Na sobě měl bíle proužkovaný oblek, který byl sice kvalitního střihu, ale zmuchlaný. Límeček u košile se mu třepil a zplihlé vlasy, které se mu nad límečkem kroutily, potřebovaly přistřihnout. Usmál se na Cyra a přitom vycenil zanedbaný chrup. „Naštěstí mám momentálně o něco volněji než obvykle,“ řekl a točil přitom ledem v prázdné sklenici. „Takže by se s tím třebas dalo něco dělat.“

„No tak to je výborné, výborné.“ Cyrus postavil svoji sklenku na stůl, naklonil se dopředu a svraštil obočí. „Mezi námi děvčaty, samozřejmě?“ Villiers přikývl. „Jeden můj klient má velice pěknou sbírku, většinou impresionisty, i když má i jednoho nebo dva z moderních hochů, jako je Hockney. Několik jich má na zdech svého apartmánu v Ženevě a zbytek v rodinném sídle v Toskánsku. Také moc a moc pěkné, abych tak řekl. Nicméně, začíná z toho být trochu nervózní. Vyskytla se tam totiž taková runda zlodějen, a to zcela nedávno, o které jste možná neslyšel, protože to vláda ututlala. Špatné pro turistiku, špatné pro investory, špatné pro všechny ty běžné vládní důvody. Můj klient tudíž nechce ponechávat obrazy napospas zabezpečovacímu zařízení, ani pod dohledem domovníka, který sám je již poněkud antikvární. Sledujete mě?“

Popravdě řečeno, Villiers ho nejen sledoval, ale byl dokonce napřed. Tohle už slyšel mockrát. Před tím, než se dostali k pointě, bylo třeba vyslechnout nudnou povídku. A pointa byla vždycky stejně pokoutní. Zavětřil ve vzduchu hotovost. „To musí být dost velká starost,“ souhlasil. „Nebyla by tam ještě jedna vodka?“

„Milý příteli!“ Cyrus pokračoval ve výkladu a přitom Villiersovi nalil. „Jedná se zejména o dvě plátna, o která má velký strach. Tak jsem mu poradil,“ podal Villiersovi sklenici a sedl si, „aby uložil originály do banky a nechal si vyhotovit kopie. Co vy na to?“

A tu to máme, řekl si Villiers. Prostě hledá padělatele. „Velice moudré.“

„On si to také myslí. Ale trvá na prvotřídních kopiích.“

„Pochopitelně. Můžete mi prozradit jméno vašeho klienta?“

„Dává přednost anonymitě. V tomhle jsou všichni stejní, že? Mohu vám jen říci, že fondy, které má po ruce, jsou značné.“ Cyrus se na Villierse na minutku zahleděl a pak dodal: „A není lakomý. Nepředpokládám, že by s honorářem byly jakékoliv potíže.“

Tak tohle jde přesně podle scénáře, řekl si Villiers. Konečně peníze na obzoru. „O které malíře se jedná?“

„Jeden Pissaro a jeden Cézanne.“

„Hmm.“ Villiers si v duchu vynásobil sumičku, která mu původně vyvstala na mysli, dvěma. Franzen, řekl si. Nikdo jiný to nesvede tak jako Franzen. Ale Franzena si bude muset napřed nechat schválit. „Myslím, že bych měl být schopen vám pomoci, pane Pine. Dáte mi na to čtyřiadvacet hodin?“

Domů jel taxíkem a cestou přemýšlel. O kolik procent svého honoráře se bude muset dělit. Nebo by to měl risknout a zkontaktovat Franzena přímo a nedělit se? Raději ne, řekl si s lítostí. Určitě by se na to přišlo a bylo by o jednoho víc, od koho by již nikdy nedostal žádnou zakázku. Pomstychtivý a hamižný malý darebák. Jako by pro něj pár tisíc dolarů něco znamenalo. Taxík zastavil u chodníku a Villiers se s nechutí podíval nahoru na nudnou šedivou fasádu budovy, kde nyní musel bydlet. Taxikáři dal miniaturní spropitné a přeběhl přes chodník s rameny schoulenými proti palbě nadávek nesoucích se z taxíku.

Doma si dal na kuráž ještě jednu vodku a vytočil číslo.

„Holtzova rezidence.“

„Je Holtz doma, prosím? Volá Villiers.“

„Pan Holtz právě večeří, pane.“

„Je to důležité.“ Proboha, tihle komorníci, ti jsou skutečně odporní, pokud ovšem právě neslouží vám.

Uplynula minuta. Ozvalo se tiché cvaknutí, jak někdo přepnul linku. „Ano?“

Villiers se vnutil do žoviálního tónu. „Omlouvám se, že ruším při večeři, Rudi, ale je tu něco skutečně zajímavého. Prácička pro Franzena. A vím, že dáváte přednost tomu jednat přímo s ním.“

„Pro koho je to?“

„Cyrus Pine vyjednává pro nějakého Evropana. Jméno mi nechce říct. Potřebuje jednoho Pissara a jednoho Cézanna.“

Holtz se zadíval otevřenými dveřmi ven ze studovny. Z jídelny se přes chodbu ozval Kamilin smích. Přemýšlel. O Pinovi věděl, vídal ho celkem často na vernisážích. Pine měl dobrou pověst a mohl by mu být v budoucnosti k užitku. Pokud se mu podaří zůstat mimo dostřel, bude to Villiers, kdo to schytá, pokud se něco semele. „Tak dobře,“ řekl Holtz. „Zavolám Franzenovi zítra. Ale Pinovi dáte číslo, teprve až vám dám vědět. I když,“ Holtz ze sebe vydal zvuk, který by někdo omylem mohl považovat za smích, „si nejsem zcela jist, že dát je to správné slovo.“

Villiers zamrkal. Ten mizera se vyzná. „No tak,“ řekl, „třeba bych si mohl účtovat malý honorář.“

„Samozřejmě. A nebojte se, z toho podíl neočekávám. Řekněme, bedničku Krugova šampaňského za mé službičky, co vy na to? Zavoláme si zítra.“

Když se Holtz vracel do jídelny, měl právo na štědré pocity. Padesát procent pro něj z Franzenova honoráře bude představovat šestimístné číslo. Každá kapka se počítá, řekl si. Usmál se na své hosty a sedl si. „Odpusťte, prosím,“ požádal je. „Má matka na Floridě večeří brzy a myslí si, že my si tady počínáme stejně.“ Dal si do úst sousto jarního jehněčího a přemýšlel, jestli by v tomto případě nebylo vhodnějších šedesát procent. Ty telefonáty do ciziny jsou nekřesťansky drahé.

Villiers začal zkoumat obsah své ledničky. Tísnila se v ní poloprázdná láhev vodky vedle zkornatělého balíčku játrového salámu. Rozhodl se, že si na základě nadcházejícího honoráře může dopřát večeři v restauraci. I když tomu lacinému bastardovi bude muset koupit šampaňské. Koupí mu ale levný ročník.

Třináct

Třicet centimetrů od Andreho ucha zvonil telefon. Probudilo ho to ze sna, a přestože si dal přes hlavu polštář, nedovolilo mu vytrvalé zvonění spát. Vedle něj se něco pohnulo, načež pocítil teplo nahé kůže a potom tíhu jiného těla na své hrudi. Lucy se přes něj natáhla pro telefon.

Jen matně si uvědomil její hlas a ospalé haló, než se polštář z jeho tváře nadzdvihl. Lucy ho jemně kousla do lalůčku. „Kamila.“ Předala mu telefon a uvelebila si hlavu na jeho rameni. Andre jen ztěžka potlačil zívnutí.

„Tak tady jsi. Konečně jsem tě zastihla.“ Kamilin hlas se zdál až příliš probuzený a zvučný. S trhnutím si dal sluchátko dál od ucha.

„Kamilo, jak se vede?“

„Nemůže to být lepší, zlatíčko, a prostě toužím po tom, abychom se viděli. Je toho až moc k projednání. Poslyš, někdo mi odřekl schůzku, a tak jsem si řekla, že bych měla svého oblíbeného fotografa pozvat na oběd. Jen my dva.“

Andre slyšel Lucy, jak mu šušká do krku. „Můj oblíbený fotograf. Ježíš!“

„Andre?“

„Fajn. Určitě. To se mi hodí.“

„Výborně. Takže v jednu v Royaltonu?“

„V Royaltonu. V jednu.“

„Andre, a kdo to vzal ten telefon?“ neodpustila si Kamila.

„A. No přece uklízečka.“ Lucy zvedla hlavu a zazubila se. Pak ho neněžně kousla do krku, až hekl. „Ve čtvrtek sem chodí hned zrána.“

„Jenže dnes je středa, zlatíčko. Tak v jednu.“

Andre položil telefon a další půlhodinku strávil tím, že dával Lucy dobré ráno. Nakonec mu odstrčila ruce a vyskočila z postele. „Budu muset jít. Nech si něco na pak, oukej?“ Položila mu polštář zpět na obličej. „Ať nepřijdu o práci.“

Slyšel, jak v dálce bubnuje sprcha, a znovu blaženě usínal ve vůni, kterou po sobě zanechala. Divil se, proč jim to trvalo tak dlouho, než se sblížili. Probudil ho dotek na rameni a vůně čerstvé kávy.

„Andre, je na čase, abys přestal žít jako vandrák.“

Posadil se, vzal hrnek do obou rukou a čichal k páře z hrnku.

„Ano, Lulu.“

„Ta tvoje lednička. To je přímo vědecká laboratoř. Hýbou se tam věci. A množí se.“

„Ano, Lulu.“

Sehnula se k němu a políbila ho. „Vyhýbej se nepříjemnostem. Slyšíš?“

Začínalo se mu po ní stýskat, ještě než odešla.

O čtyři hodiny později, stále ještě s příjemně lehkou hlavou, vešel do Royaltonu a čekal, než ho uvedou ke Kamilinu stolu. Když ho vedli přes místnost, obracely se k němu tváře a zaostřovaly na něj jako bledé čočky fotoaparátů. Byly to kratičké zvídavé pohledy, jimiž se hosté ujišťovali, jestli náhodou není někdo velmi známý, aby se případně podívali lépe.

Andre věděl, že tohle je normální proces, obvyklý v mnoha newyorských restauracích navštěvovaných místní smetánkou. Úspěch těchto pohostinství se nezakládá na kvalitě podávaných jídel, byť často pozoruhodných, jichž si většina návštěvníků takřka nevšimne, ale na tom, jaká klientela je navštěvuje a jak hvězdná je její proslulost. A co se těchto známých osobností týče – modelek, herců, pisálků momentálně pozornost vzbuzujících, mediální smetánky, prostě všech, kteří znají pravidla hry – pro ně je nadmíru důležité držet se na výsluní. Ocitnete-li se ve vyhnanství u zastrčeného stolu, pak vám i carpaccio z tuňáka zhořkne v ústech. A proslulé dílo Brillata Savarina O labužnictví je dnes už také zřejmě zastaralé. „Řekněte mi, co jíte,“ prohlásil ten slavný muž, „a já vám řeknu, kdo jste.“ Tak tyhle doby jsou již dávno pryč. „Řekněte mi, kde sedíte, a já vám řeknu, kdo jste.“ To je daleko výstižnější motto, a vbrzku nadejde čas, kdy specialitou dne nebude jídlo, ale osobnost – personnage du jour –, jejíž přítomnost v restauraci vám diskrétně ohlásí při rozdávání jídelních lístků.

A tohle se Andremu honilo hlavou, když ho usadili u prominentního stolku a vířili kolem něj způsobem vyhrazeným pro ty nejváženější hosty jejich štamgastů. Kamila samozřejmě přišla pozdě. A když konečně přijela, a uličkami mezi stoly se proplétala více méně po paměti, neboť zorné pole jí zastíraly obrovské brýle proti slunci, vzbudil její příchod pozornost, jejímž výsledkem byly obláčky vzdušných polibků.

„Andre!“ Znělo to, jako by pro ni byla jeho přítomnost u stolu úplným překvapením, a to tak milým, že člověku rozjasní jinak zarputilý den. „Jak se máš? Tak ukaž se!“ Prohlížela si ho s hlavou na jednu a pak na druhou stranu, tmavé brýle na půl žerdě. „Co to vidím v těch tvých očích? Jiskřičku, zlatíčko? A co to máme na krku?“

Andre potopil krk mezi ramena a zašklebil se. „Tobě to dnes sluší, Kamilo. Neviděli jsme se pěkně dlouho. Máš hodně práce?“

„Děsně, zlatíčko. Dnem i nocí pracuji na malém překvapeníčku pro tebe. Ale napřed mi řekni něco o sobě. Slyšela jsem, že ses toulal někde po Evropě.“

„Byl jsem pár dní v Anglii.“ Andre jí přednesl zrevidovanou verzi zprávy z cesty. Krátce pohovořil o lordu Lampreym, gobelínech a Throttle Hall. Právě líčil historku o kuřeti, když ho přerušilo drnčení mobilu z Kamiliny kabelky. V průběhu hovoru se jí podařilo objednat si, i když číšník zůstal stát opodál, dokud hovor neukončila a neuložila mobil zpět do kabelky. Kamila vyspecifikovala svou oblíbenou kombinaci zeleného listí a s hlubokým povzdechem přepracovaného, avšak nepostradatelného člověka se obrátila zpět k Andremu. „Kde jsme to byli, zlatíčko?“

„Zrovna jsi mi chtěla říct něco o svých plánech, které tě tolik zaneprázdňují.“

Usazen v židli a aniž by věděl, co ho čeká, čelil Andre půl hodiny Kamiliným nejpřesvědčivějším výlevům. Odložila si brýle, upřela na něj zrak jako krajta tygrovitá, rukou šermovala vzduchem sem a tam a občas mu přesvědčivě stiskla ruku. Talíře plného zeleně se ani nedotkla. Neinformovaný pozorovatel by si mohl myslet, že ji nezajímá nic jiného než ten mladý muž naproti ní. Bylo to představení, na němž po léta cílevědomě pracovala, a přestože tu komedii, namířenou na jiné lidi, shlédl Andre již několikrát, spolkl ji i s navijákem. Nápad, který se mu tak přesvědčivě snažila prodat, se mu totiž velice zamlouval. Znala ho příliš dobře a políčené vnadidlo vybrala s patřičnou péčí.

Šlo o knihu. Ale ne o ledasjakou knihu. Jednalo se o impozantní přehled nejvýznamnějších rezidencí celého světa, doplněný pouze jeho fotografiemi, s tím že veškeré výdaje půjdou na účet DQ. Jedna z Garabedianových firem by to vydala a publikovala. Slavné domy světa, zlatíčko, předla Kamila a její hlas spřádal slova a chvěl se přesvědčivostí politika v průběhu volební kampaně. A tvé jméno – zarazila se a napsala ho ve vzduchu rozmáchlými gesty obou paží – velkými písmeny nad titulkem. A následovat bude pochopitelně reklamní túra, neboť samozřejmostí budou zahraniční vydání – Německo, Itálie, Japonsko, vesmír – výstavy fotografií, cédéčko. Staneš se tak jedním z nejvýznamnějších fotografů světa ve svém oboru. A k tomu, pochopitelně, vodopád příjmů – zahraniční práva, sériová vydání, tantiémy. Peníze se prostě pohrnou. Kamila vzrušením potřásala hřívou a čekala, co Andre na to.

Na chvilku doslova ztratil řeč. Byla to, přesně jak to Kamila popsala, životní šance. Tak nějak si to kdysi vysnil. Za normálních okolností by okamžitě objednal šampaňské a ohrozil Kamilin klid a rozvahu, a možná i make-up, nadšeným objetím. Ale už když hledal slova, kterými by ocenil Kamilinu nabídku, mu zahlodal v mysli červ podezření. Bylo to jaksi příliš perfektní.

„Uf,“ vydal ze sebe konečně, „doufám, že mi odpustíš, že se cítím úplně ohromený. Chvilku mi to bude trvat, než to strávím. Pověz mi, jak si to představuješ časově. Tím chci říct, že se nejedná o výpravu na deset dní.“

Kamila odmítavě mávla rukou gestem, na které okamžitě přiklusal číšník. „Prostě na tom strávíš tolik času, kolik budeš potřebovat, zlatíčko.“ Číšník se na ni zmateně zadíval a sehnul se váhavě pro salát, než ho dalším gestem odehnala pryč. „Tohle nebude jen kniha, tohle bude památník. Vidím za tím Petrohrad, Jaipur, skotské zámky, Marrákeš, Bali, Benátky – panebože, Benátky!“ Hříva se jí opět roztřásla. „Rok, rok a půl, dva, co to bude chtít.“ Hlas snížila až do důvěrné tóniny. „Abych pravdu řekla, mám už vymyšlenou první etapu. Vyskytla se totiž malá nepříjemnost, pokud jde o načasování prvního objektu. Jde o úplně fantastický barák v Hongkongu, Tai-panův palác, a v Hongkongu začíná jít do tuhého. Jeden si nemůže být jist.“

„Být jist?“

„Čína, zlatíčko. Položil se tam guvernér, a kdo ví, jestli nezavřou hranice a nepromění všechny ty ohromné staré domy v noclehárny pro revoluční armádu zemědělských pracovnic. Takže se zdá nadmíru důležité vyjet tam dříve, než se náš starý známý pan Choy rozhodne, že je na čase potichu zmizet, všechno zpeněžit a nastěhovat se ke svým bankovním účtům v Beverly Hills.“ Odstrčila talíř a opřela si lokty o stůl. „Co nejdříve, vážně.“

Červ podezření v něm hlodal přes čas. „Stihnu si dát kafe?“

Kamila zazářila a poplácala Andreho po ruce. „Jsem opravdu velice ráda, že se ti plán zamlouvá, zlatíčko. Je to šité přímo tobě na míru.“

Opustila ho u vchodu do hotelu s instrukcemi, kde si opatřit očkování a víza, a s tím, že má zavolat Noela ohledně letenek a výdajů. V autě po cestě zpět do kanceláře si pogratulovala. Zřetelně tu návnadu spolkl, a při trošce štěstí bude během týdne na cestě do Hongkongu. Rudi bude rád.

Andre vešel zpět do foyeru a zavolal Pinovi. Obchodník s obrazy mu nedal šanci něco říct.

„Mám dobré zprávy, mladý muži, výborné – vystopoval jsem Franzena, a díky bohu žije v civilizaci. Cestu do Paříže snad neodmítnete?“

„Cyre, právě jsem poobědval s Kamilou, a ta zápletka se zřejmě zaplétá čím dál tím víc. Měl byste čas?“

„Přijde na to. Nechal jsem jednu starou dobrou duši dole se dvěma velice pěknými akvarely a zdá se, že jí to nedá a vytasí se se šekovou knížkou. Nerad bych ji zklamal. Jak by se vám to hodilo dnes večer?“

„A mohli bychom se setkat ve městě? Rád bych vám někoho představil.“

Cyrus se zahihňal. „Je pěkná?“

„Úchvatná.“

Domluvili se, že se setkají u Felixe. Zavolal Lucy, která měla sice milion otázek, ale málo času na zdlouhavé odpovědi, a tak měl před sebou celé odpoledne a nic na práci. Zničehonic se rozhodl, že půjde až do SoHo pěšky.

Čekala ho dlouhá pohodlná procházka dolů po Páté avenue, která je za takového jasného jarního dne opravdovým zážitkem. Když je newyorské nebe modré, tak je ostře modré, a když newyorčané zjistí, že je zima u konce, vynoří se ze schoulených ramen, tváře vystaví slunci a občas se dokonce usmějí na úplného cizince. Tohle počasí přesně odpovídalo Andreho náladě, a přestože si uvědomoval, že by se měl snažit rozluštit rébus Kamiliny nabídky, jeho pokusy o rozmotání klubka narážely na představy Lucy a Paříže. Byla to kombinace, která ho příliš odpoutávala od reality.

Prošel vařícím shonem a hlukem čtyřicáté druhé ulice a kolem lvů na schodech newyorské knihovny. Ti vypadali jen tak důstojně, jak jim to dovolily girlandy holubů sedících na jejich hlavách. A pak už se objevily obchody a kanceláře v dolní části ulice, ve srovnání s leskem sousedů na horním konci skromné a pracovité. Jak procházel kolem bloků, neustále se díval na hodinky. Loudal se Washingtonovým náměstím, zašel si na kávu a vychutnával si tu novost netrpělivého pocitu, že po někom touží. Bylo tomu již několik let, co cítil, jak ho přitahuje lidský magnet.

Jeho záměr – dostavit se ke kanceláři, právě když budou zavírat – mu nevyšel, protože se na West Broadway dostal již před pátou, a těch posledních sto metrů takřka klusal, doufaje, že zastihne Lucy samotnou.

U dveří potkal Stephena. „Jsi tu moc brzo. Já jsem na odchodu a Lucy se šla domů převléct. A jestli přijde zítra ráno zase pozdě do práce, poženu tě před soud. Bavte se dobře.“

„Stephene, když už tě tu mám…“ Andre ho něžně zatlačil zpět dovnitř. „Chtěl jsem ti říct… totiž, věci se mají tak, no prostě chtěl jsem se tě zeptat, jestli by sis neporadil bez Lucy tak den dva. Byl by to takový prodloužený víkend. Vlastně, abych pravdu řekl, asi tak týden.“

Stephen se usmál a pokrčil rameny. „Mám na vybranou?“

„No, já jsem se jí zatím ještě neptal.“

„A kam se chystáš?“

„Do Paříže.“

Stephen položil Andremu ruku na rameno a nasadil vážný výraz. „Tak jí to navrhni. Ale pod jednou podmínkou.“

Andre přikývl. „Jestli to nevezme, jedu já.“

Vyšli spolu ven a Andre čekal před budovou. Hlava se mu otáčela po každém taxíku, který jel kolem a zpomalil. Večery se pomalu prodlužovaly a už nebyly tak chladné. Podvečerní světlo, tajuplné a milosrdné, změkčovalo ostré obrysy Broadwaye. Světla blikala a vítala přicházející, a když jeden taxík přistál u chodníku, Andremu se zrychlil tep. Dveře se otevřely a vynořila se štíhlá hnědá noha. Říkejte si co chcete o newyorských taxících, ale ten, kdo je vymyslel, musel mít slabůstku pro hezké nohy. Andre spokojeně pozoroval, jak se vynořila i druhá noha, a přešel přes chodník, aby Lucy galantně pomohl ven.

Oblečena byla do krátkých jednoduchých tmavošedých šatů a přes ramena měla přehozený černý kabát. Vlasy měla svázané dozadu a oči jí v pouličním světle zářily. Srovnala mu límeček a řekla: „Jsi tu nějak brzy.“

„Šel jsem náhodou kolem,“ odvětil, „a doufal jsem, že na tebe budu mít štěstí.“

Ruku v ruce šli pomalu směrem ke Grand Street. „Lulu, mám pro tebe malé překvapení.“

Podívala se na něj a světlo jí blýsklo na stříbrných náušnicích. „Nech mě hádat. Uklidil sis ledničku.“

„Něco ještě lepšího.“

„Donutil jsi Kamilu, aby si k obědu dala hranolky.“ Zavrtěl hlavou. „Byla jsi někdy v Paříži? Jela bys tam se mnou?“

„Do Paříže?“ Přímo vyjekla, natolik hlasitě, že se dva kolemjdoucí zastavili a poslouchali, co bude dál. „Do Paříže! A to myslíš vážně?“

„Všechno je zařízeno, a se Stephenem jsem to již vyjednal. Dá ti týden volna jako odměnu za dobré mravy. Právě jdeme na schůzku s Cyrem a domluvíme se kdy, kde a…“

Vzala mu tvář do dlaní a celá West Broadway se mohla dívat na polibek, který takřka zarazil dopravu. Jeden z kolemjdoucích ďoubl svého společníka loktem do žeber. „Počkej, za chvilku se přece budou muset vynořit a nadechnout se.“ Přítel si povzdechl a potřásl hlavou. „Ty by ses nadechl?“

Než došli do restaurace, Lucy se podařilo dostat svoje vzrušení téměř pod kontrolu. Usadila se u baru, objednala si svůj rum s vodou a začala se vyptávat. Jedeme tam pracovně? Jaké tam bude počasí? Kde budeme bydlet? Vypadala by tam hloupě v baretu? Cyrus jede také? Bude se mu líbit? Otázek byly tucty a padaly jedna za druhou tak rychle, že se Andre nedostal ke slovu. Nakonec vzal její sklenici a dal jí ji do ruky. „Přípitek,“ řekl, „než ztratíš hlas. Na tvoji první návštěvu Francie.“

Přiťukli si a dívali se jeden na druhého. Andre se naklonil dopředu a nestačil se ani rozhodnout, jestli chce pusu nebo zašeptat, když se za ním ozvalo diplomatické zakašlání. Otočil se a přistihl Cyra, jak si s velkým potěšením prohlíží Lucy. Obočí mu kmitalo nahoru a dolů a zrak mu jezdil po jejích křivkách a po délce šatů zdůrazněné tím, jak seděla na barové stoličce.

Andre odložil sklenku. „Lulu, seznam se s Cyrem.“

Podala mu ruku, kterou Cyrus vzal do obou dlaní. „Potěšení je zcela na mé straně, má drahá. Nebyl jsem tu v SoHo po dlouhá léta, ale jestli se tu vyskytují takhle pěkné mladé dámy, budu sem zřejmě muset chodit častěji.“

„Cyre, jestli se vám podaří vrátit Lulu její ruku, tak vám to usnadní zabývat se tady tímhle.“ Andre mu podal sklenici se skotskou, pochválil mu jeho puntíkovaného motýlka a odvedl oba své společníky ke stolu opodál.

Usadili se, s Lucy uprostřed mezi oběma muži. „Tak, odkud mám začít?“ řekl Andre. „Nebo chcete začít vy, Cyre? Lulu ví o všem, co se dosud přihodilo.“

Cyrus byl muž, který měl rád, když se všechno probralo pěkně po pořádku, a začal tedy s historií vzestupu a pádu nešťastného Villierse. Potom popsal, jak se s Villiersem setkali, pak jejich počáteční vyjednávání a následnou schůzku v bance na Park Avenue, kde si vyměnili obálky, jednu s telefonním číslem a druhou s pěti tisíci.

Lucy si tiše hvízdla, „není to trošku moc, za jedno telefonní číslo?“

„Každý si za takovýchto okolností něco počítá,“ řekl Cyrus. „A čím blíže k obrazu, tím více si počítají. Raději ani nemyslím na to, kolik platí Franzenovi. No nic, stojím tam v zádveří, s obálkou nacpanou bankovkami. Přijde Villiers, rozhlédne se kolem, jako kdyby ho špehovala půlka CIA, a krok sun krok se bokem přišourá ke mně. Bylo to to nejpodezřelejší, co jste kdy v životě zažili. Jen jsem čekal, že se ze dveří vynoří někdo s pistolí a začne s ní na mě mávat. Tak jsme si vyměnili ty obálky a pak mě ten mizera nechal čekat, než si přepočítal peníze. Potom zmizel.“ Cyrus skončil a mírně překvapeně se zadíval na svou prázdnou sklenici.

„Co kdybych vám přinesl ještě jednu?“ Andre odešel k baru a Cyrus se obrátil k Lucy. „Jednou z výsad mužů mého věku je, že si přivlastňují právo klást lidem impertinentní otázky.“ Rychle zakýval obočím. „Vy a Andre, jak bych to formuloval, jste si blízcí?“

Lucy se usmála. „Blížíme se k tomu. Možná byste se měl zeptat jeho.“

„Toho není třeba, má drahá. To je něco, co je úplně zřetelné. Jsem si zcela jist, že od té doby, co jsem přišel, se na mě nepodíval vícekrát než jednou. Což mě činí v podstatě šťastným, ježto jsem si ho velice oblíbil. Mám za to, že je to dobrý člověk.“

Lucy posouvala svou sklenku po stole. „Je,“ řekla. „Myslím, že je. Cyre, než se Andre vrátí, vadilo by vám, kdybych se k vám na tu cestu do Paříže přidala? Andre mi to sice cestou sem nabídl, ale byla bych nerada…“

Cyrus ji zarazil pokynem ruky. „Ni slova více. Byl bych nesmírně zklamán, kdybyste nejela.“

Naklonila se k němu a vlepila mu pusu na tvář. Andre, který se právě vracel zpět se sklenicí whisky, by byl přísahal, že se Cyrus začervenal. Podíval se na ně a řekl: „Vy dva, tady, mám vás nechat o samotě nebo tak něco?“

Lucy na Andreho mrkla. Cyrus si odkašlal. „Čekal jsem na vás, než se vrátíte, abych to mohl dokončit,“ řekl. „Ale mezitím na mě zaútočila naše společnice na cestách. Takže…,“ upil whisky a pokračoval, „… vytočil jsem to číslo, které jsem dostal od Villierse a mluvil jsem s Franzenem. Ten projevil zájem, i když jsme po telefonu z důvodů zcela jasných neprobrali žádné detaily. Setkáme se s ním příští týden na neutrálním území, jak to sám nazval, a musím říci, že pan Franzen má zřejmě nákladný smysl pro humor. Navrhl, abychom se setkali u Lucase-Cartona, kde je přímo jedinečné umělecké prostředí. Říká se, že tam rád chodíval Toulouse-Lautrec.“

Andre potřepal prsty, jako by si je popálil, a když uviděl udivený výraz na Lucyině tváři, přidal vysvětlení. „Je to jedna z nejdražších restaurací v Paříži,“ vysvětlil jí, „na náměstí Madelaine. Jednou mě tam vzali na narozeniny.“

„Laciné to tedy nebude,“ odhadla Lucy.

„Ne tak úplně.“

Cyrus je potřesením hlavy vyvedl z finančních starostí. „Milí zlatí, tuhle výpravu musíte považovat za investici. Jsou tu nekonečné možnosti. A kromě toho,“ řekl a díval se na Andreho, „mám za sebou poměrně dobré odpoledne. Ta starší dáma koupila pro svého vnuka oba akvarely, takže se cítím zámožný. O peníze tedy strach nemějte.“

Andre se zamračil. „Opravdu nevím, Cyre, už vás to stálo dost.“

Cyrus káravě zvedl ukazováček. „Kdo spekuluje, akumuluje, Andre. Kolik jsem řekl, že má to plátno cenu? Třicet milionů.“ Ukazováček mu klesl a Cyrus se pohodlně opřel vzad, jako by právě vyhrál soudní při. „Tak a teď mi řekněte o té vaší šéfredaktorce.“

Andre začal vykládat o problémech s Kamilou a o jejím návrhu, a Lucy k tomu občas něco poznamenala. Cyrus naslouchal bez jediného slůvka. Když se Andre dostal k podrobnostem návrhu knihy a různých vydání, vycítil rostoucí skepticismus svých společníků. Nakonec poznamenal s pokrčením ramen, že v onu chvíli to znělo jako zajímavý návrh. Nyní to ale i jemu samotnému připadalo jako chabý důvod.

Lucy byla první, kdo po chvilce promluvil. „To je ale případ, tahle Kamila. Opravdu má za to, že bys mohl jen tak vyletět na osmnáct měsíců jen s několika dny na přípravu? Ta ženská je šílená.“ Obrátila se k Cyrovi. „Asi je vám jasné, že jí nefandím.“

„Lulu, nemožné to není.“ Andre začal vypočítávat důvody na prstech. „Kamila má kontakty, za sebou má Garabedianovy peníze, ten nápad není tak zlý, a ona ví, že zrovna nemám dost zakázek. Co vy na to, Cyre?“

Cyrus kroutil hlavou. „Zdá se mi to podezřelé, milý chlapče. Lulu má pravdu. Je to podezřele načasované. Kdybych byl cynik, řekl bych, že všechny ty řečičky o výstavách a zahraničních vydáních a bůhvíco ještě je kouřová clona. Všechno nasvědčuje tomu, že hlavním cílem je dostat vás do letadla. Ta chce, abyste byl odtud nejdál, a pokud možno už včera.“

„No dobře, ale proč?“

„Ah,“ řekl Cyrus. „Tak to zatím nevím. V každém případě bychom ale neměli dovolit, aby to celé narušilo naši malou výpravu. Co vy na to, má drahá?“

Lucy odpověděla velikánským nakažlivým úsměvem: „Já osobně se velmi těším do Paříže.“

„Přesvědčili jste mě,“ řekl Andre. Zavolal číšníka a požádal ho o jídelní lístky. „Než pojedeme, potřebujeme trošku praxe.“

Čtrnáct

Andreho náhle probudilo skřípání koleček po podlaze a škrtnutí těžkého zipu. Omámený a zmatený se posadil, a jediné, co si uvědomil, bylo, že není ve své posteli. Tahle postel byla o něco menší a jakoby jemnější než ta jeho s matrací s péry v pouzdrech. Pak zpozoroval, že půlka postele je pokryta hromadami šatstva. Na druhém konci ložnice, pod tlumeným světlem zastíněné lampy, uviděl Lucy, jak sedí na bobku nad otevřeným zavazadlem. Vypadala jako člověčí ostrůvek v moři oděvů. Na sobě měla bílé tričko a ve tváři provinilý výraz. Uslyšela ho a obrátila se k němu. „Lulu, co to děláš?“

Zakryla si ústa rukou, oči dokořán a stoupla si. Tričko bylo sotva dlouhé na to, aby ji nezavřeli pro nestydatost. „Andre, promiň, prosím tě. Nechtěla jsem tě vzbudit. Nemohla jsem usnout, a tak jsem si řekla, že… no, však víš…,“ rukou mávla směrem k zavazadlu a pokrčila rameny, „… že začnu balit.“

Andre šmátral ospalými prsty na nočním stolku po hodinkách. „Kolik je vlastně hodin?“

Lulu znovu pokrčila rameny. „No, dost brzo.“ Vycenila na něj bílé zuby. „Pokud člověk necestuje do Paříže.“

Andre našel hodinky a zašilhal na ně. „Lulu, jsou teprve čtyři ráno. Letadlo nám letí v osm večer. Kolik času potřebuješ na balení?“

Lucy přešla k posteli, sedla si vedle něj a odhrnula mu vlasy z čela. „Jsou věci, kterým nerozumíš. Já si to tady musím pořádně rozmyslet. Nechci tam vypadat vedle těch nastrojených Pařížanek jako nějaká holka od vedle.“ Usmála se na něj z výšky a její vlasy, ozářené zezadu, vypadaly jako zašmodrchaný mrak kolem bledšího trojúhelníku její tváře.

Andreho ruka se zatoulala po jejím stehně směrem nahoru a cítil, jak se dlouhý sval pod kůží napnul. Byl už docela vzhůru. „Pravda. Ale ty nastrojené Pařížanky umí i vařit.“

Položila ho na záda, přidržela mu ramena na polštáři a naklonila se nad něj. „Ale ne z toho, z čeho vařím já.“

S Cyrem se potkali v salonku Air France. Měli za sebou den, který jim podivně připomínal vánoce v dubnu. Sbalili, přebalili, telefonovali, na poslední chvíli nakupovali, a to vše s pocitem, že by měli oslavovat. Zastavili se na pozdní oběd a dali si italské těstoviny a láhev šampaňského. Na letiště JFK se dostavili lehce veselí a znavení směsicí vzrušení a únavy. Cyrus na ně pohlížel přes New York Timesy, kterými si krátil dlouhou chvíli, a vypadal, jako by kromě návštěvy u svého krejčího celý den nic nedělal.

Dobrý večer, moji milí. Umíte luštit křížovky? Hledám slovo na pět písmen – město světla. Nehodila by se Paříž? Odložil noviny, usmál se, vstal a políbil Lucy na tvář. „Ten baret je opravdu šikézní,“ řekl. „Budete středem pozornosti na Saint-Germain. Šťastný to muž, ten Andre.“

Vydat se za dobrodružstvím spolu s přáteli je jednou z těch šťastnějších chvilek života, a zároveň jednou z posledních lepších stránek moderního cestování. Příjemní společníci a předtucha vzrušujících věcí příštích vám poskytnou určitou imunitu vůči únavným formalitám. Zpoždění, popudliví lidé u přepážek, bezpečnostní prohlídky a obvyklý pocit, že jste jen nepohodlný kus lidského zavazadla, ztratí význam a vytratí se do pozadí. Cyrus a Andre povídali Lulu o svých oblíbených atrakcích v Paříži, jako je bar v Ritzu, bleší trh, muzeum Orsay, Pont Neuf, jídlo a květiny na Rue de Buci, a sotva si všimli, jak pomalu se šourá vpřed fronta, která je posléze uvedla na jejich sedadla.

Lucy si prohlížela posádku, stylově oblečenou do tmavomodrých uniforem. Muži se zdáli být menší než jejich protějšky na amerických linkách, ženy byly dokonale upravené. Všichni měli ve tváři výraz zdvořilé povýšenosti, což je typické pro úřední tvář Francouzů. Loktem popíchla Andreho a řekla: „A ohledně těch nastrojených koček jsem měla pravdu. Všechny vypadají, jako by měly den volna od Diora.“

Andre na ni mrkl. „A to je jen to, co je vidět. Francouzky utratí za spodní prádlo mnohem víc než ostatní Evropanky. Což jsem si přečetl ve sloupečku korespondenta Wall Street Journalu, který se zabývá spodním prádlem.“

Lucy se odklonila a pozorovala pár boků přísně utažených v korzetu. Pak zamyšleně přikývla. Když se letadlo dalo do pohybu, stiskla Andremu ruku. „Tyhle myšlenky už můžeš vypustit z hlavy, mladý muži. Mám na tebe rezervaci.“ Uložila si hlavu na jeho rameno a v tu ránu usnula jako zcela vyčerpané dítě.

Cyrus to štěstí neměl. Jeho bezprostřední sousedka byla drobná postarší paní z Washingtonu, která dosud nikdy nebyla v zahraničí a která byla přímo nažhavená na konverzaci a na informace o Paříži – jak sama řekla s přístupným úsměvem ve tváři. Následovalo víc a víc soukromých informací a spousta narážek i náznaků, takže po půlhodině se Cyrus rozhodl, že ho bolí hlava. Sklopil si sedadlo dozadu, zavřel oči a přemýšlel, jaké má šance na obchod ve výši třiceti milionů dolarů s člověkem, se kterým se dosud nikdy nesetkal.

Hodně bude záviset na Franzenovi – a na jeho vztahu k Denoyerovi, na jeho diskrétnosti (či vlastně s troškou štěstí na nedostatku jeho diskrétnosti) a na jeho vztahu k nim třem. Padělatelé jsou zcela pochopitelně nervózní stvoření, okamžitě podezřívaví a zdrženliví, pokud jde o důvěru. Jejich profesionální kariéra se skládá většinou z toho, že se často ohlížejí přes rameno. Co takový muž jako Franzen říká svým známým, když se ho zeptají, čím že se živí? Bude důvěřovat někomu, s kým se seznámil prostřednictvím takového malého mizery, jako je Villiers? Ale na druhé straně, od koho jiného by dostal zakázky? Od kurátora z Metropolitního muzea?

Pokud šlo o prodej Cézanna, Cyrus neočekával mimořádné problémy. Neoficiální trh vrcholného umění byl, jak věděl, dosti živý. Jsou tu fajnšmekři, kteří si obrazy zavírají do trezorů a kochají se svými poklady tajně a sami beze svědků, pak jsou tu Japonci, kteří jsou chráněni japonským zákonem o ochraně soukromého vlastnictví, a pak Hongkong, odkud poklady všeho možného druhu tiše mizí. Byl si jist, že může zařídit tichounký a uvážený obchod. Bohatých lidí, kteří touží po vrcholném umění, je dost.

Cyrus pohlédl přes uličku směrem k Andremu a Lucy, kteří tam spolu tiše spali. Zvažoval výhody večeře oproti vyhlídkám na další nadšená odhalení soukromí dámy z Washingtonu, a rozhodl se, že bude lépe ušetřit si chuť k jídlu na něco lepšího a ukojit ji až v Paříži.

Ale do Paříže se nedostali jen tak lehce. Let se opozdil kvůli přecpaným koridorům bleděmodrých ranních nebes nad Roissy. Další zdržení způsobili imigrační úřadové, kteří napůl stávkovali a trénovali tak na plnou stávku během letních prázdnin. A doprava z letiště do středu města se pohybovala jako sedlý sirup. Na plánovanou snídani v kavárně museli zapomenout, neboť až do půl dvanácté jim trvala jízda taxíkem přes Seinu do úzkých uliček na levém břehu.

Pokoje si zamluvili v hotelu Montalembert, v malé postranní ulici odbočující z Rue du Bac. Venku byla stará Paříž a uvnitř moderní chládek. Hotel měla v oblibě černě oděná komunita módního světa. Andre ho vybral nejen proto, že byl výborně vybaven a na správném místě, ale i proto, že zaměstnanci tam byli úplně jiní než všude jinde v Paříži. Mladí a opravdu přátelští. A pak tam byl ten jejich bar.

Bar v Montalembertu, vlevo od vstupní haly, je místo, kde můžete klidně strávit celý den. Podávají tam snídaně, obědy i večeře. Nápoje nalévají od rána do večera. Okolní svět tam přichází a odchází, uzavírají se tam obchody, začínají tam milostné aféry (a málokdy – spíš vůbec – končí, asi proto, že tam mají osvětlení přespříliš veselé na zármutek a lítost). Nejsou tam televizory a zábavu poskytují živí lidé.

Když čekali v recepci na zapsání, Lucy vizuálně ohodnotila dvě vysoce naleštěné dámy, obě štíhlé jako proutek, které tam s cigaretou v ruce seděly nad skleničkou šampaňského a po každém vydechnutí dýmu stočily své dlouhé a elegantní krky a před tím svým modrým obláčkem ucukly. „Kočky,“ ocenila je Lucy. „Jen se na ně podívej. Porovnávají si vzájemně lícní kosti.“

Cyrus jí poklepal na rameno. „Dvě předměstské paničky, má drahá. Podle mého diskutují, co dát manželům k večeři.“

Lucy našpulila rty a snažila se představit si některou z nich v kuchyni. Andre se vrátil z recepce se dvěma klíči v ruce. „Lulu, přestaň se koukat na ty dvě stařenky.“

Jeden klíč dal Cyrovi a zahnal to své stádečko do zdviže typicky francouzské velikosti, podporující těsný tělesný kontakt. I když jsou si lidé při nástupu do zdviže naprosto cizí, tak když z ní vystupují, situace je poněkud jiná.

Lucy prozkoumala pokoj s důkladností hotelového inspektora Michelinova průvodce. Přejela rukou po mahagonu, promačkala postel a odhrnula modrobílé potahy, obdivovala se oceli a břidlici v koupelně a otevřela dokořán vysoká okna s vyhlídkou na změť pařížských střech, které nemají obdoby nikde jinde ve světě. Andre ji pozoroval, jak přebíhá od jednoho objevu ke druhému, a usmál se.

„Tak co?“ řekl. „Ujde to?“

„Ani nemohu uvěřit, že jsme tady.“ Vzala ho za ruku a zatáhla ho k oknu. „Dívej,“ řekla. „Paříž!“

„No vážně,“ odtušil. „Tak co bys ráda viděla nejdřív?“

„Všechno.“

Za tímto náročným cílem se dá v Paříži odstartovat z asi tisíce výchozích bodů, ale málo z nich je tak příjemných a fascinujících pro toho, kdo je v Paříži poprvé, jako Deux Magots, typická kavárna na bulváru Saint-Germain. Ti, kteří ji kritizují, říkají, že tam chodí příliš mnoho turistů, že plochonozí, světem znudění číšníci vynalezli umění nerudné obsluhy a že jejich ceny jsou nepohostinně nemožné. Je na tom hodně pravdy, ale odnikud jinud se nedá tak dobře pozorovat Pařížany, jak dělají to, co Pařížané dělají nejlépe: procházejí se, pózují, prohlížejí si jarní módu navlečenou na druhých, líbají se na tváře, krčí rameny, potřásají si rukama, špulí ústa, koukají po druhých a nechají ty druhé koukat po sobě.

Nastalo poledne, oteplilo se a vykouklo sluníčko. Od Seiny vál lehký větřík. Vskutku správné počasí na pouliční život. Listí na stromech, dosud nezavadlé v kouři z výfuků, se na pozadí větví lesklo, jako by je někdo namaloval na svěže zeleno. Přesně to počasí, které z Aprílu v Paříži udělalo písničku.

Lucy seděla mezi svými společníky zcela okouzlená. Hlava se jí točila ze strany na stranu, jako by se dívala na tenisový zápas a bála se, aby jí něco neuniklo. Bylo to tu úplně jiné než v New Yorku. Bylo tu plno kuřáků, plno psů, plno starých krásných budov a plno prostoru, pocit, který vám ve městě mrakodrapů zcela schází. Kávu dělali silnější, vzduch chutnal jinak, a dokonce i Andre byl jiný. Pozorovala ho, jak mluví s číšníkem. Když mluvil francouzsky, jako by mu zařadili jinou rychlost.

Choval se jinak, jemněji, hýbal rukama a rameny, bradu a spodní ret vysunoval dopředu a jeho slova zněla těm, kdo byli zvyklí na hrubší a tvrdší kadenci anglosaské výslovnosti, exoticky. A mluvil rychle. Všichni tu mluvili rychle.

Cyrus navrhl, aby pojedli jen lehce a šetřili si místo na to, co měla být dlouhá a vybroušená večeře. Když dopili kávu, objednali si sklenku Beaujolais a obložené housky se šunkou. Z housky se vyklubala půlka bagety, což bylo pro Lucy první setkání s pravým francouzským chlebem a s máslem z Normandie.

S chutí si ukousla, pak přestala a zahleděla se na Andreho.

„Jak to, že tu nikdo není tlustý?“ zeptala se a ukázala rukou na lidi kolem. „Podívejte se na to, co všechno spořádají, a toho vína! A pak si to všechno zopakují při večeři. Jak to dělají? Drží nějakou zvláštní dietu?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Andre. „Nikdo si nedá k obědu víc než tři chody, a maximálně pět chodů k večeři. A před snídaní se nenapijí alkoholu. Mám pravdu, Cyre?“

„Tak nějak to je, drahý hochu. A nesmí se zapomenout na láhev vína denně, na malý koňak před spaním a hodně másla na vaření. A zbytečně necvičit. To je dosti důležité. A také balíček cigaret denně.“

Lucy potřásla hlavou. „OK, možná jsem se zeptala hloupě, ale zatím jsem tu neviděla opravdového tlouštíka. Ani jednoho.“

„To je část toho, čemu se říká francouzský paradox,“ řekl Andre. „Pamatujete? Před několika lety se o tom hodně mluvilo. Pokud se pamatuji, udělali přehled toho, jak se jí ve dvaceti zemích. Studovali vztah mezi stravou v zemi a výskytem srdečních chorob.“

Cyrus se zachmuřeně zadíval do své sklenice. „Tak nevím, jestli tohle chci slyšet.“

Andre se ušklíbl. „Pokud zůstanete ve Francii, tak se nic neděje. Když zveřejnili výsledky té studie, vyšlo najevo, že země, ve které se jí nejzdravěji, je Japonsko. Což není nijak překvapivé, když uvážíme, že tam jedí hlavně rýži a ryby. Ale velkým překvapením bylo, že na druhém místě se umístila Francie. A to přes to, že jedí chléb, sýr, husí játra a omáčky, praktikují tříhodinové obědy a pijí alkohol. Všichni chtěli pochopitelně vědět, jak je to možné. Každý si myslel, že v tom musí být nějaký trik či kouzlo, které vám dovoluje sníst co chcete a všechno se vám odpouští. A to, co to všechno vysvětlilo, bylo červené víno.“

Cyrus přikývl. „Už si pamatuji,“ řekl. „Bylo to v televizi, že? Většina obchodů s vínem v USA vyprodala během jednoho dne všechen Cabernet Sauvignon.“

„To je pravda. Pak ale začal někdo hovořit o výskytu jaterních chorob ve Francii, vyšším než v USA, a všichni se vrátili hamburgerům a kole.“

„Jak se umístila Amerika?“ zeptala se Lucy.

„V dolní polovině tabulky. Čtrnáctá nebo patnáctá, pokud si vzpomínám. Popravdě řečeno, obávám se, že červené víno s tím nemá zas až tolik společného, jak si lidé myslí. Jasně, to co lidé jí a pijí, má svůj význam, ale zrovna tak má význam, jak jí a pijí. A v tom je ten největší rozdíl mezi národy. Většina Američanů považuje potraviny za pohonnou hmotu – jí se v autě, jí se na ulici, oběd se musí spořádat nejdéle za patnáct minut. Tady, ve Francii, je jídlo požitkem. Udělají si na něj čas. Soustředí se na něj. Rádi si posedí u stolu a mezi jídly nejedí. Prezidenta Francie nikdy nenachytáte, jak cucá lupínky u psacího stolu. Vaření tady respektují. Přijali to jako formu umění. Slavní kuchaři tu mají postavení filmových hvězd.“ Andre se odmlčel a dopil víno. „Omlouvám se. Neměl jsem v úmyslu vás poučovat. Ale je to všechno pravda.“ Obrátil se k Lucy. „Počkej, až uvidíš, co budeme mít dnes k večeři.“

„Zapomněl jsem vám říct jednu věc,“ vmísil se do hovoru Cyrus. „Zavolal jsem Franzenovi z hotelu.“

„Je všechno v pořádku?“

Cyrus obrátil oči v sloup. „Je to nadšenec. Začal mluvit o jídelním lístku u Lucase-Cartona, vůbec jsem ho nemohl zastavit. Senderens je nepochybně jeden z těch slavných kuchařů, a Franzen se už zřejmě viděl, jak drží příbor v ruce. Večer se tam s ním setkáme. V osm. Zdá se být vcelku kamarádský, to musím říci, a chce, abych mu říkal Nico. Mám pocit, že bychom spolu mohli dobře vycházet.“

Lucy pozorovala vysokou blondýnu oděnou do černé kůže, která rázovala přes bulvár s ruským chrtem v závěsu. Ignorovala dopravu, auta, a oba, dívka i pes, šli přes ulici s noblesou, hlavy vzhůru. Konečný efekt ten pes pokazil, protože se rozhodl zvednout nožku na zaparkovaný motocykl ve chvíli, kdy na něj majitel motocyklu nasedal. Nasedající majitel ztuhl, a oba, pes i muž, tam stáli s nohou vzhůru. Dívka to divadlo ignorovala a rázovala dál. Pes však dokončil to, co začal.

Lucy zakroutila hlavou. „V New Yorku by se už teď rvali. Psa by vzali k soudu.“ Znovu potřásla hlavou a obrátila se k Cyrovi. „Můžeme si spolu pohovořit obchodně?“

„Zajisté.“

„Tak mi řekněte, co si mám dnes večer obléct. Mám jít v černém? Ne, dělám si legraci. Co myslíte, že s Franzenem dokážeme?“

„No tak, uvažme to.“ Cyrus si narovnal motýlka a zadíval se přes bulvár na Brasserie Lipp. „Chtěl bych, aby se s námi cítil dobře. Aby cítil, že nám může důvěřovat. Rád bych se dozvěděl, jak došlo k tomu, že dostal zakázku od Denoyera, a co ví o tom originálu – kde ten originál je a kam s ním mají namířeno.“ Zahleděl se na Lucy a usmál se. „Potřeboval bych, aby nám řekl všechno, co nám říct nemá.“

Lucy se zamračila. „A máte nějaký plán?“

„Samozřejmě,“ odvětil Cyrus. „Namažeme ho a budeme doufat ve vůli boží.“

Kamila zuřila. Rázovala krátkými nervózními krůčky sem a tam po Noelově kanceláři, loket vzhůru a cigaretu u ramene. Tohle vypadalo opravdu zle. Nabídla Andremu životní příležitost, příležitost, pro kterou by každý jiný fotograf vraždil, a on si klidně zmizí. Zmizí! Volala mu domů snad tucetkrát během dvou posledních dnů. Jeho letenky do Hongkongu už objednali, všechno zařídili, bylo to nejen velice komplikované, ale musela se přímo nesmyslně ponižovat – a on je kde? Zmizí si! Ta nezodpovědnost lidí s výtvarným talentem! Jak arogantní! Jaký nevděk! Bude muset uvážit, jestli ho nemá vymazat ze svých poznámek.

„Zkuste ještě jednou zavolat do kanceláře, Noeli. Promluvte s tou malou Walcottovou. Možná bude vědět, kde je.“

Kamila se zastavila před Noelovým psacím stolem a nechala ho telefonovat. Potřásl hlavou a položil telefon. „Není tam. Má celý týden dovolenou.“

„Dovolenou. Nepochybně zájezd s cestovkou na Jonesovu pláž, tak asi. No nic, zkoušejte to k němu domů.“

Noel ji pozoroval, jak vychází z jeho kanceláře ztuhlá vztekem, a povzdechl si. To bude zase den!

Patnáct

Setkali se ve foyeru hotelu krátce před osmou. Lucy ve svých nejlepších černých šatech, Andre s pocitem, že se co nejdřív uškrtí – jako vždy, když si musel vzít kravatu – a Cyrus v kostkovaném oblečku. Vypadal dokonale jako stálý návštěvník pařížských bulvárů. Se zdvořilým rozmachem vzal Lucyinu ruku do své a sehnul se nad ní. „Je to nesmírně svůdné, má drahá. Rozhodně jste ta nejhezčí dívka z celé Paříže.“

Lucy se začervenala a vtom si uvědomila, že jeden z hotelových poslíčků, napůl schovaný za Cyrem, se snaží upoutat její pozornost. Usmála se na něj a on na ni spustil vodopád francouzštiny: právě přijel taxík s novým hostem a stojí prázdný před hotelem. Pokud by si mademoiselle přála, bude mu potěšením taxík pro ni podržet, i když, soudě podle výrazu v jeho tváři, by dal přednost tomu podržet mademoiselle. Udivená Lucy se obrátila na Andreho, který stál stranou a potlačoval úsměv. „Co to říká?“

„Říká, že již poznal mnoho žen, ale takovou, jako ty, dosud ne. Máš prý s ním jít k nim domů, rád by tě představil mamince.“

Taxík je vezl dolů po bulváru Saint-Germain, a když přejížděli Pont de la Concorde, přestala Lucy při pohledu na Seinu, černou stuhu vody pod osvětlenými mosty, skoro dýchat. Andre ji pozoroval. „Řekl jsem jim, aby pro tebe nasvítili mosty, Lulu. Tamhle vpravo jsou zahrady Tuilleries a přímo před námi je náměstí Concorde. Ten obrázek je lepší, než když na West Broadwayi v pondělí ráno prší, že?“

Lucy pomalu přikývla a z mimořádně krásného okolí nespustila oči. Budovy byly zality osvětlením, stromořadí byla precizně vyrovnána a na stěnách se prostíraly těžké stíny jako od sochaře. Pod dojmem, který na ni učinil její první pohled na noční Paříž, zcela ztichla.

Řidič taxíku zcela jistě v podobné náladě nebyl a spěchal. Jakmile vyjel z Rue Royale, silně zrychlil a vjel na náměstí Madelaine, před překvapeným motocyklistou udělal myšku, jeho nadávky zcela ignoroval a s triumfálním výdechem prudce zabrzdil u chodníku. Další úspěšná cesta bez ztráty na lidských životech. Rychle si spočítal, jaké dostal spropitné, shledal ho svým snahám přiměřeným a zamumlal Bon appétit. Své tři pasažéry nechal na chodníku před vchodem do restaurace a střemhlav se vrhl zpět do dopravního zmatku. Vchod do restaurace vypadal trochu jako vchod do divadla – hned pod jménem podniku se skvělo jméno hlavní hvězdy – Alain Senderens.

Podnik Lucas-Carton má bohatou historii V osmnáctém století si zde jeden odvážný Angličan jménem Robert Lucas otevřel Taverne anglaise, aby mohl gastronomicky ochuzeným Pařížanům poskytovat lahůdky anglické kuchyně, například studené nářezy a v páře vařené nákypy. Tato neobvyklá kombinace u místních labužníků kupodivu zabrala, a dokonce přežila i samotného Lucase. O sto třicet let později restauraci koupil nový majitel a přejmenoval ji na Taverne Lucas. Reputace vydržela i nadále. Na začátku dvacátého století podnik získal nový kabát ve formě Art Nouveau, a v roce pětadvacátém restauraci koupil Francis Carton.

Uvnitř to zřejmě vypadá stejně jako před sto lety: javor, jasan a bronz, a všechno v krásných a ladných tvarech, zrcadla a vyřezávané panely, květinová výzdoba, tlumený hovor zpoza velikánských krémově nažloutlých jídelních lístků, prostě obecný dojem luxe et volupté.

Cyrus si promnul ruce a zhluboka a spokojeně se nadechl, jako by inhaloval závan mimořádně silného kyslíku. „Mám pocit, že bych vlastně měl mít na sobě frak a cylindr,“ řekl a rozhlížel se kolem. „Vidíte tady někde toho našeho člověka?“

Většina stolů byla obsazena spořádanými a pečlivě oděnými byznysmeny, nikoliv přehnaně elegantní, ale pro obrat drahých restaurací velmi důležitou skupinou zákazníků. Mezi četami mužů v tmavém bylo i pár žen, některé s nápadnými klenoty a nalíčením, jiné v kostýmech, jak novým členům mezinárodní armády podnikových manažerů přísluší. A konečně, v zadním rohu, objevili osamělou postavu zahloubanou do jídelního lístku. V zrcadle za ním bylo vidět týl rozcuchané kštice.

Vrchní číšník je zavedl ke stolu a Franzen na ně pohlédl přes vršek brýlí na čtení kulatýma modrýma očima, které trošku vykulil, když spatřil Lucy. S určitými potížemi se zvedl, shrbil se nad stolem a každému z nich podal masitou tlapu. Byl to chlap jak medvěd, a v obleku z hnědého manšestru, silného natolik, že vypadal neprůstřelně, vypadal ještě objemněji. U kostkované košile měl rozepnutý límeček a pod knoflíčkem, coby ústupek formalitám podniku, mu visela pomačkaná žlutá vlněná vázanka.

Měl velkou hlavu, na jejímž vršku se všemi směry zmítala svatozář prošedivělých vlasů, vysoké čelo, rovný nos a pečlivě zastřižený knír. Když promluvil, jeho angličtina byla perfektní, což plně korespondovalo s tím, že Holanďané se angličtinu učí už v mateřské školce.

„Musíte mi prominout, že vypadám tak překvapeně,“ řekl. „Čekal jsem jen pana Pina.“ Objal jídelní lístek oběma pažemi a přátelsky pokýval hlavou. „Dnes se tedy koná společenský večírek?“

„Jestli se nám bude chtít, můžeme do toho zamíchat i trošku práce,“ řekl na to Pine. „Slečna Walcottová a pan Kelly jsou moji kolegové, a ujišťuji vás, zcela diskrétní.“

Číšník, který jim u stolu umístil stojánek s kbelíkem na led, povytáhl ven orosenou láhev, tak aby viděli nálepku. Franzen se obrátil k láhvi, přečetl si, o co se jedná a spokojeně pokývl hlavou. „Domácí šampaňské,“ ohlásil. „Určitě vám bude chutnat. Mají tu velice dobré.“ Následovala pomlka přerušená jen vytažením zátky, bez výstřelu, jen jako výdech, a pak šepotem bublinek ve sklenicích.

Cyrus se naklonil přes stůl a tiše řekl: „Dnešní večeře je na můj účet. Doufám, že s tím souhlasíte. Trvám na tom.“

Holanďan vypadal, jako by nad tím chvilku uvažoval, a hladil prsty stonek sklenice. Tohle vypadá jako nadějný začátek, řekl si, vůbec ne jako s tím malým bastardem Holtzem, který byl schopen hádat se o každý centim. Naklonil trošku hlavu stranou a řekl, „To je od vás velice štědré. Vypadá to, že spolu budeme moci uzavřít dobré obchody, vážený příteli.“

Cyrus se rozhlédl kolem stolu a pozvedl číši. „Na umění,“ vybídl je.

„Na obchod,“ odvětil Franzen, „ale ne na prázdný žaludek, co?“

Lucy a Andre, kteří se k sobě tiskli koleny, ponechali ty dva, aby si mezi sebou odpalovali zdvořilůstky, a probírali se jídelním lístkem. Andre překládal názvy jídel a Lucy si dávala dobrý pozor na to, co říká. Náhodnému svědkovi to mohlo připadat stejně vážné, jako kdyby debatovali o nadcházejícím sňatku. Ve skutečnosti se Andre snažil seč mohl vysvětlit Lucy, co jsou to bigorneaux.

„Břeženky, Lulu, Znáš to přece – břeženky. Z moře.“

„Ryba? Nebo něco jako krab?“

„To ne. Spíš jako hlemýžď.“

Mimovolně se otřásla. „Tak co třeba ris de veau?“

„Vynikající, ale nechtěj vědět, co to je.“

„Taková je to hrůza?“

„Taková.“

„OK. To mám tedy štěstí. Tak co kdybych si dala cuisses de grenouille?“

„To je velice dobré. Chutná to jako nejjemnější kuřátko.“

„Ale není to kuřátko.“

„Ne. Jsou to žabí stehýnka.“

„Och.“

Franzen položil svůj lístek a pohlédl na Lucy. „Jestli bych mohl něco doporučit,“ řekl, „tak tady dělají něco, co nenajdete nikde jinde v celé Francii, možná ani jinde na světě. Canard Apicius. Recept prý pochází z doby římské, je starý dva tisíce let.“ Udělal přestávku na hlt šampaňského. „Kachnička. Ale kachnička, kterou jinde nenajdete. Pečená na medu a s kořením, kachnička v extázi. Budete si ji pamatovat po zbytek života.“ Přiložil si ke rtům konečky prstů a mlaskl. „Budete o ní vyprávět svým vnoučatům.“

Lucy se smála na všechny tři tváře, které se k ní obrátily. „Tak víte, co si dám?“ zeptala se jich. „Dám si kachnu.“

Než přišel číšník pro objednávku, stačil Franzen se vší vážností všem doporučit, co si mají dát. Úkolu se zhostil nejen s velkým nadšením, ale i jako znalec. Jejich stůl se stal nejživějším v celé restauraci, tím jak spolu s číšníkem a sklepníkem kombinovali recepty s ročníky vín, aby dosáhli dokonalého souladu. Andre se o tom Franzenovi zmínil.

„To je úplně jednoduché,“ řekl Holanďan. „Většina lidí sem zajde z nesprávných důvodů. Přijdou sem proto, aby na někoho udělali dojem, aby ukázali, že si to mohou dovolit, utratit pár set eur za večeři. A protože jsou pro ně peníze posvátné, chovají se tu jako v kostele.“ Sepjal ruce a pohlédl ke stropu jako obstarožní andělíček. „Žádný smích, žádná zábava, málo vína, žádné nadšení. Takže ani pro číšníky a sklepníka to není žádná legrace. Víte? Obsluhovat lidi, které zajímá cena víc než chuť, je asi příliš neuspokojuje. Pah!“ Dopil a mrkl na číšníka, aby přinesl další.

„Ale my, to je jiná. My jsme sem přišli, abychom se najedli, něco dobrého popili a potěšili se. My jsme nadšenci. My věříme na joie de manger, my jsme tu coby obecenstvo pro šéfkuchaře. A to je něco, co každý, kdo tu pracuje, ocení. Už teď si myslí, že jsme sympaťáci. A na konci večera to budou oni, kdo nám koupí pití.“

Franzenův postoj k věci byl neodolatelně nakažlivý, a za pomoci nepřetržitého toku vín z Burgundska a z Bordeaux k zapití nejlepších pařížských jídel, se všichni čtyři pohodlně skamarádili. Cyrus si dával na čas, díval se, jak víno a společnost působí na Franzena, a čekal na příhodnou chvíli, aby mohl zavést hovor na to, kvůli čemu tam byli.

Chvíle nadešla, když odpočívali po hlavním chodu, a byl to sám Franzen, kdo s tím začal.

„Po téhle kachničce bych si přál, abych tu mohl večeřet denně,“ řekl a opatrně si osušil knír ubrouskem. A když pokračoval, vypadalo to, jako by hovořil sám k sobě. „Stálá rezervace stolu, víno již pěkně nachystané v kbelíku, důkladná znalost mých skromných chutí a občasná návštěva samotného šéfkuchaře. To by bylo něco.“ Zasunul si ubrousek zpět za límeček, uhladil si ho a s výrazem člověka, který se rozhodl, se naklonil k Cyrovi. „A kvůli těmhle ambicím si budu muset hledat práci. A co bych tedy mohl udělat pro vás? Náš společný známý z New Yorku mi nesdělil žádné podrobnosti, když jsem s ním mluvil. Tak povídejte.“

Cyrus, po dlouholetých zkušenostech s křehkými city a marnivým sebevědomím ve světe umění, se po té krkolomné stezce vydal velice opatrně, aby Holanďana ujistil že má velkou úctu k jeho postavení umělce. Franzen potřásl hlavou, usmál se a zvedl ruku.

„Příteli,“ pravil, „nemluvíte s Picassem. Já jsem pouhý obchodník se štětcem v ruce.“

„Těší mě, že to slyším,“ řekl Cyrus. „V tom případě půjdu přímo k věci. Potřeboval bych jednoho Cézanna.“

Franzen zvedl obočí. „Zajímavé. Nedělal jsem žádného od roku devadesát dva, až teď jednoho. Právě jsem ho dodělal a vy chcete dalšího. Ten starý pán zřejmě přišel do módy. To se stává.“

Dřív než stihl Cyrus odpovědět, přišel číšník kvůli malému problému ohledně moučníku. Franzenova pozornost se okamžitě přenesla na jídlo. „Vraťte se k jídelním lístkům,“ nařídil. „Mají tu něco, co by se mělo zkusit.“ Jakmile se ostatní podřídili jeho instrukcím, pokračoval. „Za normálních okolností bychom si teď dali sýr a červené víno. Ale podívejte se, co tu mají. Camembert s kalvádosem, Epoisses s marc de Bourgogne nebo Vieux Brebis se sherry Manzanilla. To jsou velkolepé kombinace. Ten člověk má ale představivost. A má to promyšlené.“ Vrtěl hlavou a četl si dál výčet nějakých třiceti různých sýrů, každý s jiným, pečlivě vybraným tekutým doprovodem. Trvalo pěkně dlouho, než jídelní lístek opět odložil a vrátil se k původnímu námětu.

„Pro Cézanna mám slabost,“ pravil, „a nejen pro to, jak maloval. Mohl bych vás požádat, abyste mi podal láhev? Já vám o něm povím svou oblíbenou historku.“ Nalil si zbytek červeného, sklenici pozvedl proti světlu, povzdechl si a vypil ji do dna. „Cézanne byl, stejně jako řada dalších umělců, za svého života nedoceňován a kritizován, vesměs lidmi, kteří nebyli hodni ani čistit mu štětce. To, o čem vám budu povídat, se stalo dole v Aix, což, jak víte, nebyl zrovna hlavní stánek umění. No nic. Cézanne tam měl výstavu, kterou navštívilo hodně místních kritiků, jak se dalo čekat. Sám Cézanne se za jedním z nich zastavil. Ten člověk cosi drmolil o jednom z Cézannových obrazů, a čím dál tím nepříznivěji. Nakonec, po jedné zvláště primitivní poznámce, se Cézanne již neudržel a poklepal kritikovi na rameno. Ten se otočil a Cézanne, tváří v tvář, mu řekl: „Monsieur, na vás já seru.“ Tak na to není odpovědi, nebo ano? Strašně rád bych viděl obličej toho kritika. Aha, už jsou tu sýry.“

Když konečně dojedli, Cyrus s taktem sobě vlastním a za pomoci koňaku nasměroval čím dál rozveselenějšího Holanďana zpět k obchodu. Dohodli se, že až se jim ráno vyčistí hlavy, sejdou se u Franzena v ateliéru a dohodnou se na podrobnostech. Poté, řekl Franzen, je tu jistá možnost odebrat se do jedné malé restaurace, kterou může zcela odpovědně doporučit, a oslavit tam obědem jejich nové přátelství. Mezitím nadrápal na kus papíru svou adresu na Rue des Saints-Pères a připsal k tomu kód, který jim otevře hlavní vchod do budovy. Na oplátku mu dal Cyrus telefonní číslo svého pokoje v Montalembertu.

Z restaurace odcházeli jako poslední. Prošli špalírem číšníků, kteří jim spolu se sklepníkem a vrchním číšníkem popřáli dobrou noc. Byla to vskutku velkolepá večeře, a když pomáhali Holanďanovi do taxíku, Cyrus si říkal, že dosáhli všeho, v co mohli doufat. Dnes večer se spřátelili a zítra z nich při troše štěstí budou spojenci.

Jeli zpět do hotelu, zahřátí vínem a zmalátnělí časovým rozdílem. Lucy viděla světla na Saint-Germain napůl zavřenýma očima jen rozmazaně a hlava jí padala. „Andre? Ta procházka přes most, co jsme si naplánovali na dnešní večer, vzpomínáš? Mohli bychom to nechat na zítra?“ Odpověď nedostala. „Andre?“ Nic. „Cyre?“

Ve zpětném zrcátku uviděla oči řidiče taxíku. „Dodo,“ řekl. „Všichni spí. Moc krásně.“

Franzen si otevřel dveře od bytu a i přes výpary alkoholu ve vlastní hlavě ucítil povědomý pach olejových barev a terpentýnu. Prošel velkým pokojem, který užíval jako ateliér, do malé kuchyňky a postavil vodu na kávu. Velice milý člověk ten Pine, řekl si, úplně jiný než Rudolph Holtz. Pozoroval perkolátor a připomněl si všechny staré zatrpklé zkušenosti. Holtz byl lakomý, násilný, chtivý, nespolehlivý, ale byl, bohužel, zdrojem většiny Franzenových příjmů, což si oba uvědomovali. Jak by bylo příjemné, kdyby tahle zakázka od příjemného a civilizovaného člověka vedla k dalším. Zítra by třeba mohl Pinovi ukázat oba obrazy, než je zabalí a odešle. Jeden vedle druhého, aby mohl Pine ocenit kvalitu práce.

Se šálkem kávy v ruce a s opravdu poslední skleničkou koňaku se Franzen usadil do odřeného koženého křesla a šmátral rukou v kapse, jestli tam nenajde doutník. Vtom zazvonil telefon, a zvonit nepřestal. Franzen si řekl, že jednoho dne, možná už zítra, si koupí záznamník. Vstal, přešel pokoj a zvedl sluchátko.

„Franzen? Tady Holtz. Doufám, že jste strávil příjemný večer s panem Pinem?“

Franzen zívl. Takhle to s Holtzem bylo vždycky. Seděl vám na zádech od prvního okamžiku celou dobu, dokud barva nezaschla. Kontroloval, šťoural, jen aby dostal svůj podíl. „Jo, je moc sympatický.“

„Co chtěl?“

„Cézanna.“

„To vím taky, už od té doby, co mi to řekl Villiers, probůh. Kterého chce?“

„Ještě nevím.“

Holtz zabručel. Cena padělku závisela na originálu. Jak spolu mohli strávit celý večer, aniž by se domluvili na zakázce? Snažil se, aby nepůsobil podrážděně. „Tak kdy se to dozvíte?“

„Zítra. Přijdou za mnou do ateliéru v deset ráno, a pak…“

„Přijdou? Kdo? Myslel jsem, že je tam jenom Pine.“

„Ale ne, přivedl si s sebou dva další – mladého muže s dívkou.“

Holtz pocítil zachvění poplachového zařízení a naskočila mu husí kůže. „Kdo to byl? Řekněte mi jména.“

„Ten mladý se jmenuje Kelly. Andre Kelly. A ta dívka Lucy. Její příjmení mi uniklo.“

Holtz se odmlčel a zíral nevidomýma očima z okna na podvečerní dopravu na Park Avenue.

„Holtzi! Jste tam?“

„Musíte zmizet. Vezměte obě plátna a zmizte z bytu. Ještě teď. Ihned.“

„A proč? Nerozumím vám.“

Holtz se nadechl. Když znovu promluvil, vypadalo to jako špatně zastíraná netrpělivost někoho, kdo se snaží něco vysvětlit tvrdohlavému dítěti. „Vezměte obě plátna. Ubytujte se v hotelu. Až se ubytujete, zavolejte mi, kde jste. Já budu čekat u telefonu. Je to jasné?“

Franzen se podíval na hodinky. „Víte vůbec, kolik je tu hodin?“

„Proboha svatého, tohle je vážná věc. Udělejte prostě to, co jsem vám řekl. Okamžitě.“

Franzen se zahleděl na mrtvý telefon v ruce a pokrčil rameny. Napůl se rozhodl Holtze ignorovat a vlézt si do postele, ale profesionální opatrnost zvítězila. Položil telefon a odešel vylovit ta dvě plátna ze své skrýše. Holtz, ať už byl jaký byl, nebyl někdo, kdo jen tak lehce zpanikaří. A navíc řekl, že je to vážná věc.

Holtz seděl ve své pracovně a svýma malýma nohama v černých semišových botách podrážděně dupal do originálního koberce od Aubussona. Ten zatracený fotograf. Co, k čertu, dělá v Paříži? Vždyť má být v Hongkongu.

„Zlatíčko?“ Kamila, ověšená stříbrnými kuličkami a decentně nalíčená, stála ve dveřích, připravena poskytnout svou plnou podporu jednomu z dobročinných spolků. „Zlatíčko? Přijdeme pozdě.“

„Pojď dovnitř a zavři za sebou. Nejde se nikam.“

Šestnáct

Rozčilený a náhle vystřízlivělý Franzen spěchal noční tmou směrem k jedné z postranních uliček, kde měl pronajatou garáž. V jedné ruce nesl malou tašku s potřebami pro sebe a v druhé velkou hliníkovou slohu. Vnitřek slohy sdílely dva obrazy zabalené do bublinkového plastu – Žena s melouny od Paula Cézanna a Žena s melouny od Nico Franzena. V podstatě třicet milionů dolarů plus drobné.

Představa, že by se v noci potuloval po pařížských ulicích s takovými zavazadly, by v Holanďanovi za běžných okolností vyvolala značný pocit tísně. Ale jakmile zahnul do příšeří slepé uličky, jakákoliv nervozita, kterou by jinak pociťoval, ustoupila rostoucímu podráždění. Holtze vlastně nikdy rád neměl a nikdy mu nedůvěřoval. V určitých obchodních kruzích se říkalo, že když si potřesete rukou s Rudolphem Holtzem, měl byste si zkontrolovat, zda vám neschází prsty. A přesto dělal přesně to, co mu Holtz nařídil – vzdaloval se od vlastní pohodlné postele a čím dále tím víc od vyhlídky na výnosnou zakázku, jako nějaká loutka, za jejíž provázky tahal pomenší paranoidní maniak. Co na tom mohlo být tak vážného? Pineho si prošetřili; byl to seriózní obchodník, velice dobře známý v celém uměleckém světě. Navíc byl příliš poctivý. Villiers se o tom zmínil. Tudíž, udala by nás takováhle osobnost policii? Pochopitelně že ne.

Franzen se zastavil před dveřmi od garáže a chvilku se potýkal s visacím zámkem. Zpoza rohu ho bedlivě sledoval kocour s potrhanýma ušima a vykulenýma pozornýma očima. Franzen si vzpomněl, jak se mu sousedova kočka vloudila do ateliéru a ostřila si drápky na jednom docela dobrém Seuratovi, na němž ještě nestačila zaschnout barva, a zasyčel na něj. Kočky nenáviděl. Neprojevovaly umění žádnou úctu.

Otevřel dveře a rozsvítil si. Na kocoura, který se chystal vyskočit na kapotu uprášeného Citroënu DX, namířil kopanec. U stěn garáže byly opřeny stohy starých pláten a rámů uspořádaných více méně podle stáří, výsledek to nesčetných návštěv bleších trhů a výprodejů, a pro pilného padělatele nezbytná základní surovina. Náš hromotluk se protáhl kolem auta, obě zavazadla do něj naložil, nastartoval a vyjel z garáže. Tlukot naftového motoru se ozvěnou odrážel ode zdí uličky. Franzen vystoupil, zhasl a zavřel za sebou. Než se auto vydalo na cestu za postelí, kocour se na něj zpovzdálí vyčítavě díval.

Bylo půl druhé v noci, což není nejvhodnější doba na to, aby se člověk dozvonil v nějakém hotýlku. A jak tak projížděl ušmudlanými uličkami za Gare de Lyon, závistivě si představoval apartmá v hotelu Crillon. Předpokládal, že hotely v blízkosti nádraží budou zvyklé na pozdní návštěvníky v podivných nočních hodinách. A když konečně vyšpehoval prázdné parkovací místo naproti mrkajícímu neonu Hotelu Léon Tout Confort, měl už všeho plné zuby a byl by v tu chvíli vděčný za cokoliv.

Vrátný, ospalý Alžířan s tranzistorovým rádiem a potrhaným číslem časopisu Lui, si nechal zaplatit předem, a teprve pak mu podal klíč od pokoje a ukázal na takřka neosvětlené betonové schodiště pokryté oplešatělým oranžovým běhounem. Franzen se vyšplhal nahoru a vydal se úzkou a kysele páchnoucí chodbou ke dveřím pokoje, který mu, alespoň na dnešní noc, bude domovem.

V pokoji uviděl železnou postel se tkaným přehozem, silně pokrytým skvrnami, a dvěma tenkými opotřebovanými polštáři. Pokus o proměnu komůrky v koupelnu se jim zcela nepovedl. Povrch komody a nočního stolku nesl jizvy po nesčetných cigaretách a nad postelí visel vybledlý plakát s Eiffelovkou, kterou některý s předešlých hostů vyzdobil nápisem MERDE z velkých a výrazně načmáraných písmen. Od elegantního pohodlí restaurace Lucas-Carton sem vedla dlouhá cesta.

Franzen zasunul slohu s obrazy pod postel a prohledal brašnu, kde měl zápisník s adresami a telefony. Ruka mu už už sahala na noční stolek, když si uvědomil, že pohodlíčko zdejšího hotýlku nezahrnuje telefonní přístroj v pokoji.

Kdyby ta postel vypadala alespoň trošku přívětivě, nebo spíš hygienicky, byl by odložil ten telefonát až na ráno. Místo toho se vydal, se zápisníkem v ruce, po schodech zpět dolů k dalšímu střetu s vrátným. Ten sotva zvedl oči od prostředních stránek časopisu, postrčil k Franzenovi telefon a stiskl tlačítko na malém počítadle na svém stolku, na kterém se daly odečíst jak minuty, tak dlužná částka.

Holtz zvedl telefon na první zazvonění.

„Tak kde jste? Dejte mi vaše číslo.“

„Nestojí to za to. Jsem v téhle blechárně jen na jednu noc. Tak co je to vlastně za zmatky?“

„Zmatky jsou s tím Kellym, co byl u vás s Pinem. Kelly viděl, jak odnášejí obraz od Denoyerů.“

„No a co?“

„Má podezření, že se něco kuchtí. Proč si myslíte, že je s Pinem v Paříži? Všechno nám je schopen překazit.“

Vrátný si časopis otočil, aby se mohl z jiného zorného úhlu lépe kochat pneumatickými tvary mladé dámy usmívající se na něj z fotografií v časopisu, a zapálil si. Franzen musel přivřít oči proti oblaku kouře. „Tak to nechápu. Pine není žádný Interpol. Je to obchodník, a pokud pro něj zhotovím zakázku, je v tom namočený zrovna tak jako my. A tak by ne…“

„Nikdo po vás nechce, abyste musel něco chápat. Platím vás za to, abyste maloval, a ne abyste chápal. Takže poslouchejte, jo? Nechci, abyste se motal kolem vašeho ateliéru. Vůbec tam nechoďte. Prostě zmizte a dejte mi vědět, kde jste. A na práci pro Pina zapomeňte.“

Franzen si hryzal knír a snažil se potlačit svůj vlastní hněv. „To, co mi říkáte, je, abych zapomněl na spoustu peněz.“

„Já vám říkám, udělejte cokoliv pro Pina a je mezi námi konec.

„Takové hrozby neberu, Holtzi. Nebo si to mám vysvětlit jako příslib lepší budoucnosti?“

Holtz chvilku naslouchal slabému škrčení telefonu a změnil tón hlasu. „Nico, Nico, proč se vlastně hádáme?“ Tu náhlou laskavost ovšem Holtzovi napověděla skutečnost, že oba obrazy byly u Holanďana. Ve snaze napravit rozmíšku proto pokračoval smířlivě i nadále. „Vzpomeňte si na všechny ty akce, které jsme spolu podnikli – a na to všechno, co spolu ještě uděláme. Tak budeme rozumní, ne? Zítra letím do Paříže. Všechno tam srovnáme. Nechte mi vaše číslo v Ritzu.“

Franzen se rozhlédl po mrňavé a ošumělé recepci včetně umaštěné umělé rostliny na pultu a vrátného, který si plival na prsty, když chtěl otočit stránku na novou nahotinku. „V Ritzu,“ opakoval po Holtzovi.

„Uvidíme se zítra, kamaráde. A nezapomeňte přinést ty obrazy.“

Franzen zaplatil za hovor a vrátil se do pokoje. Vyprázdnil obsah svých kapes na noční stolek a zahleděl se na Pinovu navštívenku, na které bylo naškrábáno číslo jeho hotelu. Suvenýr na zakázku, kterou navždy zmešká. Zahleděl se s nechutí na postel, která vypadala, jako by v ní nedávno spala hromada lidí, kteří všichni měli lupy. Nechtěl se potopit do podezřelého ložního prádla, a tak se uložil jen tak na povrch, zcela oblečen. Civěl do stropu a myslel na Holtze. Pěknej hajzl, říkal si.

„Ten sedlák z Holandska,“ řekl Holtz. Zíral na Kamilu, která s nohama složenýma pod sebou dřepěla v lenošce. Po těch nadávkách, které musela před chvilkou vyslechnout, vypadala stále ještě zkroušeně. Pozorovala Holtzovy bílé manikúrované prsty, jak bubnují do stolu. Hlavu měl mezi rameny a tvář se mu zkroutila hněvem. Vypadal jako zuřící pidimužík ve smokingu.

Váhavým hláskem přerušila ticho. „A je tu něco, co bych mohla udělat?“

Holtz se vzpřímil, ruce na stole, jako by mluvil na nějaké schůzi. „Zamluv nám Concorde do Paříže. Zavolej do Ritzu a zamluv tam pokoj.“

„Ty chceš, abych jela s tebou?“

„Mohla bys tam být užitečná. Pro změnu.“

Kamila se mu zahleděla do tváře a rozhodla se, že jakýkoliv komentář by mohl být nebezpečný. Není k tomu vhodná chvilka, řekla si. A kromě toho, dívej se na to z té světlé stránky, zlatíčko. Duben v Paříži. Odebrala se vedle a dala se do telefonování. Pak do balení. Jaro není zrovna snadná sezona, co se oblečení týče, pomyslela si. Jeden vlastně neví, co s vámi to počasí může udělat.

Holtz si sedl a prošel si v duchu hovor s Franzenem. Ten blb si naprosto neuvědomuje závažnost situace. Typický problém dělných lidí, bez ohledu na to, jak jsou zruční, spočívá v tom, že nemyslí. Či vlastně přemýšlejí jen o těch svých připitomělých miniproblémech a nikdy nevidí celkový obraz. Vůbec nemyslí do budoucna. Nemají zdání, co se děje. Kdyby on – Holtz – včas tenhle průser na obzoru nezažehnal, kdyby Denoyer zjistil, že Holtz nechal udělat ještě jeden padělek, a kdyby Pine a ten fotograf někde kecali, může se z toho vyvinout pěkná katastrofa.

Zvážil všechny možnosti. Na jedné straně je tu nerušený rozvoj jeho luxusní a privilegované existence vypolštářované milionovými příjmy. Na straně druhé komplikace, bůhvíjaké nepříjemnosti s Denoyerem, negativní publicita, pověst Rudolpha Holtze v troskách a léta poctivé práce vniveč. Člověk se může poučit z případu Villierse, jak svět umění neumí odpouštět viníkům, když náhodou uklouznou. To, že je někdo vinen, není hřích. Hřích je, když se nechá chytnout.

Popravdě řečeno, takováhle katastrofa dosud Holtzovi do tváře nezírala, a on nehodlal dopustit, aby mu byla v patách. Extrémní problémy si žádají extrémní řešení. Pohlédl na hodinky a sáhl po telefonu. Kolik by měl nabídnout? Pětasedmdesát? Sto? Když čekal, až ho spojí, potřásal hlavou nad těmi hroznými výdaji spojenými s poctivým podnikáním. A dokonce se ani nedají odečíst z daní.

Telefonní hovory v neobvyklých dobách denních či spíše nočních představovaly jen jednu z nesnází pana Bruna Paradoua. V jeho povolání, na vizitkách označeném jako bezpečnostní poradce, byla panika normální stav věcí. Jeho klienti byli vždycky netrpěliví, často až zoufalí. Přesto však nebyl ve tři ráno v nejlepší formě a zavrčení, kterým se ohlásil, by jemnější duši odradilo.

„Paradou? Tady Holtz. Něco bych tu pro vás měl.“

„Attends.“ Paradou vylezl z postele, nechal svoji jemně pochrupující ženu spát a odešel do obývacího pokoje. Podíval se, kolik je hodin, našel si cigarety a poznámkový blok, a nachystal se, jako vždy, když musel jednat s Holtzem, na smlouvání. „Je vous écoute.“

Holtz mu vysvětlil, oč mu jde, a zdůraznil, jak to spěchá. S každým novým detailem Paradou v duchu navyšoval cenu a připravoval se na nevyhnutelné handrkování.

„Takže třicet tisíc,“ řekl Holtz.

„Za kus?“

„To jste se snad zbláznil. Celkem.“

„Tak to v žádném případě. Dáváte mi jen pár hodin na to, abych všechno nachystal – musím se tam vloupat, musím si to prohlédnout, musím opatřit materiál. Je to tuze naspěch, příliš mnoho rizika a příliš málo peněz. Musíte přidat. C’est normal.“

Holtz si povzdechl. Věděl, že nemá na vybranou. „Jaké jsou tedy vaše představy? Kolik by to mělo být?“

„Sto tisíc.“

Na druhém konci se ozvalo zasténání jako od zvířete v bolestech. Chviličku trvalo, než se Holtz vzpamatoval, a pak zamumlal: „Padesát.“

„Pětasedmdesát.“

„Vy jste ale tvrdý chlap. V Paříži budu zítra. Zavolejte mi do Ritzu.“

Paradou se oblékl a dal se do třídění nářadí, které bude potřebovat. Byl to podsaditý a vypracovaný mužský, s černými vlasy zastřiženými ve stylu en brosse – tak jako to nosil po všechna ta léta, která strávil v cizinecké legii. S Holtzem se poprvé setkal před lety, když byl teprve krátce v civilu a pracoval jako ochranka celebrit. Po jedné pařížské aukci obrazů uspořádali večírek a Paradouova klientka, což byla několikrát rozvedená filmová herečka, měla námitky proti vytrvalé pozornosti novinářů z bulvárního tisku. Na Holtze tehdy udělala velký dojem efektivita diskrétního jednání pana Paradou. Nejenže rozbil jednomu z novinářů nos, ale zařídil pro něj i odvoz sanitkou. Od té doby ho Holtz příležitostně zaměstnával, zvláště když řešení jeho záležitostí vyžadovalo speciální znalosti nabyté v legii.

Úkoly na dnešní noc však spadaly do zcela jiné kategorie. Šlo o víc než jen prosté výhružné pózování nebo pár zlomených kostí. Paradou zavřel zip u brašny a spokojeně si pobrukoval. Prachobyčejné násilí, i když z něj míval občas potěšení, ho už neuspokojovalo. Potřeboval novou výzvu, něco, co by mu dovolilo využít všechno, co se v legii naučil. A nyní měl tu pravou příležitost, kdy si bude moci vyzkoušet plány a jejich uskutečnění, o odměně za práci ani nemluvě. Neměl vůbec žádných pochybností: znamená to, že se vyhoupne na žebříčku své profese o několik špriclí výš.

Cesta z jeho bytu na Montparnassu do Rue des Saints-Pères po stále ještě opuštěných ulicích mu netrvala ani deset minut. Jel opatrně, dával pozor na všechny semafory a pečlivě blikal, pro případ, že by se někde po cestě vyskytl nějaký veledůležitý četník, vyhlížející zpoza rohu za účelem rozdávání pokut. Asi tak padesát metrů od domu, kde bydlel Franzen, bylo volné parkovací místo. Na hodinkách měl čtyři ráno. Bylo by lépe, kdyby měl na všechno o něco víc času. Navlékl si latexové rukavice, zkontroloval, jestli má v brašně vše, zamkl auto a na gumových podrážkách se tiše vydal k budově.

Dům vypadal stejně jako všechny ostatní v sousedství. Tři křídla kolem dvora, který byl od ulice oddělen vysokou zdí s masivními vraty. Ve zdi bylo elektronické tlačítko s čísly, na kterých každý, kdo chtěl vejít, musel vymačkat kód. Ten se měnil každý měsíc, aby se obyvatelé domu cítili vskutku bezpečně. Paradou se musel v té tmě pousmát. Kdyby tak věděli, chudáci pitomí. Všichni domácí v celé Paříži byli stejní – příliš pozadu za vývojem moderní technologie. Z brašny vyňal útlou krabičku, přiložil ji na tlačítka, zapnul proud a přečetl si na malé obrazovce šest čísel, která tam na něj blikala. Krabičku uložil zpět do brašny, namačkal kód a těžká vrata se pod tlakem jeho ruky otevřela.

Na chvilku se zastavil ve stínu a vychutnával si příjemné proudění adrenalinu v žilách. Rozhlédl se po nádvoří. Kromě jedné lampy nad dveřmi tam nebyla jiná světla a na tmavých dlažebních kostkách se rýsovaly obrysy díží s květy. Okna v poschodích, se zataženými záclonami, byla temná. Zatím je to dobré.

Přejít dvůr mu trvalo jen deset vteřin. Staromódní zámek nevzdoroval ani tak dlouho. Ve světle, které pronikalo okénkem nad dveřmi, spatřil obrys bicyklu opřeného o zadní stěnu a elegantní křivku kamenného schodiště. Vyšel až do horního patra a ve dveřích vpravo našel další staromódní zámek, který by otevřelo i dítko školou povinné. Paradou potřásl údivem hlavou. Jak může někdo ještě dnes důvěřovat takovému harampádí. To je k nevíře.

Zavřel za sebou dveře a brašnu opatrně položil na podlahu. Až dosud to byla procházka pro penzisty. Teď přijde ta zajímavější část. Rozsvítil baterku.

V kuželu světla uviděl velkou místnost, takřka třináct metrů do čtverce. Pod světlíkem v šikmé střeše stál malířský stojan a velký pracovní stůl. Na stole byla změť hrnců se štětci a špachtlemi, tuby a kelímky barev, role plátna, stará litinová nádoba s hřebíky a napínáčky a potlučený cínový popelník přeplněný nedopalky doutníků. Ze stojanu visely jako pomačkaný sebevrah vybledlé modráky plné barevných skvrn.

Za pracovním prostorem stál kávový stolek se stohy časopisů a knih, obklopený křesly a pohovkou. Vedle časopisů stál šálek s nedopitou kávou a sklenice s koňakem. Paradou obešel malý jídelní stůl a vplul do úzké kuchyňky, kterou od pokoje odděloval pult s mramorovou deskou. Prohlédl si sporák a spokojeně pokývl hlavou. Plyn. Plyn měl v oblibě. Dá se použít na spoustu věcí.

Ložnice a koupelna, stranou na konci chodbičky, ho ani nezajímaly, ani neinspirovaly, a tak se vydal zpět do obývacího pokoje. Zvedl sklenici s koňakem, čichl si a pak se napil. Nepálilo to. Byl to starý a velmi, velmi dobrý koňak, který nádherně zahřál ústa.

Vyhlédl škvírou v okenici dolů na dvůr. Kdyby se tak ti tři vzali za ruce, skočili dolů a zlomili si vaz, bylo by hned po starostech. To ale bohužel neudělají. Napil se ještě jednou a odkrokoval si vzdálenost od kuchyňky do středu pokoje. Kde se asi zastaví? Oko mu padlo na starý popraskaný obraz opřený o nohu stolu. Zvedl ho a umístil ho na prázdný stojan. Modráky přehodil přes plátno tak, aby většinu obrazu zakrývaly. Odolá někdo tomu ho odkrýt?

Trvalo mu takřka hodinu, než byl se vším hotov. Nadával přitom na nedostatek času. Kdyby měl na to celý den, mohl by pěkně nastražit výbušniny po celém bytě a být zpátky v posteli dávno předtím, než by ten ohňostroj spustil. Ale teď už takřka svítalo a zanedlouho se začne dům probouzet. Takhle to bude muset stačit. Ještě jednou zkontroloval plastické trhaviny: jednu bombu upevnil na stojan a druhou na sporák. Dráty, které je spojovaly, vedl skulinami mezi palubkami. Zašel zpět do kuchyňky a mírně otočil kohoutkem sporáku. Na dveřích narafičil závoru, tak aby se dala otevřít jedině stlačením kliky. Naposledy se podíval a lehce za sebou zavřel. Potom sešel po schodech dolů.

Mají přijít v deset, říkal Holtz. Má tedy skoro čtyři hodiny času, který musí nějak zabít. Chtěl počkat, jestli se neuvolní místo na zaparkování někde blíž u vchodu. Ale napřed si dá kafe. Nebe se projasňovalo šedým rozbřeskem, když se vydal směrem k bulváru Saint-Germain.

Franzen seděl na okraji postele. Měl za sebou nepohodlnou a únavnou noc. Spal útržkovitě a opakovaně se mu zdálo o Holtzovi, jak dřepí v Ritzu jako ošklivý chrlič z katedrály nad kufrem plným bankovek a prstem ho láká k sobě. Ten malý bastard si nezaslouží, aby pro něj dělal mistr jako Franzen. Holanďan se protáhl a zívl. Bolelo ho v zádech. A najednou, jak se tak škrábal ve strništi, se mu rozhostil ve tváři úsměv. Nálada se mu okamžitě zvedla. V ruce má přece dva trumfy, které leží pod postelí. Má oba obrazy.

Když scházel po schodech dolů, pískal si. Vrátný, kterému už došly stránky šťavnatého časopisu, zíral ospale a unaveně krhavýma očima na ulici.

„Strávil jsem tu noc, na kterou rozhodně nikdy nezapomenu,“ řekl Franzen. „Vaše pohostinnost, ten pokoj, obsluha – prostě exkluzivní. Všechno.“

Vrátný si zapálil a nevypadal, že by se ho ta chvála nějak dotkla. „Osprchoval jste se?“

„Nebyly tam ručníky.“

„Ručníky mám. Za dvacet franků.“

„Kdybych to byl věděl,“ povzdechl si Franzen. S brašnou v jedné ruce a s třiceti miliony dolarů ve druhé se vydal za roh směrem ke Gare de Lyon, aby se v klidu nasnídal a pouvažoval co dál.

Sedmnáct

Franzen se usadil v kavárně v hlavní hale Gare de Lyon a přemýšlel nad loupáčkem, zlatavým uprostřed a tmavohnědým na každém konci, přesně tak, jak to měl rád. Jeden z konců smočil v kávě, ukousl si a v hlubokém zamyšlení žvýkal. Na nádražní loupáček byl až překvapivě výborný. Pečivo takhle brzy zrána bylo ještě čerstvé a káva horká, silná, dokonalý životabudič. Franzenovo nitro se hned cítilo lidštější. Zevnějšku, jak si uvědomil, když se podíval na svou uválenou košili a na stopy omáčky na kravatě, bude muset věnovat trochu pozornosti. Oholí se, osprchuje, vezme si čistou košili – a pak bude schopen čelit útokům nového dne. Hned jak se nasnídá, najde si pořádný hotel.

Myšlenka na hotely mu připomněla Ritz a nevyhnutelné setkání s Rudolphem Holtzem. Schůzky s Holtzem neměl nikdy moc rád, a teď, jsa vyhoštěn z vlastního bytu, mu nechuť vřela v žaludku jako žáha. Když spolu mluvili telefonem, Holtz s ním zacházel jako s nějakým sluhou. Vlastně, když si tak ten jejich vztah promítl zpátky, nikdy tomu nebylo jinak. Holtz dodával zakázky, Holtz měl peníze a Holtz nutil lidi skákat podle svého přání. Měl to v povaze.

Franzen si pečlivě očistil drobky z kníru a musel se pousmát. Tentokrát tomu všemu bude jinak. Podíval se na slohu, kterou měl zaklíněnou pod stolem. Byl to on, kdo měl ty obrazy. A pokud je má, je ve výhodě. Byl, navzdory svému poněkud nepočestnému povolání, člověk v podstatě poctivý a nikdy ho ani nenapadlo vyloudit z někoho víc než dohodnutou částku. Ale ochota musí být na obou stranách. Nebyl přece Holtzovým otrokem. Měl právo na to, aby si poctivě vydělával na živobytí tím, že padělal obrazy, když k tomu byla příležitost. A taková příležitost se mu naskytne, když Pine a jeho známí přijdou k němu do ateliéru.

Prohledal kapsy a našel Pinovu navštívenku. Pohlédl na hodinky a zjistil, že je stále ještě příliš brzy pro civilizovaného člověka. Zatím má dost času na to, aby si našel hotel a zavolal odtamtud. Tahle myšlenka ho povzbudila, sebral svoje saky paky a vyšel z nádraží do ranního slunce. Začínal nový, nepochybně lepší den.

Bruno Paradou seděl v autě a pozoroval probouzející se provoz na Rue des Saints-Pères. Z jedněch dveří vyšel postarší muž s brýlemi, který musel být zarytý pesimista, protože měl na sobě plášť do deště a v ruce držel deštník, zřejmě jako obranu proti bezoblačné modři ranní oblohy. Muž pohlédl vzhůru, pak na hodinky a vydal se svižně směrem k bulváru: uživatel podzemky, usoudil Paradou, a tudíž neužitečný.

Trvalo další půlhodinku, než spatřil to, na co čekal. Přes úzkou ulici přešla žena a odemkla auto zaparkované takřka přímo proti Franzenovu obydlí. Paradou vyjel a zastavil tak, aby zablokoval přístup k místu. Žena se usadila v autě a oddala se pečlivé kontrole svého nalíčení ve zpětném zrcátku, načež vyndala z tašky kartáč a začala si upravovat svůj již tak bezchybný účes. Za Paradouem se ozvalo zatroubení z auta, které chtělo předjet. Paradou vysunul paži z okénka a uctil řidiče jedním starým a vyzkoušeným gestem, načež sám zatroubil. Žena se k němu otočila a uctila ho opovržlivým pohledem. S předstíranou rozvážností vyndala z přihrádky brýle proti slunci, pomalu si je nasadila a opatrně odrazila od chodníku.

Bon. Paradou zaparkoval, vypnul motor, otevřel si poslední číslo časopisu Soldier of Fortune – periodikum, které je biblí všech námezdných žoldnéřů – a prostřel si ho na volantu. Angličtina mu sice moc nešla, a to, co znal, byly většinou útržky jazyka posbírané v barech, takže nuance redakčního úvodníku a ostatních článků mu unikaly, ale liboval si v obrázcích a hlavně si četl inzeráty. Tak jako každý pečlivý investor musí číst The Wall Street Journal, Paradou si s nadšením prohlížel inzeráty – fascinující, i když jim rozuměl jen z části – vylepšených novinek z oblasti zkázy a zhouby. Dnes ho nejprve zaujal nový Gluck 26, vyfotografovaný, jak hnízdí v dlani mužné ruky. Kalibr devět milimetrů, zásobník na deset nábojů, váha pouhých 560 gramů – ten druh ruční zbraně, kterou můžete pohodlně skrýt do vaší švýcarské armádní pletené ponožky. Jak obracel stránky, zaujaly ho i jiné inzeráty. Nůž, který lehce přetne volně visící konopné lano, jelenicové rukavice s chráněnými klouby, noční brýle všech velikostí, výcvikové kurzy pro ostrostřelce, neprůstřelné vesty či poutavý inzerát na předplatné časopisu Machine Gun News. Amerika musí být opravdu báječná země, řekl si, když si prohlížel obrázek blondýny se samopalem, oblečené pouze do pásu na náboje. Čas od času si zkontroloval, co se děje na ulici, ale zrovna teď tam byl klid, takže kromě myšlenek na to, jak by mohl utratit svůj honorář, neměl co dělat. Pětasedmdesát tisíc vydrží dost dlouho, i když lenošení dnes stojí o tolik víc než včera.

Jet lag, čili pásmová nemoc, se nemusí vždycky projevit negativně. Někdy naopak může fungovat lépe než budík. Právě narušený spánek a vzrušení z toho, co všechno by v Paříži mohla vidět, způsobilo, že Lucy nemohla dospat a spolu s Andrem sešla dolů na snídani krátce po sedmé. Cyrus tam už seděl, s tvářemi růžovými a lehce navoněný vavřínovou kolínskou, a četl si Herald Tribune.

„Dobré jitro, moji milí,“ oslovil je. „Nečekal jsem vás takhle brzy. Copak se snídaně v posteli už nenosí? Romantické vejce na měkko, pohled na střechy Paříže, doušek šampaňského s troškou pomerančové šťávy…“

Lucy se k němu sehnula a vlepila mu pusu na tvář. „Myslím, že je na čase, abychom vám našli kamarádku.“

„Ano prosím.“ Cyrus si sundal půlměsíčkovité brýle a rozhlédl se kolem sebe. „Vidíte tu nějakou, která by se hodila? Bohatá vdova andělské povahy, s pevným, leč štědrým poprsím a s bytem na Ile St. Louis. Upřednostňuji zálibu v kuchtění, i když to není podmínkou, ale musí mít smysl pro humor.“

„Obsluhu v pokoji jste vyzkoušel?“ zeptal se Andre.

Přinesli konvičky s kávou a jídelna se začala zaplňovat. Stáli před dilematem, které musí být jedním z nejpříjemnějších na světě: co si počít s krásným dnem v Paříži. V deset měli samozřejmě schůzku, a pak tu byla možnost poobědvat s Franzenem, pokud se vše podaří dohodnout. Ale odpoledne měli pro sebe a Lucy se nemohla rozhodnout ani pro jeden z oněch sice dobře míněných, nicméně zmatených návrhů střídavě od Cyra a Andreho: muzeum d’Orsay se musí vidět, pohled z vršku Arc de Triomphe je úžasný, Sacré-Coeur se nedá vynechat, a zrovna tak bateau mouche, kavárna La Palette, ve které Andre strávil podstatnou část svých univerzitních studií, pyramida před Louvrem, hrobka Oskara Wildeho, Willyho vinný bar a tak dále, a tak dále. Konečně se zarazili a Lucy mohla promluvit.

Kdyby si opravdu mohla vybrat, chtěla by být alespoň jeden den obyčejným turistou, ať to zní jak chce. Tak tedy: Champs-Elysées, Eiffelovka, Seina. To je to, co by z ní udělalo nejšťastnější turistku v Paříži, zejména kdyby ji Andre pokaždé vyfotografoval, aby mohla snímky poslat domů babičce Walcottové, která nikdy nebyla z Barbadosu dál než v Port-of-Spain, když jela na svatbu synovci, který si před dvaceti lety bral děvče z Trinidadu. Copak je ten její návrh tak hrozný, zeptala se obou mužů úzkostlivě.

„Pokud jde o mne,“ řekl Cyrus, „strašně rád se podívám na Eiffelovku, protože jsem tam už pěkně dlouho nebyl. A co vy, můj milý?“

Andre byl zticha a díval se Lucy do tváře. Ta si evidentně nebyla jista, jestli si z ní Cyrus nedělá legraci, a ve tváři měla výraz sladké vážnosti, až přespříliš. „Neděláte si legraci?“

„Legraci si nikdy nedělám takhle časně z rána. Tak čím začneme, než se vydáme za Franzenem? Řeka nebo Eiffelovka?“

Vyhrála řeka. Z hotelu vyšli krátce po osmé – jen několik nešťastných minut před tím, než na recepci přijali hovor pro pana Pina, týkající se změny programu na dnešní dopoledne. Hotelový poslíček za nimi sice vyběhl na bulvár, aby jim zprávu předal, ale už bylo pozdě. Mezi lidmi spěchajícími do práce nebylo po Pinovi ani stopy.

Trojice se vydala opačným směrem a postranními uličkami mířila k Andreho oblíbenému místu – k uličkám kolem Rue de Buci, kde se denně koná trh.

Vypadá to tam spíše jako venkovské městečko než jako hlavní město. Stánky přetékají až do ulice a psi se pod nimi perou o každý kousek, který spadne na zem. Slyšíte pozdravy, urážky, a především uctivé dotazy na zdraví obecně a speciálně na to, jak se mají vaše játra. Ve vzduchu se vznáší dojem chuti k jídlu, všude jsou vidět přehršle různých sýrů, chlebů, salámů a zeleniny všech barev a tvarů, macatými bramborami, kterým se říká potkan, počínaje a zelenými fazolkami tenoučkými jako sirka a čerstvými tak, že křupnou, když je ohnete, konče. Za stánky jsou normální obchody, většinou s potravinami, které vystavují ve výkladech –paštičky, koláčky a malinké ptáčky z těstíčka, které jsou tak pracné jako umělecká dílka. Na jednom z rohů dostanete v sezoně sudy ústřic. Čistí je muž s hrubýma rukama s vrásčitou tvrdou kůží a skládá je na hromadu na drcený led. A vždycky jsou tam ke koupi květiny – květiny v neuvěřitelném množství –, které kolemjdoucím nosům nabízejí požitky mnoha vůní.

Lucy se zastavila u jednoho stánku a uskutečnila svůj první nákup v Paříži – dvě temně rudé růžičky, které Cyrovi a Andremu zastrčila do klop jejich sak. „Tak,“ prohlásila. „A teď jste konečně připraveni fotografovat se.“ Vydali se dolů po Rue Dauphine k řece a k nejstaršímu pařížskému mostu, který se čirou náhodou jmenuje Pont Neuf, čili nový most.

Uplynula hodina, trošku bláznivá, kdy pózovali před různými pozadími pro fotografie, které chtěla Lucy poslat babičce Walcottové. Fotografovali střídavě Cyrus a Andre. Když nefotografovali, střídali se v roli davu či rekvizit – Andre vkleče na jednom koleně, Cyrus vykukující zpoza lampy a tak dále. Nakonec Andre přesvědčil četníka, aby je vyfotografoval všechny tři, jak se drží na mostě pod paždí a za nimi vykukuje Ile de la Cité. A když strážce zákona odsouhlasil, že se Lucy může vyfotografovat i s ním, byla si jista, že to způsobí na Barbadosu senzaci.

„Je to legrační,“ řekla cestou na schůzku na Rue de Saints-Pères, „to, co vždycky slyšíte je, jak jsou Pařížané povýšení. Víte? Nerudní a nezdvořilí. Ale dovedete si představit policajta v New Yorku, že vás fotografuje?“

„Musíš si zapamatovat,“ řekl na to Andre, „že jsou to zaprvé Francouzi a teprve potom četníci. A správný Francouz se vždycky vynasnaží udělat dobrý dojem na hezkou ženskou.“

„To je naprostá pravda.“ Cyrus se podíval na hodinky a zrychlil. „Je to daleko? Nechtěl bych přijít pozdě.“

Ve stejné chvíli, kdy zahnuli z nábřeží do Rue des Saints-Pères, vyhodil Paradou z okénka posledního špačka, odložil časopis, ve kterém si na několika stránkách ohnul rohy pro příště, a soustředil se na ulici, aby neminul postavy, které mu popsal Holtz: vysokého muže s bílými vlasy, vybraně oblečeného, mladšího muže, tmavovlasého, pravděpodobně s fotoaparátem, a štíhlou hezkou tmavou dívku. Trio, které nemohl přehlédnout. Z brašny na vedlejším sedadle vyndal spínač na dálkové odpálení výbušniny. Za pět minut deset. Musí tu být každou chvilku.

Uviděl je, jak spěchají od bulváru Saint-Germain, baví se a smějí. Dívka musela za oběma muži takřka poklusávat, aby ji neztratili. Pozoroval je bez přemýšlení. Neviděl je jako lidi, ale jako pětasedmdesát tisíc na pochodu. Veškerou mysl soustředil na přesné načasování. Pět minut poté, co projdou vraty, možná o minutku déle, kdyby ten starý nestačil vyjít po schodech, lup a pak bum!

Zastavili se u vrat a Cyrus vyndal z kapsy papírek, na který mu Franzen naškrábal kód. Namačkal číslo a vrata se otevřela. Odstoupil, aby Andre s Lucy mohli projít a srovnal si s poloúsměvem motýlka. Paradou se pozorně díval na hodinky. Rozhodl se, že jim dá sedm minut.

Přešli dvůr a dívali se po zvonku, když v tom vyšel muž, který tlačil kolo a mluvil do mobilu u ucha. Prošel kolem nich, aniž by jim věnoval jakoukoliv pozornost. Vešli do chodby. Cyrus se znovu poradil s papírkem. Poslední patro, dveře vpravo. Vydali se po schodech nahoru. Venku na ulici Paradou nespustil oči z hodinek a nervózně klepal prsty na volant.

„Řeknu vám,“ řekl Cyrus poněkud bez dechu, když došli až nahoru, „bydlet tady, tak jsem opravdu fit.“ Andre dvakrát zaklepal. Hluboký zvuk mosazného klepadla se ozvěnou odrážel od zdí. Andre stiskl kliku a dveře se pootevřely. Nevěděli, co dělat, tak čekali.

„Asi nechal dveře otevřené kvůli nám,“ řekl Andre. „Pojďte.“ Otevřel dveře dokořán. „Nico! Dobré ráno, už jsme tu!“

Na prahu se zastavili, protože je do nosu udeřil pronikavý zápach plynu. Cítili se jako vetřelci. Vtom se ozvaly šouravé kroky.

„Il est parti.“ Hlasem tenkým a podezřívavým je oslovila starší žena z vedlejšího bytu. Otírala si ruce do vybledlé zástěry a oči jí běhaly z jednoho na druhého a na třetího. „Parti,“ řekla znovu.

„Ale on nás očekává,“ odvětil jí Andre.

Stará žena pokrčila rameny. To je sice možné, řekla, ale ti umělci nevedou pravidelný život a není na ně spoleh. Minulou noc se tu něco dělo. Ona, jelikož nemá dobré spaní, slyšela zvuky. Rozumějte, ne, že by byla zvědavá. Ale zřetelně slyšela, že někdo odcházel. A navíc, řekla a začichala, je jasné, že nechal otevřený plyn. Potřásla hlavou údivem nad tak nejapným a neopatrným chováním. „Ils sont comme ça, les artistes. Un peu dingue.“

Paradou pozoroval, jak se vteřinová ručička blíží k sedmé minutě a stiskl tlačítko.

Bytem projely dva výbuchy jako hromobití a zcela zničily nejen kuchyňku a jeden konec ateliéru, ale i světlík, okna a velkou část střechy. Síla výbuchu znásobená plynem vyrazila dveře od bytu, zasáhla skupinku na odpočívadle a všechny čtyři smetla ke zdi. Potom nastalo úplné ticho, až na padající zdivo a jemný déšť prachu.

Najednou se ozval proud nadávek, jak se ta stará žena snažila odstrčit Cyra, který přes ni ležel napříč. Andre potřásl hlavou ve snaze zbavit se nepříjemného zvonění v uších, pocítil, jak se ho dotýká Lucy a oba promluvili naráz: „Jsi v pořádku?“ Oba si oddechli.

„Cyre? Jste v pořádku?“

„Má dojem, že naprosto.“ Opatrně pohnul rukou, což z úst Franzenovy sousedky vyloudilo další zvuky. „Je mi líto, madam. Omlouvám se. Andre, řekněte jí, že jsem se jí nechtěl dotknout.“

Pomalu se rozmotali a Andre pomohl staré ženě na nohy. „Musíme zavolat hasiče,“ řekl jí. „Mohli bychom použít váš telefon?“

Žena přikývla a mimoděk si uhladila zástěru. „Než vejdete dovnitř, očistěte si boty.“

Výbuch zazněl i přes tloušťku starých zdí uspokojivě hlasitě. Paradou se snažil spočítat, jak dlouho bude trvat, než se objeví policie a hasiči. A sanitka. To, co potřeboval vidět, byla těla. Tři kolemjdoucí se už zastavili před budovou a zírali na zavřená vrata do dvora. Usuzovali, že se tam muselo odehrát něco vskutku závažného. Nebude to dlouho trvat a zavřou ulici. Pak nebude moci odjet. Rozhodl se proto, že riskne pokutu za parkování, zaparkuje na bulváru Saint-Germain a vrátit se sem pěšky, jako jeden ze zvědavců přilákaných neštěstím druhých.

Ozvalo se houkání sirény, do ulice vjeli hasiči a zastavili před budovou. Hned za nimi přijelo policejní auto a pak další. Během minuty se ulice zaplnila uniformami, které otevřely vrata a odháněly zvědavce. Četníci odklonili dopravu, pokřikovali do svých radiotelefonů a vydávali příkazy. Paradou si nasadil brýle proti slunci a přidal se k hloučku zvědavců na protějším chodníku.

Uniformy se na vrcholu schodiště rozdělily. Hasiči se opatrně prodírali zmatkem toho, co zbylo z Franzenova bytu, a dva četníci zašli do vedlejšího bytu vyslechnout ty čtyři, kteří výbuch přežili. Sousedka se již natolik vzpamatovala z šoku, že byla schopna přednést šéfovi četníků – unaveně vypadajícímu muži s modrým strništěm na bradě, který nepochybně končil směnu přednášku na téma skandální nezodpovědnost souseda. Všechny je to mohlo zabít. A ještě teď je cítit plyn. A ona je, prosím, sama a nemá nikoho kromě kočky.

Četník si povzdechl a přikývl s takovým soucitem, jaký se mu jen podařilo projevit. Ve dveřích se objevil hasič a hlásil, že v tom zbořenisku nenašli žádná těla. A začala dlouhá procedura zapisování jmen, adres a výpovědí.

Paradou marně a zklamaně čekal na sanitku. Jak ubíhaly minuty bez dalších výbuchů, krveprolití a mrtvol, začali se diváci vytrácet, což mu neumožnilo vypadat i nadále nenápadně. Rozhlédl se ulicí nahoru i dolů, jestli neobjeví nějaký útulek, a nakonec se uchýlil do antikvariátu. Uvelebil se u okna a zamaskoval se jako zájemce o Racina vázaného v kůži.

Četník prolistoval své zápisky a vzhlédl. Promnul si oči a řekl Andremu: „Myslím, že vás už nemusím déle zdržovat. Jeden z mých lidí vás zaveze do hotelu. Je mi líto, že jste museli zažít takovou nepříjemnost během návštěvy Paříže.“ Obrátil se ke staré ženě. „Děkuji vám za vaši spolupráci, madame.“

„Předpokládám, že budete chtít, abych přišla vypovídat na stanici.“ Těžce si povzdechla jako zodpovědný občan. „Odpovědět na více vašich otázek.“

„Nikoliv, madame, toho nebude zapotřebí.“

„Och.“ Zůstala stát ve dveřích a v očích se jí zračilo mírné zklamání.

Paradou spatřil, jak jeho tři oběti, uprášené, ale jinak bez úhony, vyšly z budovy a nastoupily do policejního auta. Jeden z hasičů vyběhl ven a popojel s jejich autem, které stálo v cestě.

„Merde!“ Odhodil knihu na stůl a vyběhl ze dveří ke svému autu. Antikvář ho pozoroval s pozdviženým obočím. Racine nemusel být pro každého bonbonek, jak sám dobře věděl, ale takováhle prudká reakce, to si ten velký muž snad ani nezaslouží.

Policejní auto projelo rychle po bulváru Saint-Germain a Paradou měl jisté potíže držet s nimi krok. Bez přestání nadával. Putain policie. Jezdí jak šílenci. Potřásl hlavou a sáhl po cigaretě. Jak jenom mohli přežít takový výbuch živi a zdrávi? Viděl je úplně dobře. Všechny tři na zadním sedadle. Ten starší muž se obrátil k dívce a něco jí říkal. V tom autě sedělo jeho pětasedmdesát tisíc. Deset metrů před ním. A navíc, jako by neměl jiné problémy, tlačil ho močový měchýř. Kam to, do prdele, jedou?

Policejní auto zabočilo s ječením pneumatik do Rue du Bac, sjelo dolů po spojce a zastavilo u Montalembertu. Paradou si musel i s tím měchýřem najít někde místečko, kde zaparkovat.

„Já nevím, jak vy dva, ale já se potřebuji napít,“ řekl Cyrus. Otočili se směrem k baru, ale dívka z recepce za nimi přiběhla přes celou halu. „Monsieur Pine? Hned jak jste odešli, měl jste telefon. Tady je zpráva. Snažili jsme se vás zastihnout,“ – pokrčila výmluvně rameny –, „ale byli jste na nás příliš rychlí.“

Cyrus jí poděkoval a nahlas přečetl to, co stálo na papírku:

Omlouvám se, ale došlo ke změně plánu. Zavolejte mi, prosím, do Relais Christine, číslo 43267180. Franzen

Teď nám to poví,“ řekl na to Andre. „Myslíte si, že o tom věděl?“

„To si brzy ověříme. Objednejte mi tu největší vodku, kterou mají, budete tak laskavi? Jsem tu hned.“

Andre a Lucy zašli do baru a takřka si nevšimli hromotluka v tmavých brýlích, který tam vešel před nimi a zlostně si jedním dechem řekl o Ricarda a kde prý je tu pánská toaleta. Usadili se a Andre setřel Lucy z tváře skvrnu od sazí.

„Je mi líto, co se stalo, Lulu. Určitě je všechno v pořádku?“

Přikývla. „Měli jsme štěstí, že? Kdyby ta stará paní nevyšla ven…“

Andre vzal její ruku, studenou a ještě se mírně třesoucí, do obou svých dlaní. „Rum?“

Ušklíbla se. „Dvojitej. Bez ledu.“

Paradou se vrátil k baru a usadil se tak daleko od Andreho a Lucy, jak jen to šlo. Schoval se za noviny a snažil se potlačit frustraci. Jediným úspěchem za celé to mizerné ráno bylo, že zjistil, kde jsou ubytovaní. Ale na jak dlouho? Pokud zůstávají v hotelu, nemůže jim nachystal žádnou nehodu. Holtz slíbil, že bude v Paříži večer. Možná na něco přijde, jak to zařídit. Zatím se však nedalo dělat nic než zůstat v jejich blízkosti. Objednal si dalšího Ricarda a přes vršek novin viděl, jak se starší muž přidal ke dvojici.

Cyrus se zhluboka napil vodky a naklonil se s vážným výrazem kupředu. Tiše pravil: „Obávám se, že jsme se nedostali příliš daleko. Franzen byl přímo vyděšený, když jsem mu řekl o tom výbuchu. Byl jako v šoku a ptal se, jestli vy dva jste v pořádku. Stále má však zájem sejít se s námi. Ale ne v Paříži.“

„Proč ne?“

„Říká, že je to příliš nebezpečné. Má podezření na někoho nebo na něco, ale nechce říct, o co jde. Jenom zdůraznil, že v Paříži teď pro nás není zdrávo.“

Andre cítil, jak se Lucyina ruka vloudila do jeho. „No, zatím měl pravdu, že? A kde chce, abychom se setkali?“

Cyrus hleděl do sklenice a kroutil hlavou. „Řekl, že nám dá vědět, ale on sám že odjíždí z Paříže. Nám zbývá jen čekat, až se nám ozve. A ještě něco. Říkal, že nás pravděpodobně někdo sleduje.“

Instinktivně se rozhlédli kolem, ale neviděli nic nenormálního. U několika stolků seděly párky a skupinky – lidé se smáli, hovořili a objednávali si oběd. Bledá a štíhlá mladá žena, která seděla sama u jednoho stolku, se neustále dívala na hodinky a vyhlížela do foyeru. Muž v koutě si četl noviny. Pomyšlení na jakékoliv nebezpečí v tak příjemném prostředí, mezi uvolněnými a příjemnými lidmi, bylo až směšné.

„Řekněte mi Cyre, věříte tomu? Proč by nás měl někdo sledovat?“

„Povím vám, co si myslím.“ Cyrus dopil svoji vodku. „Zaprvé, jak už jsem se zmínil, mi to řekl zcela přímo. A doopravdy vystrašeně. Zadruhé, a na to nemusí být člověk geniální, aby to pochopil, to má co dělat s tím obrazem. A zatřetí,“ obrátil se k Lucy, „myslím si, že by bylo nejlepší, kdybyste se vrátila do New Yorku. A vy, Andre, taky. Je to na mně, já jsem chtěl ten obchod. Vy nemáte zapotřebí dostat se do šlamastiky.“

Dívali se jeden na druhého mlčky a hovor kolem nich byl čím dál tím hlasitější a bylo mu víc a víc rozumět. „… a tak mu říkám,“ ozval se americký hlas, „jestli se nerozvedeš do měsíce, jedu domů, sliby nesliby a k čertu s tím hnízdečkem lásky. Ježíš, tihle francouzští kluci. Co si o tom myslíš? Ten losos vypadá dobře, že?“

Lucy se zasmála. „No tak, Cyre, proč tak svázaně? Byla to náhoda. Sám jste cítil plyn. Nebo to byl někdo, kdo má spory s Franzenem. Ať je to jak chce, já tu zůstávám.“ Pohlédla na Andreho. „Zůstáváme tu, ne?“

Andre se usmál, když viděl, jak má bojovně vysunutou čelist, a souhlasil. „Myslím, že Lulu má pravdu. Máte nás na krku, Cyre.“

„Nic mě netěší víc,“ řekl Cyrus, a vskutku na něm bylo vidět, že z toho má radost. Tvář se mu rozzářila, do očí se mu vrátila jiskra a zhluboka se nadechl. „Pokud se pamatuji, bývala tu taková malá a milá restaurace jménem Cherche-Midi, a nic člověku nepovzbudí chuť k jídlu tak jako dobrý výbuch. Tak co, půjdeme?“

Paradou jim dal čas na to, aby přešli foyer, a pak vydal se za nimi. Po dvou pastisech dostal hlad, a když je po deseti minutách viděl, jak míří do restaurace, dostal ještě větší hlad. Počkal, než se usadili u stolu, a vydal se po stopě obložených chlebíčků.

Osmnáct

Franzen sjel na pařížský obchvat périphérique a ulevilo se mu, že odjíždí z Paříže, od Holtze a od vražedných psychopatů s bombami. Podezíral – ne, byl o tom takřka přesvědčen, že za výbuchem stojí Holtz a že ho varoval jen proto, aby ochránil obrazy. Zaplať pámbů za ty obrazy, pomyslel si. Je to moje přenosná životní pojistka. To, co teď potřeboval, byl bezpečný přístav, něco času na přemýšlení a čas na rozhodnutí. Byl si vědom toho, že se bude muset konečně rozhodnout. Buď Holtz, nebo Pine. Jeden, nebo druhý. Ale napřed musí schovat sebe i obrazy do bezpečí.

Podvědomě se vydal na jih, po silnici A6, která protíná Burgundsko a vede směrem na Lyon. Na jih měl řadu něžných vzpomínek, a především jednu, která by mu mohla – s pomocí patřičné dávky směsi omluv, lichotek, výmyslů, zřetelných nesnází a hlavně notného šarmu – vytáhnout trn z paty. V myšlenkách se vydal zpět do Les Crottins, malé vesničky ztracené v krajině kdesi mezi Aix a horami, připomněl si chátrající dům s výhledem na Mont Sainte-Victoire a hlavně Anouk.

Franzen a Anouk spolu žili, s občasnými přestávkami, jak je třeba dodat, způsobenými vysoce prchlivou náturou oné dámy, po šest let. Byla to žena, která na každého učinila hluboký dojem. Hlasem, výškou, názory, hustou hřívou, vystupováním a štědrými obrysy. Kdybyste ji chtěli kritizovat, řekli byste o ní, že je poněkud více vypolštářovaná. Tedy vyjma Rubense a Franzena. Vcelku by se dalo říci, že těch šest let bylo šest dobrých let, a s tím růžovým nádechem, kterého se událostem dostává s odstupem času, se ta léta teď zdála dokonce lepší než dobrá.

K roztržce došlo zhruba před osmnácti měsíci a příčinou bylo to, co Franzen považoval za bezvýznamné nedorozumění druhu uměleckého. Jednoho odpoledne se Anouk vrátila domů poněkud neočekávaně brzy a přistihla Franzena, jak upravuje do vhodné pozice štíhlé údy jedné dívky z vesnice, která souhlasila s tím, že mu bude sedět modelem. Všechno by pravděpodobně bylo v pořádku, kdyby romantické oblečení oné dívky nesestávalo jen z girlandy květů ve vlasech (výsledkem měl být totiž obraz ve slohu romantickém), kdyby její fyzická pozice byla v souladu se skicami, tudíž dekorativnější, a kdyby Franzen neměl sundané kalhoty. Tyto triviální důvody poskytly Anouk dostatek argumentů k unáhleným závěrům, a prostě oba vyhodila. Veškeré pokusy o vysvětlení se minuly účinkem a Franzen musel, obrazně řečeno, s ocasem mezi nohama vyklidit pole až do Paříže.

Časem se však všechny rány hojí, utěšoval se a konečně vyjížděl z nekonečných pařížských předměstí. Přestože byla Anouk tak prchlivá, byla to ženská se zlatým srdcem. Ještě dnes večer jí zavolá a padne před ní na kolena. Prchá přece před zločinci. Se smířením to měl tedy vymyšlené, a jelikož mu začalo kručet v jeho objemném bříšku, mohl svou mysl obrátit na prosté věci vezdejší. Do bříška totiž od samého božího rána nic nezabloudilo, a tak si hlasitě stěžovalo.

Po té úděsné minulé noci a přestávce místo oběda dospěl Franzen k názoru, že si zaslouží cenu útěchy ve formě prvotřídní večeře a čisté postele, a jakmile spatřil u silnice směrovku na Mâcon a Lyon, náhle si vzpomněl. Někde mezi těmito dvěma místy, a trošku na západ, leží město Roanne. Jednou, nedlouho poté, co se s Anouk dali dohromady, se stavili na oběd v Troisgros, a všechno se mu teď začalo pěkně vybavovat. Obídek s mnoha chlazenými džbánky skvělého místního vínka zvaného Fleurie, a se sedmi mimořádnými chody. Oběd, který je tak zmohl, že byli jen s potížemi schopni překulit se přes ulici do hotýlku proti restauraci. Čeho více by si mohl ubohý uprchlík přát? Svoje rozhodnutí potvrdil rozhodným přišlápnutím pedálu a zrychlil.

Průběh odpoledne rozhodně Paradouovi na náladě nepřidal. Riskoval poněkud tím, že si došel pro auto, ale pak v něm musel dvě hodiny sedět před Cherche-Midi. Když konečně Andre s ostatními vyšel z restaurace, sledoval jejich taxi až k Eiffelovce, kde zase musel donekonečna sedět a čekat. A teď vylezli na vršek Arc de Triomphe a Paradouovi došly cigarety. Na mobilu namačkal číslo domů a zeptal se ženy, jestli tam nemá nějaké zprávy. Zeptala se ho, jestli přijde domů na večeři. Jak to mám, pro kristapána, vědět? Nejhorší na tom bylo, že je nemohl oddělat na veřejnosti, ale aspoň bude moci podat Holtzovi zprávu o tom, kde všude byli. Blížilo se k páté. Jak dlouho budou, do prdele, čučet z toho vršku dolů na Champs-Elysées?

„A tak nám na dnešek zbývá již jen jedna pozoruhodnost,“ prohlásil Cyrus a podíval se na Lucy. Stáli již pod schody u paty Arc de Triomphe a dívali se, jak se od něj na všechny strany paprskovitě rozbíhají široké třídy. „Každá mladá dáma by se během své první návštěvy v Paříži měla nechat pozvat na skleničku v Ritzu, kde vám mohou předvést to, čemu se tu říká cinq à sept.

Andre se usmál. „Vy jste ale pletichář, Cyre.“

„Pokud mě se týče, na něco lehce podezřelého v Ritzu bych byla docela zvědavá,“ řekla Lucy. „Ale co je to?“

„Stará tradice,“ odvětil Cyrus a utáhl si motýlka. „Ty dvě hodiny mezi pátou a sedmou je doba, kterou pařížští pánové tráví se svými milenkami, než jdou domů. Je to velice diskrétní a velice romantické.“

„Romantické?“ Lucy téměř ztuhla, a kdyby neměla Cyra tak ráda, asi by se proti tomu ohradila. „Ale to je nechutné. To je to nejšovinistější, co jsem kdy slyšela.“

Cyrus se na ni zeširoka usmál. „Samozřejmě,“ potvrdil jí to s vytaženým obočím. „On totiž Chauvin byl Francouz, i když se věnoval spíše patriotismu než sexu.“

„Vy jste ale hrozný, Cyre. Tak to je šťastná hodinka po francouzsku, ano? A co tam mám dělat já?“

„Vypadat krásně, zkřížit si nožku přes nožku a popíjet šampaňské.“

Lucy se na chvilku zamyslela. Pak sklonila hlavu na stranu a prohlásila „Fajn, jdeme na to.“

Andre měl však jiný plán. „Já bych si potřeboval vyřídit jednu maličkost,“ řekl, „a nejsem na Ritz dost oblečený. Lulu, jestli si povytáhneš sukni o pět centimetrů, dají ti k šampaňskému buráky zdarma.“

Vyplázla na něj jazyk a zavěsila se do Cyra. „Ani se tě nebudu ptát, kam jdeš.“

„Překvápko,“ řekl Andre. „Uvidíme se v hotelu.“

Když Paradou zjistil, že se rozdělili, zachmuřil se. Starší muž s dívkou mávli na taxi a ten mladý zamířil na Avenue Kléber do metra. To rozhodlo. Auto tady nechat nemůže a do podzemky si ho taky vzít nemůže. Tak si tedy pohlídá ty dva.

Lucy a Cyrus stále ještě vězeli v dopravní zácpě na Champs-Elysées, když Andre vyšel po schodech ven z metra na Saint-Germain a vešel do starožitnictví na Rue Jacob. Ve výloze, podobně jako ve všech ostatních obchodech toho druhu v sousedství, měli uměle neuspořádaný zmatek uprášených předmětů bez cenovek, který měl za úkol nalákat dovnitř kolemjdoucí turisty. Porcelánové misky, sady příborů, mosazné věšáky na klobouky, stářím osleplá zrcadla, hrnečky s polovičním víčkem pro muže s knírem, ebenové a stříbrné protahovací háčky na knoflíky, starobylé vývrtky se zabudovaným štětečkem, číše na víno a likérové stopečky, mrňavé stoličky, krabičky na šňupavý tabák, krabičky na pilulky, křišťálové kalamáře – to všechno v šikovném, bezstarostný dojem budícím nepořádku. Nevinné oběti, které si rády prohlížejí výkladní skříně, pak lehce propadnou dojmu, že náhodou zakopli o jednu z posledních rarit moderní doby, to jest výhodnou koupi. Andre, jenž s majitelem tohoto obchodu kamarádil již od studentských let, dobře věděl, kde leží pravda: ceny byly nadsazené a to nejlepší zboží se do výlohy nikdy nedostalo.

Otevřel dveře a překročil vycpanou kočku, která se odjakživa za dveřmi rozvalovala ke všeobecnému překvapení nic netušících návštěvníků. „Huberte, probuď se! Máš tu dnes prvního zákazníka.“

Zpoza nalakované zástěny vzadu se ozvalo zamručení, načež se vynořil sám majitel, na Francouze mimořádně vytáhlý muž s hnědými vlnitými vlasy a očima přivřenýma proti kouři z doutníku, který držel v zubech. Na sobě měl bílou košili bez límečku a starodávné proužkované kalhoty, které mu držely kolem boků jen díky starodávné hedvábné kravatě, která ho identifikovala coby člena sportovního sdružení Marylebone Cricket Club.

Hubert vzal doutník do ruky a vyšel z přítmí s hlavou a krkem vpřed jako žirafa. „Je to, kdo si myslím, že to je? Lartigue dneška a Cartier-Bresson zítřka? Nebo jsi to ty, Andre, ty starý mizero? Co tu pohledáváš?“

Andre se ocitl v objetí vonícím po Havanech, a pak si ho ten dlouhán podržel na vzdálenost paže od sebe a prohlédl si ho. „Hubenej jak lunt. Jasně – žiješ v New Yorku, kde civilizovaný člověk nedostane nic pořádného k jídlu. Jak se máš?“

„Docela fajn. A co ty, Huberte?“

„Však to znáš, ve vyschlé půdě prstíčkem hrabala, špendlíčkem kopala. Jako vždycky, z ruky do úst.“

„Ještě máš toho závodního koně?“

Hubert zamrkal. „Tři, ale ne abys to řekl Karině.“

Sdělili si navzájem, co se poslední dobou událo, a mimoděk se dostali do uvolněné formy hovoru, obvyklé mezi starými přáteli: opakované vtipy, žertem míněné urážky, šeptanda o vzájemných známých a spekulace o partnerech. Trvalo půl hodiny, než se Andre dostal k pravému důvodu návštěvy.

Hubert pozorně naslouchal, jak mu Andre popisoval, co by tak asi chtěl koupit, a za chvilku přikývl. „Zašel jsi na správné místo, příteli.“ Odvedl Andreho ke starobylé komodě. „Tak tady by se možná dalo něco najít. Podívej se na tohle.“ Otevřel prostřední zásuvku a vyňal z ní podnos přikrytý moly prožraným sametem. S elegantním rozmachem hodným varietního kouzelníka, který tahá z klobouku obzvláště znamenitého bílého králíka, smetl z podnosu samet a prohlásil: „Voilà, to nejlepší, co se v Paříži sežene, i když jen podle mého skromného mínění.“

Andre zíral přes oblaka kouře na podnos a tiše si hvízdl. „Kde se ti tohle podařilo nakrást?“

Hubert pokrčil rameny. „Vidíš něco, co by se ti líbilo?“

Andre se podíval blíž na řadu malých stříbrných rámečků na fotografie, všechny v perfektním secesním slohu, s ladnými křivkami a naleštěné, hlaďounké a hebké. Hubert do každého rámečku zapasoval starou hnědou fotografii – Dietrichová, Garbo, Piaf, Moreauová, Bardotová – a na čestném místě uprostřed bylo přesně to, co Andre hledal. Skvěla se tam, o něco málo větší než ty ostatní, stříbrná napodobenina ozdobných litinových mříží s nápisy, které jsou nad každým vchodem do metra. Do ní bylo vpleteno slovo PARIS. A z fotografie v rámečku, s kudrnami jako černý půlměsíc nad čelem, se usmívala Josephine Bakerová. Andre vzal rámeček do ruky, potěžkal stříbro a pohladil plyš na zadní straně. „Tak tenhle se mi opravdu líbí.“

V tom okamžiku se z Huberta kamaráda stal Hubert starožitník, který musel zákazníka šetrně připravit na šok z ceny. „Aha. Samozřejmě. Musím tě pochválit, máš na to zřejmě oko. Těchhle vyrobili velice málo. Během posledních pěti let jsem viděl jen dva, a zdaleka nebyly v tak perfektním stavu, jako je tenhle. Je to všechno originál, i sklo.“ Dlouhán pokýval hlavou, objal Andreho jednou paží kolem ramen a stiskl. „A že jsi to ty, fotografii ti přidám zdarma.“

Cena – Hubert mu ji sdělil jakoby s politováním, a jako by mu ji proti jeho vůli určil nějaký nadřízený úřad – odpovídala zhruba tomu, co Andre čekal, a odčerpala mu veškerou hotovost, kterou u sebe měl. Hubert mu rámeček dárkově zabalil do stránky vytržené z čerstvého vydání Le Monde, a na závěr obchodní transakce si Andre od svého kamaráda vypůjčil sto franků, aby si mohl na oslavu zdařilé koupě připít sklenkou vína v Café Flore.

Seděl tam a pozoroval večerní promenádu na bulváru. Těšil se na to, jak se bude Lucy tvářit, až jí dáreček předá. Při té myšlence se usmál a zaplavil ho pocit štěstí. Bylo moc příjemné, pozorovat ji, jak si zamilovává Paříž.

„Ta doprava je tu vždycky takhle nemožná?“ Lucy a Cyrus se ploužili v taxíku dolů po Rue St. Honoré. Řidič bez přestání nadával na blbost ostatních řidičů, na četníky, kteří zácpu jen komplikují, a na to, jak je těžké vydělávat si poctivě na živobytí jako taxikář, když člověk musí pracovat za takových podmínek. Vůbec nic by se nestalo, ani kdyby nerozuměli jedinému slovíčku. Takhle lamentovali taxikáři v každém velkém městě na celém světě a jejich žalmy měly mezinárodní charakter.

Cyrus taxikáři zaplatil na rohu Rue Royale a zanechali ho tam jako zátku v láhvi. Zbytek cesty došli pěšky. Sto metrů za nimi Paradou vystoupil z auta a díval se, jak zahýbají do Place Vendôme. Zůstal vězet v zácpě, od auta odejít nemohl, a tak nastoupil zpět a vzteky třískal do houkačky.

„A teď, má drahá,“ řekl Cyrus, když se blížili k obrovskému sloupu vztyčenému na paměť Napoleonových válečných úspěchů, „nemám v úmyslu zavést vás kamkoliv do blízkosti Armaniho butiku, což je pro vaše vlastní dobro. Vidíte ten obchod? Zruinovali tam již mnoho kreditních úvěrů. Musím říci, že mě vždycky překvapuje…“

„Moment, Cyre.“ Lucy ho vzala za ruku a zatáhla ke vchodu do domu. Bradou kývla směrem k hlavnímu vchodu do Ritzu. Tam, pod schody, stál černý mercedes. Muž a žena v tmavých brýlích stáli u otevřeného kufru a pozorovali, jak jim vykládají zavazadla. Žena byla o hlavu vyšší než její společník. „Já ji znám,“ řekla Lucy. „To je ta ženská, co vede ten časopis. Kamila.“

Cyrus se na ten pár také pozorně zadíval. „Ať se propadnu,“ prohlásil. „Já znám toho člověka, který je tu s ní. To je Rudolph Holtz.“ Škrábal se na bradě, mračil se a pozoroval Holtze a Kamilu, jak vcházejí dovnitř. „Budete moc zklamaná, když se tentokrát Ritzu vyhneme? Mám dojem, že uděláme nejlépe, když půjdeme zpátky do hotelu a najdeme Andreho. Pojďte – povím vám cestou něco o Holtzovi.“

Paradou dvakrát objel Place Vendôme, zaparkoval a náměstí ještě jednou obešel. Musel si přiznat, že je ztratil. Zastavil se před Ritzem a podíval se na hodinky. Pokud nemělo letadlo zpoždění, už jsou tam. Holtz a Paradouových pětasedmdesát klacků. Vypnul ramena, proklel svůj měchýř a vyběhl po schodech do hotelu.

Kamila právě dokončila dva telefonní hovory, které se staly pravidlem pokaždé, když vybalila v kterémkoliv hotelu zavazadla. Jednak zazvonila na obsluhu, aby donesli šampaňské, jednak na pokojovou službu, aby přišel někdo a odnesl si to, co bylo zapotřebí přežehlit. Cítila se již mnohem lépe, téměř normálně, a Holtzovi se také cestou spravila nálada, tak jako vždy, když všechno klapalo podle něj. A přestože jí nesdělil žádné podrobnosti, bylo jí vcelku jasné, že čeká dobré zprávy. Bylo to vidět i podle toho, že dal lidem z hotelu spropitné a nedělal, jako obvykle, že je nevidí. Mluvil s někým po telefonu tou svou báječnou francouzštinou, a vtom přinesli šampaňské. Položila před něj na stůl sklenici a odešla k oknu, které jí poskytovalo jeden z jejích nejoblíbenějších pohledů na Paříž – pohled na Armaniho butik, který jí už tolikrát poskytl tolik potěšení. Skočí si tam zítra ráno, zatímco bude Rudi na masáži.

Holtz dokončil hovor a právě sahal po sklenici, když se telefon ozval znovu. „Ano,“ řekl. „Pošlete ho nahoru.“

„Tak, zlatíčko,“ řekla mu Kamila, „kam by sis chtěl dnes zajít na večeři?“

Holtz zvedl sklenici a čichl si. „Ale, Taillevent nebo Grand Véfour, tak nějak. Něco vyber. Řekni recepční, aby nám to zamluvili.“ První doušek šampaňského ho stále ještě šimral na jazyku, když se ozvalo zaklepání na dveře apartmánu.

Kamila otevřela a Paradou se vkradl dovnitř s koleny křížem jako zaražený krab, sotva pozdravil a hned se ptal, kde tu mají toaletu.

Kamila počkala, dokud se dveře od koupelny nezavřely. „Kdo, proboha, je tohle? Takhle chodí normálně?“

„Zařizuje tu pro mne nějakou maličkost.“ Holtz neshledal nutným sdělovat Kamile jakékoliv podrobnosti. Čím méně věděla, tím lépe. Omluvně se pousmál. „Obávám se, že nemluví anglicky, má drahá, takže asi shledáš naše jednání velice nudným.“

„Chytrému napověz, zlatíčko. Skočím dolů všechno zařídit.“ Úkosem se podívala na Paradoua, který se vynořil z koupelny a zapínal si poklopec, nakysle se na něj pousmála a tiše za sebou zavřela dveře.

„Tak co, Paradou.“ Holtz se uvelebil ve svém křesle. „Nalejte si, a doufám, že pro mě máte dobré zprávy.“

Paradou vypil celou sklenici šampaňského, a teprve pak se dal do řeči. Mluvil staženým, faktickým tónem, jak bylo zvykem, když se podávaly zprávy v legii, ať už šlo o vítězství nebo o porážku. Časový sled, podrobnosti, okolnosti, žádné názory na věc, jen skutečnosti. Jak mluvil, pozoroval, jak se Holtzův výraz měnil z blahosklonného očekávání do kamenné nespokojenosti.

„Tak,“ vydal konečně ze sebe Holtz, „víme, kde jsou ubytovaní. Dá se něco zařídit tam?“

Paradou zavrtěl hlavou. „To je nemožné.“

„Nemožné.“ Holtz si povzdechl. „Sto tisíc by ty těžkosti nepřekonalo?“

„Monsieur Holtz, vždycky je možné někoho zabít, pokud vám nevadí, že vás chytnou. Fanatici to dělají každý den. Ano – samozřejmě, že bych je mohl zastřelit, třeba když budou vycházet z hotelu. Zabít není těžké. Ale zmizet, to je jiná. S těmi Alžířany po celé Paříži je policie jak šílená.“ Složil si ruce na břiše a zmlkl. Nebylo co dál říci.

Holtz vstal a začal chodit sem a tam. Byl to zádrhel, vážný zádrhel, ale ne nepřekonatelný. Ten výbuch, to byla náhoda. Těch jsou tu desítky každý den. V tom nebyla žádná spojitost s Rudolphem Holtzem. Pro Franzena bude muset vymyslet nějakou vhodnou historku, až se s ním setká, to je vše. Ale Pine a ti druzí, to je jiná. Ti mu byli všichni příliš blízko v patách. Tak či onak, budou muset zmizet. Mezitím je třeba je hlídat.

Holtz stál u okna, ruce složené na prsou a díval se ven na světla na Place Vendôme. „Potřebuji, abyste je měl pod stálým dohledem. Dříve či později se vám nějaká příležitost naskytne. Ale pamatujte na jedno. Musíte je vyřídit všechny. Aby jeden přežil, běhal kolem a šířil historky – tak to nemám zapotřebí.“ Otočil se a pohlédl na Paradoua. „Je to jasné?“

„Čtyřiadvacet hodin denně?“ Paradou si poposedl a ucítil, jak ho začala bolet záda. „Budu muset někoho najmout, aby dělal se mnou. Bude to chtít nový honorář.“

Holtz zamrkal, jako kdyby mu někdo vlepil facku. A pak s viditelným odporem přikývl. „Všechny tři, nezapomeňte!“ opakoval.

Paradou se usmál. „Sto tisíc. D’accord?“ Zvedl se k odchodu vcelku spokojený, protože nakonec ten den nepřišel tak úplně nazmar. „Ohlásím se.“

Andre vstoupil do foyeru Montalembertu a pískal si. Zašel se podívat do baru a ke svému překvapení zjistil, že tam už sedí Cyrus a Lucy. „Co se stalo s vámi dvěma?“ Sehnul se k Lucy, dal jí pusu a sedl si k nim. „Došlo jim šampaňské?“

„Máme novinky, milý mladíku. Velice zajímavé novinky.“ Cyrus vyčkal, než si Andre objednal. „Vaše kamarádka Kamila se právě ubytovala v Ritzu, společně s jedním jedovatým skřetem jménem Holtz. Obchodník s obrazy. Jednou jsem se s ním setkal.“ Posmrkl si. „Jednou, a stačilo mi to.“

Andre se předklonil. „Viděli vás?“

Cyrus zavrtěl hlavou. „Naštěstí je Lucy uviděla první. Tak vám musím říct, jakou má Holtz v naší branži pověst. Uzavírá velké obchody, jedny z největších. Jednou zařídil prodej Picassa za čtyřicet milionů, abyste měl představu. A je tu ještě něco navíc –zatím jen dohady, nic prokázaného –, že tajně přechovává kradené.“ Cyrus se odmlčel a nechal číšníka, aby Andreho obsloužil. „Jak říkám, nikdy se nic nedokázalo, ale docela bych tomu věřil. Je to takový malý hrubián a několik lidí v branži se už kvůli němu pěkně spálilo.“

„A co s ním má společného Kamila?“ Andre se se svou šéfredaktorkou nikdy nesetkal ve větší společnosti a o jejím soukromém životě nic nevěděl. Vlastně nikdo v DQ nevěděl nic, ani Noel. Její soukromý život byl v redakci samozřejmě předmětem velkých dohadů, a některé z nich byly docela lechtivé. Například její kadeřník u Bergdorfa, její osobní trenér v posilovně, Garabedian mladší a celá řádka interiérových architektů – ti všichni byli považováni za její obdivovatele. Nikdo se však nikdy nezmínil o Holtzovi.

Velkou otázkou zůstává,“ řekl Cyrus, „proč jsou vlastně tady? Já nevím, jestli je to stářím, ale jsem čím dál tím více podezřívavější a mám neblahé tušení, že se tu vyskytuje nějaký společný jmenovatel. Náhoda to být nemůže.“

Andre se musel smát. Cyrus mu připomínal teriéra, který chytil stopu a je připraven ponořit se do nejbližší nory. Byl vzrušený, obočí mu létalo sem a tam, a prsty bubnoval na stolku.

„Předpokládejme, že máte pravdu,“ řekl Andre. A kdo jiný nám to může potvrdit než Franzen? Nechal pro nás nějakou zprávu?“

Prsty přestaly bubnovat. „Zatím ne. Ale pevně doufám, že zavolá. Ať je zapletený s Holtzem nebo ne, padělatelé zřídkakdy odmítnou zakázku, a on si myslí, že pro něj jednu máme. On zavolá.“ Pohlédl s obvyklým překvapením na prázdnou sklenici před sebou a podíval se, kolik je hodin. „Nemůžeme dělat nic než čekat. Takže, co byste řekli skromné večeři?“

Lucy se vynořila z koupelny v bílém koupacím plášti, do kterého by se vešla asi tak třikrát, a sušila si vlasy. „Víš co? Mám dojem, že Cyrus to opravdu prožívá. Je z toho celý nažhavený.“

Andre se vysoukal ze saka a sáhl do kapsy pro rámeček. „A co ty?“

Lucy si protřásla vlasy a přišla k němu, úsměv na pochodu. „Snad se ani nemusíš ptát, ne?“ Omotala si ručník kolem krku a podívala se na balíček, který jí Andre podával. „Co to je?“

„Suvenýr, Lulu. Něco, do čeho si můžeš dát fotografii s tím tvým kamarádem od policie.“

Držela balíček v rukou, ohmatávala jeho tvary a snažila se uhodnout, co se v něm skrývá. Tvář jí náhle zvážněla.

„Omlouvám se za to, jak je to zabalené. Tak do toho, otevři si to.“

Roztrhla papír a doslova ztuhla. Dívala se na rámeček a hladila ho. „Pane bože, to je ale krásné. Andre, díky.“ Pohlédla na něj a v očích se jí třpytily slzy.

„Nemusíš do toho dávat tu fotku s poldou. Však víš, babička Walcottová, Cyrus, jak šplhá na lampu…“ Větu mu přerušila ústa plná vlahé, vlhké a sladce vonící dívky.

O něco později stál pod sprchou, voda mu bušila do zad a uslyšel Lucy, jak na něj volá: „Kam to vlastně jdeme? Snažím se vymyslet, co na sebe.“

„Něco přiléhavého by se hodilo, Lulu.“

Našel ji v ložnici, jak stojí u zrcadla, v ruce osmidekové šaty od Toccy, které si koupila před několika měsíci pro případ, že by se někdy v budoucnosti mohly hodit. „Nebezpečně přiléhavého?“ zeptala se.

Franzen se usadil u stolku pro jednu osobu, za límeček si zastrčil ubrousek a náhle měl pocit, že na světě přece jen není všechno k zahození. Anouk byla samozřejmě překvapená, když zavolal, ale vcelku s ním sympatizovala. Optimista – a Franzen se zcela určitě do této kategorie kvalifikoval, jak povahou tak okolnostmi – by ji popsal coby hřejivou; opatrnou, ale přece jen hřejivou. Rozhodně ne frigidní. Přiveze jí něco velice chutného v aspiku z Troisgros a kytku. A vše se v dobré obrátí. Připustil si myšlenky na dlouhé provensálské léto, které se právě rodilo, na dlouhé měsíce plné slunečního svitu a růžového vína, aïoli, šťavnaté čerstvé broskve, a hlavně světlo. Číšníka přivítal úsměvem zcela spokojeného člověka a dal se do studia jídelního lístku. Zítra ráno zavolá Cyru Pinovi.

Rozhodnutí přerušit styky s Holtzem přišlo samo od sebe. Osobní vztahy příliš neřešil, ale byl tu ten problém ateliéru vyhozeného do vzduchu, nepochybně zosnovaný Holtzem. A to bude muset zanést do rovnice, dříve než mu vrátí ty obrazy. A navíc je tu ta nová zakázka. Kdoví, kam až se může vyšplhat? Určitě to bude nejmíň několik set tisíc franků, a to asi jen pro začátek. Ano, už ví, co udělá ráno ze všeho nejdřív. Zavolá Pinovi.

Devatenáct

Paradou se objevil před Montalembertem krátce po sedmé, aby vystřídal Charniera, který už stál na chodníku vedle auta, spokojeně se protahoval a mezi zíváním svému šéfovi hlásil, co se během noci událo či vlastně neudálo.

Moc toho nebylo. Viděl je, jak se do hotelu vrátili kolem půlnoci, a pak vše ztichlo až do božího rána, kdy krátce před šestou přijel pekař s čerstvým chlebem a s pâtisserie. Asi tak o půl hodiny později odjeli dva hosté, kteří spěchali na letiště. Kromě toho nic. Tichá směna, nemusel nikde šmejdit, snadno vydělané peníze. Jen kdyby tomu tak bylo pokaždé.

„Tak předávám, šéfe. Po obědě si zavoláme.“ Charnier si ohrnul límec proti chladnému rannímu vzduchu a vydal se na cestu.

Paradou vlezl do auta a otevřel okno, aby vyvětral pachy po cigaretách a česneku. Charnier byl dobrý a spolehlivý muž, ale nosil si s sebou ty zatracené jitrnice, které požíral v autě, a vždycky nechal pod vedlejším sedadlem mastné páchnoucí papíry. Paradou je vyhodil k chodníku a rozestavil si kolem sebe svoje náležitosti: cigarety a mobil na palubní desku, nylonovou brašnu s různými zbraněmi na vedlejší sedadlo a pětilitrovou plastovou bandasku s uzávěrem na podlahu. Po včerejší nepříjemné zkušenosti s močovým měchýřem nechtěl nic ponechat náhodě. Dvě z nejhorších stránek dlouhodobých pouličních hlídek byly právě měchýř a nuda. Ale vcelku dobře se vyspal a vyhlídka na šestimístný honorář, až vše vyřídí, mu tu nudu vynahradí.

Dláždění na ulici bylo stále ještě mokré po čistících vozech, vzduch byl svěží a sluníčko se snažilo seč mohlo probít tenkou vrstvou mraků. Jeden z hotelových zřízenců zametal chodník před hotelem a jiný zaléval vymodelované keříky v hrncích na terase. Paradou obrátil pozornost od nich k vedlejší budově. Zdála se být neobydlená, s osleplými a špinavými okny a s těžkým řetězem na venkovních dveřích. Ušmudlané vzezření budovy bylo v silném kontrastu s okolními budovami. Nebylo by vůbec těžké se tam vloupat, říkal si Paradou, probourat se vedle do hotelu, a pak… co? Příliš hlučné, příliš komplikované. Stejně je potřeboval dostat všechny tři pohromadě, někde ve vedlejší uličce, kde nejsou davy, třeba v Bois de Boulogne. Lidi přece chodí rekreačně běhat do parku. Všichni Američani běhají, nebo ne?

Cyrus se holil, a právě když se pracně zabýval komplikovanými brázdami a pláněmi pod nosem, zazvonil telefon.

„Dobré jitro, příteli. Tady je Nico Franzen. Doufám, že je všechno v pořádku.“ Zdál se být veselý a plný sebedůvěry. Už to nebyl ten poplašený Franzen od posledně.

„Jsem rád, že vás slyším, Nico. Kde jste?“

„V bezpečné vzdálenosti od Saint-Germain, díky bohu. Poslouchejte: jedu ke známým blízko Aix. Nemohli bychom se setkat tam? Z Paříže je to úplně jednoduché. Pojedete rychlovlakem do Avignonu – jste tam za čtyři hodiny. Tam si najmete auto, a je to.“

Cyrus otřel holící pěnu z telefonu a sáhl pro tužku a notes. „Budeme tam co nejdříve. A kde vás najdeme?“

„Napište si telefonní číslo, kde budu. Až přijedete do Aix, tak mi zavolejte. Máme si o čem povídat.“ Nakrátko se odmlčel a pak se zeptal: „Cyre, všimli jste si včera něčeho podezřelého? Sledoval vás někdo?“

Cyrus se na okamžik zamyslel. Kdyby se Nicovi zmínil o tom, že zahlédl Holtze, mohl by ho tím vystrašit. S tím se dá počkat, než se setkají. „Nic takového, starý brachu. Nic.“

„Dobrá, dobrá. Tužku máte?“ Franzen mu nadiktoval telefonní číslo u Anouk a poslouchal, jak mu ho Cyrus opakuje. „A ještě mi řekněte,“ v hlase bylo cítit určité rozpaky a Cyrus se mimoděk zamračil, „kde jste byli včera na večeři.“

„V Brasserie Lipp.“

„Choucroute?“

„Přirozeně.“

„Výborně. Tak fajn, à bientôt.“

Cyrus zavolal Andremu a Lucy, doholil se, zabalil si a během půlhodinky byl dole. Když o několik minut později přišli Lucy s Andrem, celí udýchaní a rozčepýření, popíjel už kávu.

„Říkal jsem vám, že zavolá,“ prohlásil Cyrus. Jeho už tak růžová ranní tvář mu vzrušením zrůžověla ještě více. „Udělali jsme určitý pokrok. Jen mi je líto, že budeme muset odvézt naši Lucy z Paříže.“ Obočí mu omluvně zakmitalo. „Ale pokud vím, v Provenci není tak zle. Vlastně jsem sám v Aix nikdy nebyl. A vy Andre?“

„Nejhezčí dívky na světě. Studentky z univerzity. Možná by se tam našla i nějaká bohatá vdova. Lulu, bude se ti tam líbit. Je to krásné město.“

Lulu našpulila rty stylem, který pečlivě cvičila, poté co ho odkoukala od Pařížanek: spodní ret vysunete ven, koutky úst stáhnete dolů, čili pokrčení ústy místo ramen. „Krásné dívky?“ prohlásila. „Zní to jako noční můra. Nemohli bychom si s ním dát rande někde jinde? Mají ve Francii Vidlákov? Tam bych se třeba cítila v bezpečí.“

Když se nasnídali, zaplatili za hotel. Paradou v té chvíli kouřil už pátou cigaretu a vyčítal si, že si nevzal ten svůj časopis. Pak je spatřil, jak vycházejí ven se zavazadly a srdce mu padlo do kalhot. Jedou na letiště. Letí domů. A jeho sto tisíc je v prdeli. Merde. Jakmile jim před hotelem zastavil taxík, nastartoval motor a instinktivně se podíval, kolik má benzinu.

Taxík přejel řeku, ale místo toho, aby pokračoval na severovýchod směrem na Roissy, zatočil ostře doprava. Paradou si oddychl a ukázal také doprava. Jedou na nádraží. Buď Austerlitz nebo Lyon. Po dalších pěti minutách bylo jasné, že jedou na Gare du Lyon. To znamenalo, že musí nechat auto v odtahové zóně. K čertu s ním. Pokuta ve srovnání se sto tisící ho nevzrušovala. Jednu ruku na volantu, druhou sebral z palubní desky mobil, nacpal si ho do kapsy a vydal se za taxíkem směrem ke vchodu vyhrazenému pro cestující rychlovlakem. Jestli už mají jízdenky, bude mít problém, aby je neztratil z dohledu. Nechal auto stát se dvěma koly na chodníku, sebral brašnu a seběhl do haly.

A musel zastavit skluzem, protože málem vrazil do té dívky, která si vybírala u stánku časopis. Pak spatřil ty druhé dva. Zařadili se do dlouhé a pomalu se pohybující fronty u pokladny. Paradou si vzal do ruky noviny a s hlavou odvrácenou na stranu se postavil do fronty vedle.

K okénku se dostal těsně před tím, než vedle postoupili Andre a Cyrus. Muž v pokladně se na něj podíval netrpělivě a zachmuřeně. „Alors, monsieur?“

Mety? Štrasburk? Marseille? Paradou zamumlal nějakou výmluvu, a sehnul se ke své brašně a napínal uši.

Málem to nezaslechl, protože čekal, že promluví někdo s americkým přízvukem. Místo toho Andre pařížskou francouzštinou požádal o tři jízdenky do Avignonu a pak řekl anglicky: „Cyre, jede nám to za deset minut.“

Takže do Avignonu. Paradou se protlačil zpět do fronty a zamračeně odstrčil ženu s psíkem, která proti tomu protestovala. Zaplatil a měl pět minut na to, aby stihl vlak. Volat Holtzovi teď nemělo žádný smysl. Zavolá, až si bude jist, že se všichni nalodili.

Kamila se snažila seč mohla chovat se vesele a příjemně, ale dalo jí to dost práce. Rudiho dobrá nálada ze včerejška se vypařila –zkazil mu ji, tím si byla jista, ten hrozný a nevychovaný mužský, co nesklopil sedátko na toaletě – nic Kamilu nemohlo znechutit víc. Večeře u Taillevenla se také nijak nevyvedla, přestože jídlo bylo božské. A celé dopoledne Rudi nedělal nic jiného, než že vrčel. Snídaně se takřka nedotkl, odmítl svou každodenní masáž, a když mu navrhla, aby poobědvali s Jean-Paulem a s Philippem, tak byl opravdu hrubý, a oni jsou přitom tak fajn. Takže když se to tak sečte, neměla sem vlastně vůbec jezdit. Podívejte se na něj. Sedí u telefonu přímo v transu a zírá jako kakabus. Ale bylo na čase, aby se vynasnažila všechno vyladit, i když by si ty odporné podrobnosti raději ušetřila.

„Pomohlo by, kdybychom si o tom popovídali, zlatíčko?“

Holtz ani neodvrátil oči od telefonu. „O tom pochybuji.“

Kamila si zapálila, vyfoukla dým směrem k němu a pohodila hlavou. „Rudi, musím říci, že občas je ten tvůj chlapecký půvab vcelku odolatelný. Pouze se ti snažím pomoct. Co se děje? Týká se to té osoby z Holandska?“

Pochopitelně, že se to týkalo té osoby z Holandska, která se fláká po Paříži s Cézanny za třicet melounů. Té samé osoby z Holandska, která mu měla zavolat a říct, kde se nachází. Holtz nemohl dělat nic jiného než civět na telefon jako vězeň v Ritzu a čekat, až se ozve Franzen a Paradou. Pohlédl na Kamilu. „Ty to ale nechceš doopravdy vědět, že ne?“

Kamila sklonila hlavu a pohlédla s obdivem na dokonalý soulad mezi svými dvoubarevnými lodičkami od Chanela a tlumenými růžovými a zelenkavými odstíny Aubussonova koberce. „Popravdě řečeno, zlatíčko,“ řekla, „ne. Ne, nechci. Myslím, že se půjdu projít.“

Holtz jen zamručel.

Vlak pomalu vyjel ze stanice a ti cestující, kteří nastoupili na poslední chvíli, se ještě tlačili v uličkách a hledali, kde vlastně mají sedět. Pilní úředníci si sundali saka a otevřeli svoje laptopy, matky s malými dětmi prohledávaly zavazadla a vyndávaly z nich hračky a jiné věci, kterými by se děti po cestě zabavily, lidé na dovolené si otevřeli časopisy a turistické průvodce, a nikomu ani nepřišlo, že se vlak po cestě na jih postupně zrychluje, až dosáhne rychlosti sto šedesát kilometrů za hodinu.

Paradou si koupil jízdenku do druhé třídy, procházel vlakem posledním vagonem počínaje a oči mu za tmavými brýlemi běhaly sem a tam, jak se díval po nepřehlédnutelné Lucyině černé kudrnaté kštici. Úzkost, kterou pociťoval na nádraží, se vypařila.

Viděl je, jak nastupují, a věděl, kam jedou. Všechno, co potřeboval vědět, bylo, jestli se ve vlaku nesetkali s někým jiným, a nahlásit všechno Holtzovi. A pak si může dát pár hodin pohov.

Vystopoval je asi tak v půlce soupravy. Seděli u stolku pro čtyři, jedno sedadlo bylo prázdné. Sáhl do kapsy pro mobil a zmizel ve dveřích s nápisem WC na konci vagonu. Usadil se tam na sedátku tak pohodlně, jak to šlo, a zavolal do Ritzu.

Následoval dlouhý telefonát, neboť Holtz využil příležitosti k tomu, aby s Paradouem projednal něco, co ho trápilo už od rána. Předpokládejme, že Franzen dělá drahoty a hraje si. Jinak by už dávno do Ritzu zavolal. Ale nezavolal. A proč ne? Protože chtěl z Holtze vylákat více peněz, nebo proto, že se rozhodl ignorovat veškerá varování, selský rozum a mimořádně velký morální závazek k Holtzovi, aby mohl pracovat pro Cyra Pina. Holtz tedy začal s podrobným popisem Holanďana.

Paradou ho zarazil. „To je všechno hezké, že je to peněz chtivý a nevděčný holandský putz, pane Holtzi – ať už to slovo znamená cokoliv – ale to mi nepomůže k tomu, abych ho poznal. Řekněte mi, jak vypadá a co po mně chcete, abych udělal, až ho najdu?“

Holtz se uklidnil, začal se soustředit a Franzenův popis omezil jen na jeho fyzický vzhled. Paradou mu všechno pěkně zopakoval. Holtz se však nevyjádřil úplně přesně, pokud šlo o to, co má Paradou s Franzenem udělat, a to proto, že si sám nebyl jist, co má navrhnout. Vyřadit Franzena z provozu – to první, co Paradou navrhl, protože by to navýšilo jeho odměnu – nepřipadalo v úvahu, alespoň do té doby, než se najdou obrazy. „Nechme to, až ho najdete. Zavoláte mi a domluvíme se,“ řekl Holtz. „Rozhodnu se až pak. A jaké to vlastně máte číslo na tom vašem mobilu?“

Lucy se vrátila z restauračního vagonu se třemi kalíšky kávy a udiveným výrazem. „Tak teď už opravdu nevím, co si mám myslet. Copak tady chodí mužští na záchod ve dvojicích? To se tady dělá?“

Andre vzhlédl a usmál se. „Za mne to tak nebývalo, Lulu. Proč myslíš?“

„Když jsem se teď vracela, slyšela jsem, jak si tam spolu vykládají.“ Kývla hlavou směrem k toaletě a sedla si. „Víte? Normální rozhovor.“ Potřásla hlavou. „Ta Francie je opravdu jiná.“

Vlak se řítil na jih s pravidelným duněním kolejí, tlumeným a uspávajícím. Objevil se Lyon a zase zmizel, a barva krajiny se změnila z jasné zeleně křivek Burgundska v hlubokou modř nebes a drsnější krajinu Středozemí, s vinicemi na strmých svazích. Cyrus si lehce schrupnul a Andre vykládal Lucy o všem, co o Provenci věděl. Jak je to jiný kraj, s vlastním jazykem a vlastním způsobem života, jak zacházet s francouzštinou, jací jsou obyvatelé, vřelí a prchliví, jak vnímají čas podle ročních období spíš než podle hodin a kalendáře, jak zacházejí s dochvilností bez jakékoliv úcty jako s něčím, co považují za severní libůstku, jak krásná a liduprázdná je krajina na sever od pobřeží, jak přeplněné a veselé jsou trhy, jak zajímaví jsou plameňáci a kovbojové v Camargue a jak báječné je tam jídlo – tapenade a estouffade, lanýže a fíky, kozí sýry, olivový olej, kořeněné jehněčí ze Sisteronu a mandlové koláčky z Aix.

Lucy zavřela Andremu ústa prstíkem. „Jsi jak turistická agentura. Dostávám z toho hlad.“

Z tlampačů se ozvalo hlášení ve francouzštině a v angličtině, oznamující pasažérům, že příští zastávka je Avignon a že mají na vystoupení přesně dvě minuty. Cyrus se probudil a protřel si oči. „Málem jsem usnul. Kdepak to jsme?“

Železniční stanice v Avignonu není tím nejvhodnějším místem, kde začít prohlídku Provence. Vypadá to tam vždycky, jako by ještě nezačali s úklidem ani s organizováním alespoň zdání budícího pořádku. Mají tam skvělá pohyblivá schodiště a předlouhé schody, na kterých je značně nesnadné nést jakékoliv zavazadlo. Prostranství před nádražím navrhl zlovolný urbanista s mimořádně silnou nenávistí k motoristům. Vládne tam chaos. Lidé na sebe hulákají, a čas od času je vidět, jak ruce a paže řidičů, kteří se nemohou hnout ani vpřed ani vzad, na sebe vzájemně mávají s výmluvnými a vulgárními gesty.

Paradou pozoroval tři své oběti, jak vcházejí do dveří od půjčovny aut, a sám nastoupil do taxíku. Řidič se k němu obrátil a zvedl obočí. „Chvilku počkejte. Budu po vás chtít, abyste sledoval auto.“

Řidič ukázal rukou na parkoviště. „Vyberte si, pane, které barvě dáváte přednost?“

Šprýmař. Paradou nespustil oči ze dveří půjčovny aut. „Řeknu vám, hned jak je uvidím.“

Řidič pokrčil rameny. „Jsou to vaše peníze.“ Zapnul počítadlo a vrátil se ke svým novinám.

O deset minut později se z parkoviště půjčovny opatrně vynořil modrý renault s Andrem za volantem. „To je on,“ řekl Paradou. „Allez! A neztraťte ho.“

Obě auta podjela pod železničním mostem, vjela do proudu dopravy a zamířila směrem na dálnici A7. Andre řídil renaulta zpočátku velice opatrně, než si zvykl na místní způsoby. Jako vždy, když po určité době sedl ve Francii za volant, uvědomil si s určitou dávkou nepohodlí, jak rychle tam ostatní řidiči jezdí, jak znenadání přejíždějí z jednoho pásu do druhého, a jak se vám vždycky někdo nalepí přímo na výfuk a čeká, kdy vás bude moci předjet, obvykle v tom nejnebezpečnějším okamžiku. Napětí v ramenou mu polevilo až za avignonským letištěm, když vjel na poněkud volnější dálnici.

Lucy a Cyrus mlčeli a jen mrkali, když se jen o vlásek, jak se jim zdálo, vyhnuli srážce, a mhouřili oči před neustálým troubením. „Nechápu, co ti hoši tady dělají,“ řekla Lucy. „Proč mají tak naspěch? Říkal jsi, jaký je tu klid a mír.“

Miniaturní citroën před nimi udělal myšku a Andre musel náhle přibrzdit. „Mají to v genech, Lulu. Všichni Francouzi se rodí s těžkou pravou šlapkou. Dívej se po krajině a kochej se. Na auta se nedívej.“

Mířili pořád na jih a taxi s Paradouem je sledovalo v uctivé vzdálenosti. Odpolední slunce pomalu padalo dolů, směrem k tomu pozoruhodnému okamžiku, kdy se potopí do Středozemního moře. I z toho klimatizovaného vnitřku auta bylo cítit, jaké je venku vedro. Okolní vápencové skály vypadaly jako upečené a ostře se rýsovaly na pozadí modrého nebe. A konečně, jak se blížili k Aix, se vynořila rozeklaná masa Sainte-Victoire, hory, kterou Cézanne tolik obdivoval.

Když vjížděli do Aix, Andre otevřel okénko a pocítil závan čerstvého vzduchu, závan vánku se sprškou z vyumělkované fontány na konci Cours Mirabeau. „A tady jsme, dámy a pánové,“ ohlásil Andre, „na nejkrásnější ulici v celé Francii.“ Vjeli do dlouhého tunelu ze zelených, chladivých a stinných větví aleje platanů po obou stranách promenády. „Je tomu už dávno, ale myslím, že si pamatuji na jeden hotel… ano, támhle. Negre-Coste. Co vy na to?“

Paradou je pozoroval, jak předali klíč od auta hotelovému poslíčkovi a zanesli si zavazadla dovnitř. Dal jim pět minut na to, aby se ubytovali, zaplatil taxík a našel si lavici přímo proti hotelu. Byl by rád věděl, kde si může najmout auto a vtom mu zazvonil v kapse mobil.

„Paradou? Kde jste?“ Holtzův hlas zněl tence a slabě.

„V Aix. Ubytovali se před pěti minutami v hotelu.“

„Setkali se s někým?“

Paradou podrážděně potřásl hlavou. „Skrz kamenné zdi nevidím. Moment, právě vycházejí ven. A jsou jen tři.“ Pak zmlkl, jak pozoroval, kam jdou. „Okej, jdou na kafe. Zavolám vám později.“ Paradou viděl, že v kavárně je plno. Obsluha bude pomalá. Objevil se číšník s podnosem orosených sklenic s pivem a Paradou si mohl jen olíznout rty. Tak se vydal po ulici dolů najít půjčovnu aut.

Zatímco Cyrus zašel dovnitř zavolat Franzenovi, Lucy a Andre si prohlíželi klientelu na terase kavárny Deux Garçons. Turisté, místní obchodníci, kteří si přišli oddechnout po celodenní práci, a studenti z univerzity, kteří si přišli oddechnout kdoví po čem. Lucy fascinovaly studentky, z nichž některé, jak řekl Andre, byly opravdu hezké. Flirtovaly, smály se, předváděly opravdové divadlo s tmavými brýlemi a s cigaretami, neustále vstávaly a obřadně jedna druhou objímaly.

„Tak tohle nejsou žádné děti z kolejí,“ posoudila je Lucy. Jen se na ně podívej.“

„Mají to v učebním plánu, Lucy. Diplomka z líbání. Co si dáš?“

Objednali si a pozorovali ten stále se měnící příliv a odliv člověčenstva na chodníku, pohledy na terasu se střetávaly s pohledy z terasy. Andre se musel smát, když se díval na Lucy, která, aby jí nic neuniklo, se dívala doprava doleva jako radar, a všechno do sebe vstřebávala. Vzal jí bradu do obou svých dlaní a přitáhl si její obličej ke svému. „Haló, pamatuješ se na mě?“ zeptal se. „Ten mužskej, co si s ním přijela?“

„No teda,“ prohlásil Cyrus, který se postavil vedle číšníka. „To musí být nakažlivé. V telefonní budce vedle byl párek, a ti dva byli k sobě zřejmě přilepení. Ještě tam jsou. Ach, to mládí.“ Posadil se a napil se. „Tak všechno je zařízené. S Nicem se setkáme v restauraci zvané Le Fiacre ve vesnici asi tak půl hodiny odtud. Přivede si sebou nějakou svou petite amie.“ Napil se piva zhluboka ještě jednou a potěšeně mlaskl. „Mohl by to být vcelku zajímavý večírek.“

Lucy zakoulela očima. „Další kočka. Tady se to jimi jen hemží.“

„Možná mu budeme muset říct všechno na rovinu,“ mínil Cyrus. „Nemyslíte? Zřejmě už je na čase.“

Probrali všechny možnosti: jestli Franzen už ten padělek namaloval – zřejmě ano –, jestli on a Holtz jsou stálí partneři – o tom Cyrus silně pochyboval –, jestli Franzen zná Denoyera; jestli ví, kam se poděl originál… Tucty otázek bez odpovědí. Nakonec se dohodli, že kápnou božskou, jak to už Cyrus nadnesl.

Pod prvním jemným nádechem fialového soumraku vypadala promenáda jako osvětlená jeskyně. Studenti začali odcházet za účelem jiných večerních vzdělávacích aktivit. Páry na procházce ruku v ruce se zastavovaly u jídelních lístků vystavených před restauracemi a četli si je. Paradou se postavil, pomasíroval si otlačené půlky a vydal se od své lavičky po stopě tří postav směřujících k hotelu.

„Tady vidíte, proč to ten starý pán maloval tak často. Je to jasné, řekl Cyrus. „Jen se na to podívejte. Prostě kouzlo.“ Jeli na východ po silnici D17 a hora Sainte-Victoire se tyčila po jejich levici, s vrškem stále ještě zalitým posledními odlesky západu slunce a s dolními svahy už v temnotě. A tu náhle se všechno utopilo ve tmě. Přestože byli jenom pouhých pár kilometrů od Aix, bylo vidět jen několik známek civilizace. Pár světýlek ze statků v dálce, jinak nic. Doprava byla slabá – občas traktor bez světel na cestě domů, občas auto v opačném směru. Jen jeden pár reflektorů za nimi, na francouzského řidiče v neobvykle uctivé vzdálenosti, sotva šmouha ve zpětném zrcátku.

Paradou se pohodlně opřel a napřímil paže proti volantu. Tak tohle se mu líbilo o moc víc. Tady, na venkově, bude mít víc šancí. Byl v pokušení dojet je, smést ze silnice a dodělat je pistolí, která ho pálila v podpaždí už z Paříže, ale profesionální opatrnost zvítězila. Trpělivost, Bruno, trpělivost. Však nejedou daleko, to by si přece vzali zavazadla. Dojde na všechno, až zastaví.

„Jste si jist, Cyre, že jsme tu dobře? Nevypadá to tu jako gastronomický div světa, a přece je nám známo, že si Nico potrpí na dobré jídlo.“ Andre zpomalil a zahnul do ostré zatáčky.

„Říkal, že po straně D17 je tabule. Heleďte, co je to támhle?“

Byl to dřevěný sloup s tabulí s červenobílomodrým nápisem. FIACRE. Le patron mange ici. Šipka ukazovala směrem na úzkou cestu. Cyrus si viditelně oddechl.

Andre jel po cestě asi tak něco přes půl kilometru, než dojeli k jednomu z těch milých překvapení, které Francouzi považují za samozřejmost. Malá půvabná a populární restaurace – jak se dalo soudit podle plného parkoviště – uprostřed ničeho. Architektonicky to byla prostá dvoupatrová budova omítnutá narůžovo, která často skrývá a také někdy drží pohromadě původní kamenné zdi; prostá, ale dobře udržovaná, se šlahouny révy po celé fasádě. Před budovou byla široká terasa se stolky a židlemi a pod terasou se prostírala osvětlená zahrada s trávníkem a cypřiši, oleandry a jedním pokrouceným olivovníkem.

„Cyre, myslím, že se budu muset omluvit.“ Andre zajel do jednoho ze zbývající míst na parkovišti. „Beru všechno zpátky. Vypadá to tu seriózně.“

Jak šli po terase, otočilo se k nim několik hlav, a v tom uviděli Franzena zabraného do vážného rozhovoru s velice sošnou dámou v šedých šatech, které ladily s jejími prošedivělými vlasy.

„Tak jdeme na to,“ řekl Cyrus. „Držte mi palce.“

Paradou se připlížil po tmavé cestě pěšky a nesl si s sebou svoji brašnu. Auto nechal u silnice D17. Zastavil se ve tmě mimo zahradu, za cypřišem, a padlo na něj zklamání. Bylo tam příliš mnoho lidí a světla. Takže se bude muset podívat na to auto. Tiše se vyhnul štěrku na parkovišti a obešel je, až se dostal k modrému renaultu.

Dvacet

Menší zavalitá a usměvavá žena v modrých džínsech a bílé blůze je uvítala hned na kraji terasy a bránila je pomocí srolovaného jídelního lístku před bujarými pozornostmi domácího psa, teriéra s nohama jako ocelová péra.

„Messieurs-dame, bonsoir, bonsoir. Vy jste známí od Anouk?“ Podařilo se jí zasáhnout psíka předtím, než dopadl na zem. „Hercule! Ça suffit! Prosím, pojďte se mnou.“ Vedla je mezi stoly kolébavým krokem jako námořník, a teriér poskakoval vedle ní. Jakmile je Franzen uviděl, vstal a s úsměvem na ně kýval hlavou. Poté je představil své společnici.

Anouk nebyla prvoplánově krásná, ale určitě byla půvabná. Její profil, pod hustou hřívou vlasů, by se docela hodil na mince. Měla olivovou středozemní kůži, která v sobě udržela sluneční svit, tmavé oči a silné schopné ruce. Rozhodně to nebyla žena, ke které by si člověk něco dovolil. Cyrus zavětřil a mimoděk si upravil motýlka.

Franzen se zabýval láhví rosé a všem nalil. „Tady je všechno velice chutné, ale pissaladière tu mají mimořádnou, a lepší jehněčí nenajdete v celé Francii. Mám pravdu, chérie?“ Oslovil ji tónem muže, který se potřebuje zavděčit a nestojí si zrovna pevně.

„Většinou pravdu nemáš,“ odvětila Anouk, „ale v tomto případě ano.“ Mluvila angličtinou s těžkým přízvukem, ale sebevědomě, a úsměvem se jí dařilo otupit ostří toho, co řekla. Dívala se na Franzena s opatrnou láskou v očích, jako matka, která dává pozor na nezbedné a nemotorné dítě.

Předehře k večeři – těm několika chuť vzbuzujícím minutám, kdy se s nerozhodností probíráme jídelním lístkem a debatujeme o jednotlivých chodech – dovolili právě tolik času, kolik bylo třeba. Až po chvíli, když dopili první láhev a objednali si posilu, Cyrus vycítil, že by mohla být vhodná chvilka k tomu pohovořit si o účelu návštěvy. „Nico,“ řekl, „myslím, že vám dlužíme určité vysvětlení.“

Andre začal a byl si přitom vědom pozornosti, kterou mu věnovala Anouk, která s nehybným výrazem ve tváři nespustila zrak z jeho tváře. Franzen naopak viditelně reagoval na každou novou informaci – Andreho návštěva u Denoyera a následná loupež u něj v bytě mu zvedly obočí až k vlasům. A pak, než se Cyrovi dostalo příležitosti něco říci, přinesli první chod. Placky s olivami, cibulkou a ančovičkami, misky se salátem, polévku s fazolkami, bazalkou a česnekem, kalíšky s tapenade, solenou tresku brandade, a husté lečo zvané ratatouille, prostě ta obvyklá první salva provensálských jídel, která spolehlivě zastaví jakoukoli konverzaci.

Mezi jednotlivými sousty Cyrus pohlédl na Franzena a snažil se odhadnout, jaký ta odhalení na něj učinila dojem. Ale Holanďan vypadal plně zaujat jídlem a Anouk, která si střídavě nabírala ze své brandade a jeho polévky, jako kdyby byli na běžné přátelské večeři se starými přáteli. Cyrus mohl jen doufat, že jim tahle nálada vydrží, i když vyslechnou další odhalení.

Na druhé straně stolu se Lucy projídala prvními lahůdkami za pomoci tlumené Andreho nápovědy, ale ignorovala jeho rady, jak se krotit, vzhledem k tomu, že budou následovat ještě čtyři další chody. Bylo to pro ni ale těžké. Zaprvé měla spolehlivou chuť k jídlu a zadruhé zmeškali oběd. A tyhle silné zemité chutě, to bylo úplně něco jiného, než kdykoliv předtím. Krmila se dychtivě jako řidič nákladního auta v neděli, a byla radost se na ni dívat.

Když všechny misky a talířky vymetli dočista, Cyrus se zhluboka nadechl a pokračoval v historce tam, kde Andre přestal. Když se dostal k příjezdu Holtze do Paříže, došlo k neočekávané reakci – ne však Franzenově, nýbrž jeho přítelkyně. Anouk ztvrdly rysy, opovržlivě si odfrkla a napila se vína, ale pořádně, jako by chtěla spláchnout mimořádně odpornou chuť v ústech. Cyra to povzbudilo natolik, že vyložil na stůl svůj poslední trumf: že by rád zařídil prodej Ženy s melouny. Té originální verze.

Dostavilo se jehněčí, upečené dorůžova a voňavé, a s placatými kotoučky pečených brambor. Franzen tím získal čas na to, aby vstřebal to, co slyšel. Netrvalo to však dlouho a najednou se k němu obrátila Anouk. Bodla do něj napřaženým a přísným ukazováčkem. „Alors, Nico,“ řekla mu. „Pěkně jsi je vyslechl. Teď je na čase, aby slyšeli oni něco od tebe.“

Franzenův výčet byl zřejmě na dlouhé lokty, a ještě o něco delší, protože se mezi větami musel věnovat jehněčímu. Ano, řekl jim, namaloval ten padělek, ale s Denoyerem se nikdy nesetkal. Holtz řekl, že to není zapotřebí. Anouk se znovu s nechutí ušklíbla, když uslyšela jméno Holtz. Cyrus v ní začal vidět potenciálního spojence. A pak, řekl Franzen, došlo k něčemu neobvyklému: Holtz si u něj objednal další kopii téhož obrazu. To se mu dosud nikdy předtím nestalo, a to už dlouhá léta spolupracuje s dareby.

Cyrus s nevinností sobě vlastní řekl, jako by myslel nahlas: „To je zvláštní. Pro koho to asi mělo být?“

Franzen pokrčil rameny. „V mé branži se člověk neptá. Jen mi řekl, že to spěchá.“

„Denoyer by asi moc rád nebyl, kdyby věděl, že je na světě ještě jeden padělek, zatímco se Holtz snaží prodat originál.“ Cyrus s nechutí sykl. „Velice zmatená záležitost – i když je možné, že Holtz chce oba obrazy prodat jako originál.“ Všiml si, jak se na něj ostatní dívají s údivem. „Potřebuje k tomu jen jedno – dva chamtivce, dva velice diskrétní klienty, kteří nechtějí žádnou publicitu, a těch jsou přehršle. Sám jich znám několik.“

„A říkáte, že každý z nich si bude myslet, že má originál?“ zavrtěl Andre hlavou. „No tak, Cyre, to přece nejde.“

„Na to bych nesázel, milý hochu. Někteří lidé – většina lidí – se ráda chlubí tím, co mají. Ale jsou tu i jiní. Těm stačí, že vlastní slavný obraz, i když ho většinou schovávají v trezoru. A navíc, jak mi bylo řečeno, je právě to nejvíc vzrušuje.“ Cyrus se napil vína a zamyšleně se podíval na Nica. „A nevíte náhodou, kde je ten originál?“

Franzen se zahleděl na Anouk, jako by se spoléhal na to, že mu řekne, jak odpovědět. Nedočkal se. Ve tváři se mu nezračil žádný výraz, ale Cyrus již věděl předem, co mu odpoví. „Je u mě,“ řekl. „Mám je oba.“ Pokývl a sáhl po sklenici. Anouk si dovolila náznak úsměvu.

Cyrus se opřel dozadu a neřekl na to nic. Přinesli jim salát, obrovské prkénko se sýry a další láhev. Pozoroval, jak Holanďan vysvětluje Lucy taje francouzských sýrů: kozí, kravský, ovčí, cachat – nasycený brandy a česnekem –, který se snažil uniknout z aromatické misky. Bylo to jeho přání, které bylo otcem myšlenky, nebo Franzen skutečně vypadal, jako by se mu ulevilo. Jako někdo, kdo dospěl k rozhodnutí. Cyrus posbíral své myšlenky a naklonil se vpřed.

„Vidím to tak, že máme dvě možnosti. Spojíme své síly a zajedeme na Cap Ferrat. Posedíme si s Denoyerem a řekneme mu o druhém padělku, vrátíme mu originál a budeme doufat, že pro něj budeme moci zařídit obchod, na kterém všichni vyděláme. Podle toho, co mi řekl Andre, vypadá jako slušný člověk. Rozhodl se prodat, což je záležitost, kterou mohu dobře zařídit. Komise z prodeje bude velice slušná, takže bude oč se podělit.“ Cyrus se usmál „Totiž, pokud půjde všechno podle plánu, pochopitelně. Ale není důvod, proč by nemohlo.“

Franzen si otřel ústa a napil se vína. „A ta druhá možnost?“

„Ach ta,“ odvětil Cyrus. „Obávám se, že není tak příjemná jako ta první. Poděkujeme vám za výbornou večeři, vrátíme se do New Yorku a vy si budete s Holtzem žít blaženě až do smrti.“

Nastala dlouhá pomlka, během níž by velice bystré ucho mohlo zaslechnout, jak někde vzadu v temné zahradě pod terasou zvoní telefon.

Paradou se rychle odplížil ze své pozorovatelny za cypřišem, až byl natolik daleko, že mohl mluvit. „Jsou v restauraci blízko Aix. A jsou tam s tím Holanďanem.“

Holtz zamumlal něco, co znělo zcela zlovolně, v jazyce, kterému Paradou nerozuměl, a musel vynaložit sílu na to, aby se ovládl. „Přijedu dolů,“ řekl. „Kde je tam nejbližší letiště?“

„Marseille. A možná pro vás budu mít dobré zprávy, než se sem dostanete. Udělal jsem jim něco s autem.“

„Nechci, aby se něco stalo tomu Holanďanovi, je to jasné? Zavolám vám z Marseille.“ Telefon zmlkl. S posledním toužebným pohledem na restauraci – připadalo mu, že snad již týdny drží hladovku – se Paradou vydal zpět po cestě ke svému autu.

Nálada u stolu se přeměnila z diskuse v oslavu. Franzen, podporován souhlasnými gesty Anouk, se rozhodl, že se spojí s Cyrem. Zítra ráno se všichni setkají doma u Anouk a pojedou spolu na Cap Ferrat, kde Denoyer, na něhož jistě učiní jejich poctivost patřičný dojem, zavázán za to, jak mu pomohli, zlákán jejich kouzelnými osobnostmi a znechucen Holtzovou podlostí, pověří Cyra, aby prodal originál. Je třeba říci, že jejich dobrá nálada a optimismus nebyly úplně závislé jen na chladné úvaze a střízlivém rozumu. Kromě kávy si objednali – Franzen na tom trval – sklenky, lépe řečeno sklenice, jelikož v této restauraci se neskrblilo, marcu ze soukromých zásob šéfkuchaře. Tenhle ostrý destilát kvasného ostatku z vína není jen zažívací lék, ale vyznačuje se prý též určitými dalšími vlastnostmi, údajně uznávanými francouzskou lékařskou komunitou. Jednou z nich je to, že pokud se ho napijete po delší konzumaci vína během večeře, i ty nejtvrdší hlavy změknou.

Rozloučili se na parkovišti. Anouk a Franzen jeli do jejich vesnice asi dva kilometry odsud, a ostatní směrem na Aix, jak doufali.

Andre jel pomalu a řídil s přehnanou opatrností člověka, který je stále ještě natolik střízlivý, aby si uvědomil, že jeho reflexy jsou důkladně naloženy v lihu. Lucy a Cyrus provedli několik neúspěšných pokusů o konverzaci a usnuli. Andre si otevřel okénko a jel opatrně dál. Ztlumených světel daleko za ním si vůbec nevšiml.

Jeli po neoznačených a jemu neznámých silnicích v úplné tmě, projížděli rozcestími a zatáčkami a Andre si i přes ten útlum v mozku uvědomoval, že se asi ztratil. A vtom ho zachránila modrobílá značka ukazující směr na A7. Jakmile se dostane na dálnici, budou jen pár minut od Aix.

Vyjel na dálnici nájezdem, zavřel okénko a zrychlil, aby se mohl zařadit do nepříliš husté kolony – většinou tam projížděly jen kamiony s potravinami z teplého jihu do Paříže. Snažil se dojet co nejdříve do hotelu a přitom musel bojovat s těžkými víčky. Zamrkal několikrát, aby zaostřil zrak a vjel do pásu, ve kterém hodlal předjet španělský frigorifico s vlekem.

Bylo již pozdě a řidič kamionu nedával pozor. Než hodlal přejet z jednoho pásu do druhého, měl si zkontrolovat zpětné zrcátko. S tou hroznou jasností, kterou lze zažít jen těsně před nehodou, si Andre uvědomil jméno na zádi kamionu, hrozen zadních světel, ušmudlané blatníky, nálepku Viva Real Madrid a vzorek pneumatik – to všechno viděl v tom zlomku vteřiny, když dupl na brzdy. Všechno to uviděl jako v mikroskopu a v tom okamžiku ucítil, že mu ten brzdový pedál neklade žádný odpor.

Stočil volant prudce doleva, přejel přes pruh trávy uprostřed a projel oleandry, které dálnici dělily na dva směry, pak přes všechny tři pásy protisměru, prorazil zábradlí na druhé straně dálnice, sjel ze svahu a než se zastavil o borovici, zoral brázdu v keřích, větvích a kamenech. Nevěděl, jak je to možné, ale motor stále běžel. Třesoucí se rukou Andre nahmatal klíček a vypnul motor.

Tak tohle vypadá dobře, řekl si Paradou. Velice dobře. Bylo by to ještě lepší, kdyby narazili do někoho v protisměru, ale dobře i tak. Takže teď si tam spočítá ty zlomené krky. Musí dojet k nejbližšímu sjezdu, aby se mohl obrátit a najít ten vrak.

Nic nepročistí člověku hlavu zamotanou alkoholem, tak jako střet se smrtí. Všichni tři, velice otřesení a zcela střízliví, se vyškrábali nahoru po svahu a k silnici. „Můžete přeběhnout vozovku a přelézt na druhou stranu?“ zeptal se Andre. „Stopneme si auto do Aix.“ Počkali si na pauzu mezi projíždějícími auty a s vybičovaným adrenalinem přeběhli přes to, co jim připadalo jako půl kilometru vozovky. Když byli na druhé straně, ucítili, jak se jim zvedá žaludek, a začali se třást. Andre se postavil na kraj silnice a třesoucí se rukou mávl na první kamion, který jel kolem. Ten ani nezpomalil a stejně tak ten za ním a šest dalších.

„Tohle nebude fungovat,“ řekla Lucy. „Vy dva se schovejte, aby vás nebylo vidět. Vylezete, až na vás písknu.“ Oba mužští zalezli do tmy pod násypem, Lucy si rozepnula dva vrchní knoflíčky na blůzičce, vykasala si již tak krátkou sukni a obrátila se k přijíždějícím světlům s úsměvem a zdviženou rukou. Okamžitě se projevila francouzská galantnost a záchrana s funěním hydrauliky a kvičícími brzdami zastavila.

Řidič kamionu otevřel dveře pro spolujezdce a pohlédl dolů na Lucy s našpulenými rty a zábleskem v oku. Mrkla na něj a potáhla si ramínko u podprsenky. „Aix?“

„Paris, si vous voulez, chérie.“

„Great.“ Hvízdla a Cyrus s Andrem se vynořili tak rychle, že nestačil zavřít. Několik stofrankovek v dlani ho ukonejšilo a popis toho, jak jim selhaly brzdy a následné havárie, dokonce vyvolaly určité sympatie – natolik že sjel dokonce z dálnice a vysadil je poblíž centra. Byli zpátky v hotelu dříve, než Paradou s pistolí v ruce a se svítilnou ukončil prohledávání keřů kolem vraku auta.

Holtz a Kamila seděli vedle sebe a nepřátelsky mlčeli. Hádka začala již v Ritzu, pokračovala v autě a nyní to v nich na palubě posledního letu na jih do Marseille doslova vřelo. Ona zuřila, protože ji odvlekl z Paříže jednoduše proto – a toho si byla dobře vědoma –, aby ji mohl využít jako řidiče, bude-li třeba, a jako poslíčka. Něco tu nesedělo a zřetelně dojde ještě k horšímu. Na noc se ubytují v nějakém příšerném hotýlku u letiště bez koupelny, s Rudim v příšerné náladě. A protože odjeli tak rychle a bez zavazadel, nebude mít co na sebe.

Hotýlek byl zrovna tak příšerný, jak čekala, a ještě horší bylo, že když se ubytovali bez zavazadel, ten člověk v recepci na ni dělal vševědoucí ksichty. Civěl na ni. Opravdu civěl, jako kdyby si nějaký párek normálně uvažujících lidí chtěl zajít na romantickou noc na marseilleské letiště. Celá tahle záležitost byla tak ubohá, že se to nedalo popsat.

Holtz se v pokoji vrhl přímo k telefonu a vedl dlouhou, a zřejmě zcela neuspokojivou konverzaci. Jakmile Kamila uviděla, jak se zachmuřeně tváří, zavřela se do koupelny a napustila si vanu. Ve vaně zůstala dlouho, protože doufala, že mezitím usne.

Do rána se mu nálada příliš nezlepšila. Vyjeli brzy, taxíkem dojeli do Aix, kde se setkali s Paradouem, a všichni tři pak seděli v Paradouově autě na Cours Mirabeau, šikmo proti hotelu Negre-Coste. „Jste si jist, že jsou stále ještě tam?“

Paradou se krhavýma očima podíval na Holtze, který seděl vzadu vedle Kamily. „Včera v noci jsem se zeptal v recepci. Jak se sem vrátili, ví bůh. Od té doby tu sedím.“

V autě nastalo ticho. Krása zastíněné zeleně v ulici zalité ranním sluncem, skvrny světla a stínů na markýzách nad obchody a kavárnami, zvuky krásného města, které se probouzelo k životu – nic z toho nepřispělo k tomu, aby se Kamile zlepšila nálada, Holtzovi jeho nervózní úzkost. I Paradoua se začala zmocňovat ta bídná frustrace. Jak moc toužil po pár minutách poctivého násilí s dobrým koncem a po konci téhle zakázky. Ohmatal si mřížkování na rukojeti pistole, kterou měl pod paždí. Do třetice všeho zlého, a tentokrát to udělá zblízka, tak aby viděl, jak padají. Zívl a zapálil si.

O padesát metrů dál seděla nezvykle ztichlá trojice nad kávou. Sok a alkohol jim pomohly k hlubokému spánku, ale účinek již začal vyvětrávat. Pochopili, že ta autonehoda se nestala náhodou. Cyrus jim opět navrhl, že akci dokončí on sám, ale Andre a Lucy jeho návrh opět zamítli. Koneckonců, vše, co jim zbývalo, bylo zajet na Cap Ferrat – ale ne v dalším pronajatém autě. Rozhodli se zajet taxíkem do Les Crottins a odtud pokračovat dál s Franzenem.

Slunce již vystoupilo daleko nad obzor, když ponechali Aix v dálce za sebou, a nálada se jim pod vlivem klidné a hrozeb prosté normality postranní silnice pod Sainte-Victoire začala zlepšovat. Hora zářila pod světlem z východu a vůbec nevypadala tak záhadná a hrozivá jako včera večer. Dodávky a traktory jezdily mezi vinicemi sem a tam, straky hopsaly a hádaly se při krajích silnice a po modrém ranním nebi se honilo pár mráčků. Prostě jeden z typických pěkných dní.

Taxík dojel na místo, kde se silnice rozdvojovala, a vydal se vzhůru do krátkého a strmého kopce vedoucího do Les Crottins. Dva vesničtí psi se rozběhli k autu, útočili na jeho pneumatiky a řidič jim šťavnatě nadával.

„Je to ten dům s modrými okenicemi,“ řekl Andre. „Tam na konci, co stojí ten citroën.“

Řidič zamručel ještě jednou, když si uvědomil, že tam nebude dost místa na otočení a že bude muset celou cestu couvat. Tyhle vesnice snad stavěli pro osly. Trošku se uklidnil, když mu dali slušné spropitné. Když vystoupili, pokynul jim na rozloučenou a začal couvat.

Franzen jim otevřel ještě předtím, než mohli zaklepat. „Salut, mes amis. Pojďte dál, pojďte.“ S muži si potřásl rukou a Lucy dal na každou tvář oknírovanou pusu. Potom je zavedl do velké místnosti v přízemí. Omluvil Anouk, která vstává dost pozdě, a vyřídil jim od ní přání dobrého pořízení a že se zas určitě brzy uvidí. „Ale než pojedeme,“ řekl, „chtěl jsem vám něco ukázat.“ Ledabyle mávl směrem ke krbu. „Světlo tady sice není k ničemu, to uznávám, ale bude to chtít opravdového odborníka, aby poznal, v čem jsou rozdíly, když obrazy stojí vedle sebe. Co vy na to Cyre?“

Z kamenného obrubníku nad krbem na ně zíraly Cézannova Žena s melouny a její dvojče, klidné, nádherné a zcela zřetelně úplně stejné. Cyrus přistoupil blíž a pokyvoval hlavou. „Musím vám pogratulovat, Nico. Je to naprosto mimořádné. Řekněte, jak dlouho vám to…“

„Cyre!“ Andre zaslechl zvuk přijíždějícího auta a vyhlédl z okna. Statný, nakrátko ostříhaný mužský vystoupil z bílého renaultu, a když se blížil k domu, sáhl si pod sako. „Někdo sem jde. Ježíš, on má pistoli.“

Stáli tam jako čtyři sochy, až je probralo klepání na dveře. „Přes kuchyň,“ řekl Franzen. „Jsou tam zadní dveře.“ Vzal obrazy a vedl ostatní ven z domu a přes malou zahradu se zdí a s brankou do uličky. „Moje auto je hned za rohem.“

„To jo,“ řekl Cyrus. „Ale je tam taky ten náš kamarád s pistolí.“

„Moment.“ Andre ukázal na obrazy, které měl Franzen v podpaždí. „Tohle je to, co chtějí. O nic jiného jim nejde. Nico, dejte mi jeden a ten druhý Cyrovi. Nachystejte si klíče od auta. Lulu, zůstaň u mne. Nico, za Cyra. Držte se blízko jeden u druhého a jsme v bezpečí. Nikdo nemá zájem o Cézanna s dírami po kulkách.“

Paradou odešel od dveří a zíral do oken. Oč jde, si uvědomil, teprve když uslyšel Holtze ječet z auta. Obrátil se čelem vzad a spatřil, jak kolem pochodují dva obrazy se čtyřma nohama. Komedianti. Svět je plný šprýmařů. Zavrtěl hlavou a zvedl pistoli.

Zarazil ho vyděšený řev Holtze, který se napůl vynořil z okénka auta. „Ne! Ne! Pro Kristovy rány, nestřílet! Franzene, Nico – přece se domluvíme. Poslouchejte. To je všechno jenom nedorozumění. Já vám to vysvětlím…“

Franzen, stále ještě schovaný Cyrem a obrazem, otevřel dveře od citroënu a nastartoval. Lucy a Andre se vsoukali na zadní sedadlo. Cyrus nastoupil za Franzenem, a citroën vyrazil po ulici dolů tak blízko kolem Holtze, který visel z okénka, že Andre viděl, jak mu visí ze rtu slina a za ním matný obrys Kamiliny tváře.

„Musí kus couvat,“ řekl Franzen. „Máme před nimi tak dvě minuty náskok.“

Andre vyhlédl dozadu a viděl, jak Paradou nastupuje do renaultu. „Jeďte na dálnici,“ řekl. „Tam bude hustší doprava. Kde na ni můžeme najet?“

„Až v St. Maximin.“ Velké auto se naklonilo, jak vybral zatáčku. „Myslíte, že za námi pojedou?“

Cyrus pohlédl na obraz, který měl na klíně. „Třicet milionů dolarů? Pojedou.“

Seděli mlčky, než Franzen najel na N7. Jel po té rovné a ploché silnici – tak rovné a bez jakýchkoliv zatáček a křižovatek a jiných zákoutí, kde by se mohli schovat – co to dalo a troubil a doufal, že se nic nestane, zatímco Andre a Lucy hlídali zadní okna. Jeli tak půl hodiny bez jakékoliv příhody nejvyšší rychlostí po jedné z nejnebezpečnějších francouzských silnic, a napětí uvnitř citroënu postupně klesalo, až najeli na spojku s dálnicí.

Franzen zastavil ve frontě u mýtnice a vydechl tak, jako by z těla úlevou vypustil všechen vzduch. Obrátil se k Cyrovi a ušklíbl se. „Mám dojem, že odteď se budu věnovat jenom padělkům. Tahle dobrodružství mi na mou duši nesedí. Nechtěl bych to zažít znova. Všichni v pořádku? Žádné infarkty?“

„Rád bych věděl,“ řekl Andre, „kdo je ten chlap s tou…“

„Andre?“ Lucy promluvila zaškrceným hláskem. „On je tamhle.“

Jejich oči se podívaly tam, kam Lucy ukázala. V řadě vedle nich stál bílý renault a popojížděl k budce. Paradou se po nich díval a usmíval se.

„Rudi, tohle zachází trošku daleko.“ Kamila se necítila, či vlastně cítila se na rozsypání, přestože poslední půlhodinu strávila se zavřenýma očima. „Nejenže to není na místě – míním tím pistole a tak…“

„Zavři klapačku, ženská. Paradou, co byste navrhoval?“

„Dálnice se nehodí k ničemu, ale nemohou na ní zůstat věčně. Budeme je sledovat a uvidíme.“

Kamila to zkusila ještě jednou. „A co když půjdou na policii?“

„Mají v autě ukradený obraz a padělek,“ řekl Holtz. „Já se snažím získat zpět svůj majetek. Jestli půjdou na policii, nevadí mi to, ale oni nepůjdou. Paradou má pravdu. Zůstaneme s nimi.“

A také, že ano. Sledovali je celou cestu kolem Brignoles a Fréjusu, kolem Cannes a Antibes, nejdále tři čtyři auta za nimi. Kamila se schoulila do rohu a přála si být zpět v tichém bezpečí New Yorku. Holtz zvažoval řadu možností. Kdyby on byl na jejich místě, jel by do Itálie, přejel do Švýcarska a zavezl by obraz muži v Curychu. Pine určitě ví, kam jet. Ale byla by to dálka. Museli by nabrat benzin. Nastala by noc. Paradou by konečně měl šanci vše ukončit. Během své dlouhé a pokřivené kariéry se Holtz naučil jedné věci. Je důležité být trpělivý. Dříve nebo později se každý dopustí omylu.

Nervový systém každého člověka může unést jen určitou dávku nervózní úzkosti, načež se začne adaptovat na nové podmínky, přestane panikařit a vrátí se mu jakýsi druh logického myšlení. Během posledních dvou hodin se tak stalo i s posádkou Franzenova citroënu, ale když se blížili k Cap Ferrat, bílý renault jim byl stále v patách.

Byl to Andre, kdo dostal nápad, aby zahnuli k letišti v Nice. „Zaprvé je tam vždycky plno aut, takže bychom se jim mohli ztratit. Zadruhé, když uvidí, že jedeme na letiště, budou si myslet, že chceme odletět. Zajedeme tedy na jedno z parkovišť a projedeme jím přímou cestou ven na druhou stranu.“ Franzen přikývl a sevřel volant ještě pevněji.

„Zatraceně,“ zařval Holtz. „Jedou na letiště.“ Paradou se snažil seč mohl, aby to druhé auto neztratil, a vjel do toho zmatku v labyrintu postranních cest, nájezdů a sjezdů, které se vinuly kolem tří stran komplexu letištních budov. Do cesty mu vjel autobus s turisty, a ty dvě ztracené minuty, než měl volnou cestu, citroënu stačily, aby se ztratil.

„Jeďte přímo k terminálu,“ nařídil Holtz.

Rychle si však uvědomili, že letiště v Nice má dva terminály, a to dost daleko od sebe. Paradou nechal Holtze a Kamilu sedět v autě před prvním a běžel ke druhému, kde za odměnu zahlédl kufr Franzenova citroënu, jak vyjíždí z parkoviště a míří k východu označenému Toutes Directions.

Zpocený a vražedně rozzuřený přiběhl zpět k renaultu a zjistil, že se kolem něj zamotal uzel taxíků – a výřečných taxikářů, kteří hrozili rukama a řvali na párek lidí, kteří se choulili vzadu, aby odprejskli s tím jejich putain autem z pásu u chodníku, vyhrazeného pro taxíky, kde je zakázáno zastavit a kam není dovoleno obyčejným smrtelníkům zajet neboť přece sám pánbůh udělil jen taxikářům právo stát u chodníku před terminálem. Paradou se jimi bez cavyků prodral a sedl si do auta. „Ti bastardi nás oklamali,“ řekl. „Viděl jsem je odjíždět.“

Andre se díval dozadu na provoz za nimi na promenádě des Anglais. Každé druhé auto byl bílý renault. „Nevím, kde jsou,“ řekl, „ale vím určitě, že když jsme vyjížděli z letiště, za námi nebyli. Myslím, že jsme okej.“

Franzen něco zamručel a Cyrus byl zticha a přemýšlel, co a jak má říci Denoyerovi. Andre a Lucy dávali pozor zadním okénkem, a náhle se před nimi objevily značky ukazující na Villefranche a St. Jean, a citroën se vydal směrem k moři.

Denoyer zamával ženě na rozloučenou a byl rád, že bude mít odpoledne sám pro sebe, zatímco ona a Claude budou na nákupech v Nice. V minulých letech si vždycky vážil těch pár prvních dnů, kdy byl zpátky na Cap Ferrat, klidu a míru, než se objeví první letní hosté, zahrady s piniemi a cypřiši, která ve své civilizované učesanosti byla v tak příjemném kontrastu s extravagantní zelení na Bahamách, jiného vzduchu a uspokojení z vlastního vinného sklípku a z knihovny. Prostě ze všeho, z čeho se jen člověk může těšit. Ale letos to nebylo to samé. Ať se snažil jak chtěl, nemohl stále uvěřit Holtzovým uklidňujícím prohlášením ohledně Cézanna. Bude muset Holtzovi zavolat – hned zítra. Nebo ne, hned teď. Určitě bude mít nějaké novinky.

Byl na půl cesty k telefonu, když uslyšel zvonek.

„Monsieur Denoyer?“ ozval se neznámý hlas v domácím telefonu. „Livraison…“

Něco dalšího, co si Catherine objednala. Vždycky, když se vrátili, nastala vánice balíčků. Denoyer stiskl tlačítko, otevřel hlavní bránu a vyšel ven ze dveří.

Bílý renault stál na parkovišti letiště v Nice, vyhrazeném jen pro hodinové parkování. Pařilo do něj slunce, což nijak nezlepšilo již tak chmurnou atmosféru uvnitř auta. Kamila trucovala, protože ji úděsně nudili jak Rudi, tak Paradou, tak ta odporná malinká autíčka, tak Francie, a také ta honička od čerta k ďáblu. Řešení, které Rudimu navrhla – vystoupit ven, zajít na letiště a koupit si první let do Paříže, který je k mání –, jak mohla čekat, Holtz zamítl s hrubostí sobě vlastní. Takže tam seděla, rty pevně sevřené, a znechuceně zírala na perličky potu, které stékaly dolů po Paradouově tlustém krku. Holtz si něco mumlal, jak přemýšlel nahlas.

„To je ono,“ vyrazil ze sebe konečně. „Myslí si, že to mohou prodat beze mne. Jedou vyjednávat obchod. To je to jediné, co máme, ať již je to jakkoliv. Paradou? Cap Ferrat, tak rychle, jak můžete.“ Kamila sebou trhla, jak se na ni náhle obrátil. „Ty snad přece najdeš Denoyerův dům, nebo ne? Strávila jsi tam dost času.“

„Ale co mu mám říct?“ Holtz už ale byl daleko v myšlenkách, jak spřádal historku o tom, jak mu Franzen obraz ukradl, oklamal ho, šalba na šalbě, a jak on sám coby hrdina se zjeví v poslední chvilce, aby vše zachránil.

Pro Denoyera to byla půlhodinka překvapujících, téměř šokujících odhalení, když se snažil vstřebat podrobnosti, které mu Andre a Cyrus střídavě popisovali. Zatímco mluvili, díval se na obrazy opřené o židli. Ať již tihle lidé udělali, co chtěli, alespoň mu přinesli zpět jeho Cézanna. A to byla známka určité poctivosti. Dá se jim věřit? Musí jim věřit, když se mu Cézanne vrátil zpět do jeho rukou.

„Rozumí se samo sebou,“ řekl Cyrus, „že vás nemůžeme nutit mít s námi cokoliv společného,“ – zatvářil se smutně –, „ale pokud jste stále rozhodnut obraz prodat, jsem si jist, že vám mohu zaručit naprostou diskrétnost, a přirozeně, s ochotou vám poskytnu jakákoliv dobrozdání, která si budete žádat.“

Denoyer se zahleděl na ty čtyři pozorné tváře kolem něj, znovu na obrazy – ten padělatel skutečně vyrobil pozoruhodný obraz – a pokrčil rameny. „Očekáváte, že se rozhodnu okamžitě?“

Samozřejmě, že ano, pomyslel si Cyrus. „Samozřejmě, že ne,“ řekl.

V hale zazvonil zvonek a Denoyer se omluvil. Když přišel zpět, tvářil se překvapeně. „Někdo, kdo tvrdí, že je tu s Holtzem,“ řekl. „Neotevřel jsem jim.“

Otevřeným oknem zaslechli dva výstřely za sebou, a pak třetí. „Zřejmě si otevírá sám,“ řekl Andre. „Dá se odtud odejít jinudy?“

Denoyer vyhlédl z okna. U vjezdu do domu jakási postava kopala do brány, „Pojďte se mnou.“ Sebral obrazy a vedl je dozadu do domu, pak přes terasu a tunelem k přístavišti. „Budu muset zavolat na policii,“ řekl Denoyer. „Tohle přestává všecko.“

Kamila sebou trhla, když ten příšerný člověk vystřílel do brány další zásobník. Byla si jista, že dostává poctivou migrénu. „Rudi! Rudi! Zaraz ho! Tady jsme na Cap Ferrat, proboha svatého.“

Holtz ji ignoroval a pozoroval, jak Paradou zkouší ještě jednou kopnout do brány. Francouz potřásl hlavou. „Co kdybychom zkusili bránu vyrazit autem?“

Holtz se kousal do rtu, zíral mřížemi a snažil se přiznat si, že je už pozdě. Denoyer již bezpochyby volá na policii, a ven vede jediná cesta, ta, kterou přijel. Nadešel čas jet pryč; nemohl riskovat, že ho chytnou. A uvědomil si, že se obrazu nezmocní – tady určitě ne. Ale Pine se vrátí do New Yorku, a jakmile bude v New Yorku… cosi se v dálce za vršky stromů pohnulo, a Holtz škvírkami očí zíral do slunce. Na zrcadlové hladině moře se objevila dlouhá bílá jizva, přímo od místa pod domem. Odvrátil se od brány. „Zapomeňte na to,“ řekl. „Odvezte mě na letiště.“

Nikdo z nich se neodvážil ani nadechnout, dokud byli v motorovém člunu plně naloženém pěti lidmi nějakých dvě stě metrů od břehu. Lucy se přestala křečovitě držet Andreho. „Nevím, jestli ti to mám říct,“ pravila, „ale když mi nic neodvádí pozornost, dostávám mořskou nemoc.“

Andre se na ni podíval. V životě neviděl tvář, která by vypadala zdravěji. „Odvedlo by ti tu pozornost pomyšlení na další týden v Paříži?“

„Trošku.“ Utřela mu dlaní z tváře kapky mořské vody. „Dva týdny určitě.“

Denoyer zpomalil a otočil se směrem k domu. „Hrůza!“ opakoval. „Střílet tady! Gangsteři na Cap Ferrat! Scandaleux! Něco vám řeknu, Monsieur Pine. Jedeme rovnou na policii v St. Jean, a s Holtzem je konec.“ Usmál se na Cyra, který oba obrazy ošetřoval v náručí pod sakem. „Přirozeně, byl bych raději, kdyby na světě byla jen jedna kopie toho originálu.“

„Pochopitelně,“ odvětil Cyrus. „Samozřejmě. Zcela chápu vaše pocity. Nico?“

Holanďan si povzdechl. Naklonil se k Cyrovi a vybral jedno z pláten. Přiložil si ho k obličeji, políbil ho a rozmachem ruky vzad, který málem převrátil člun, je hodil do moře. Obraz přistál na plocho, chvilku se kolébal na povrchu, a Žena s melouny se dívala vzhůru k nebesům, když se voda nad ní pomalu zavřela.

„Doufám, že všemohoucí pomohl Nicovi vybrat ten správný,“ řekl Cyrus. Ale řekl si to jen pro sebe.

Peter Mayle

Honba za Cézannem

Z anglického originálu Chasing Cézanne,

poprvé vydaného nakladatelstvím

Hamish Hamilton v roce 1997,

přeložil Paul Millar.

Vydalo Nakladatelství Olympia, a. s.,

Klimentská 1, 110 15 Praha 1,

v roce 2006 jako svou 3483. publikaci

1. vydání, 192 strany

Odpovědná redaktorka Jolana Barešová

Technický redaktor Jan Zoul

Sazba a zlom DTP Olympia

Vytiskly Těšínské papírny, s. r. o.,

Český Těšín

27-027-2006

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai