Hotel Pastis

Peter Mayle

(1973)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Romantický příběh plný laskavého humoru a napínavých zápletek.Simon Shaw je dvaačtyřicetiletý šéf dobře prosperující londýnské reklamní agentury. Zdá se, že mu ke štěstí nic nechybí. Opak je ale pravdou. Nedávný rozvod, věčné tahanice s chamtivou exmanželkou, nenasytní zákazníci a ne vždy loajální podřízení, to vše narušuje jeho jinak napohled klidný a bezproblémový život. Na radu Ernesta, svého přítele, důvěrníka, sluhy a spolupracovníka v jedné osobě, se vydá na dlouho odkládanou dovolenou do slunné Francie. Pár dní si odpočine u moře a pak se uvidí..

1

„Problém rozvodu spočívá zejména v tom,“ prohlásil Ernest a položil podnos s čajem na bednu, „že se vždycky musí začít od píky. Podívejte se třebas na tohle. Druhý takový se nenajde. Pro ni je to pochopitelně škoda.“

Simon Shaw vzhlédl a podíval se, jak jeden ze stěhováků balí do bublinkového plastového obalu obraz od Hockneye. Muž se ohnul a vystavil na odiv ochrannou známku britské dělné třídy, puklinu mezi půlkami vykukující mezerou mezi tričkem a ušmudlanými džínami na půl žerdě. Ernest si posmrknul a prokličkoval zpátky do kuchyně uličkami mezi hromadami drahých předmětů, které se v souhlase s rozvodovou dohodou měly vydat na cestu do exkluzivní chaloupky paní ex-Shawové, adresa Eaton Mews South.

Simon si usrknul čaje ze směsi Lapsang Souchong s Earl Grey, kterou Ernest obřadně připravoval, a zamyslel se nad svým okolím.

Všichni mu říkali, že v centru Londýna by lepší dům nenašel. Velký a elegantní, přímo schovaný na konci tichého náměstíčka v Kensingtonu. Caroline to vzalo tři roky a bůhví kolik peněz, než dům zařídila tak dokonale, vybavila do dokonalého pořádku, ve kterém jakékoliv nesrovnalosti každodenního života prostě nepřicházely v úvahu. Barvy nanesené na stěny a stropy textilními válečky a umělecky vybledlé, starožitné hedvábné záclony, které dosahovaly až na podlahu, krby z osmnáctého století dovezené z Francie, ručně vyšívané polštáře a stolky plné pečlivě uspořádaných drobnůstek. Prostě dům do časopisu.

Její přítelkyně – hubené a elegantní, přežívající jen na salátech a toliko občasné darebné sklence suchého bílého vína – nad tím domem jen kvokaly. Caroline a její tým návrhářů jej zbožňovaly. Simon si tu vždycky připadal jako nepořádný vetřelec a zapaloval si jen pokradmu, a to výhradně ve své vypanelované studovně, protože Caroline pach doutníku v obývacím pokoji nesnášela, nebo vlastně také proto, že nějaká vychrtlá postava pohlaví ženského pokoj právě přestavovala za účelem fotografické studie vznešeného živobytí ve velkém městě.

Došlo to až tak daleko, že si Simon ve svém vlastním domě připadal coby návštěva a trávil pracovní dobu v kanceláři a večery se zákazníky, zatímco Caroline pořádala večírky a s jemným sarkasmem v hlase žertovala, že z ní reklama udělala vdovu. Pokud se Simon náhodou vrátil předtím, než hosté odešli, Caroline ho představila jako chudáčka drahouška, který musí tak těžce dřít. Na obvinění pronášená se sevřenými rty, že je pořád pryč, že je pořád unavený, že se zajímá jen o obchody a že ji zanedbává, došlo až když byli sami. Ano, nedalo se to nazvat jinak – zanedbává ji. Odtud pak vedla jen krátká stezička k Té Druhé v podniku, což měla být Simonova sekretářka, která se tam zdála být kdykoliv, ať Caroline volala kdy chtěla. O sekretářkách Caroline věděla všechno. Byla totiž jednou z nich. Když se Simon rozváděl se svou první ženou, byla mu neustále v patách, samá sympatie a krátké sukně. Tehdy si na ty dlouhé hodiny nestěžovala.

Vlastně jí to muselo být jasné, že žádná Ta Druhá nebyla. Simon neměl k nevěrám žádné soukromí. Jeho život se točil kolem druhých lidí, a pokud šlo o to točení, když si chtěl natočit vodu do vany, natočil mu ji tam Ernest. Bitva o vanu byla jednou z mála bitev, které Caroline prohrála, a od té doby byla s Ernestem na válečné noze. S tím vztahem mezi vámi dvěma mužskými není všechno tak docela v pořádku, trumfovala občas během oněch půlnočních hádek. Připadalo jí to nezdravé.

Ernest pracoval pro Simona již téměř deset let. Začal jako jeho řidič v době, kdy podnikový autopark sestával z jediné obstarožní fordky. Pomalu se stal nepostradatelným coby manažer Simonovy existence: na část úvazku komorník, na část tajemník, na část důvěrník, částečně i přítel, mistr na detaily, a ve svém počínání zcela neúnavný. Byl kvalifikovaný mechanik Rolls-Royce, odborník na aranžování květin a daleko lepší kuchař než by Caroline mohla kdy doufat, že z ní bude. Ernest nesouhlasil s Carolininou rozmařilostí, s jejími společenskými ambicemi a s katastrofálním nedostatkem znalostí týkajících se domácnosti. Ona ho nenáviděla, protože se ho nemohla zbavit. V tomto křížovém ohni strávil Simon celá léta. A teď, naštěstí, tomu byl konec. Co to vlastně Caroline řekla, když odcházeli po rozvodovém řízení od advokáta? Cosi o tom, že mu byl Ernest svěřen do péče.

„Promiň, frájo.“ Stáli před ním dva stěhováci s rukama plnýma potahů. „Teď bysme vzali ten gauč, jo? Do Eaton Mews, že jo, jako všecko?“

„A ten hrnek a podšálek chcete také?“

„My jsme tu jen na práci, frájo. Děláme jen to, co nám řeknou.“

„A neříkejte mi frájo.“

„Jak chceš, kámo.“

Simon to vzdal a odešel dveřmi do obývacího pokoje, který mu připadal jakoby nahý. Vedle v kuchyni řinčel nádobím Ernest a pískal si melodii, kterou Simon rozšifroval jako předehru od Rossiniho. Caroline nenáviděla klasickou hudbu. Opery v Glyndebourne vydržela jen ze společenských důvodů, a také proto, že dostala novou róbu.

Kuchyni měl Simon z celého domu nejraději. Zčásti proto, jak si teď uvědomil, že se tam Caroline málokdy vyskytovala. Navrhli si ji s Ernestem napůl a po svém, a vybavili ji na profesionální úrovni sporákem Le Cornu velikosti menšího tanku, pánvemi z nejtěžší litiny a mědi, noži a sekáčky a řeznickými prkny ze špalíčků, chlazenými mramorovými deskami na těsto, dvěma obrovskými lednicemi z nerezu a oddělenou umývárnou na konci. Uprostřed, na naolejovaném teakovém stole, stály láhve a dekantéry, které Ernest zachránil z baru v salonu. Když uviděl Simona, přestal pískat.

„Volala Liz,“ oznámil. „V šest máte schůzi správní rady a pak máte volat toho investičního analytika od Goodmansů, jak je to s těmi předpověďmi z minulého čtvrtletí.“ Ernest nahlédl do poznámkového bločku u telefonu. „A z realitní kanceláře chtějí vědět, jestli by mohli někomu ukázat dům již zítra. Je to hudebník, nebo co – ať už to podle současné módy znamená cokoliv.“

„Patrně pomocný bubeník z nějaké rockové skupiny.“

„Něco takového, vážený a milý. Partaj zcela nevhodná, ale co se dá dělat? Právě takovýhle lidi mají prachy.“

Simon si odstavil židli od stolu a ztěžka na ni klesl. Bolelo ho v zádech a košile ho škrtila. Nějak poslední dobou přibral na váze. Příliš mnoho obchodních obědů, příliš mnoho schůzí, nedostatek cvičení. Pohlédl na Ernesta, který se přiznával ke čtyřiceti osmi létům, ale vypadal o deset let mladší – štíhlý, s úzkými a hladkými tvářemi, krátce přistřiženými světlými vlasy, bezvadně oblečený v tmavomodrém obleku a bílé košili, žádné bříško, žádný podbradek. Výsledek dlouhých let sebezapření, pomyslel si Simon. Šeptanda v agentuře sice tvrdila, že si Ernest během jedné ze svých exotických dovolených nechal udělat plastiku, ale Simon věděl, že Ernest používal krém od jednoho z dermatologů v Harley Street – padesát liber za tubičku – a účtoval to jako výdaje za kancelářské potřeby. Jeden z malých bonusů pro Ernesta

„Mám vám zavolat Liz?“ Ernest zdvihl telefon, jedno obočí nahoru, hlavu na stranu, ústa našpulená.

„Ern, dneska ne. Dneska už na to nemám žaludek. Zeptej se Liz, jestli to nemůže odložit na zítřek.“

Ernest přikývl a Simon se natáhl pro jednu z láhví na stole. Laphroig. Sklenice již byly zabaleny, a tak si nalil do šálku na čaj a napůl poslouchal, co Ernest říká.

„… no dobře, pokud to tedy pana Jordana znepokojuje, tak ať si zajde do zahrady na žížaly a dá si jich plný talíř. Pan Shaw musel tu schůzku odložit. Měli jsme tu děsný den. Rozmontovávají nám domov pod nohama, a necítíme se coby kapitán průmyslu.“

Ernest pohlédl na Simona, který poslouchal, co Liz říká, a koulel očima směrem vzhůru. Skočil jí do řeči:

‚Já vím, já vím, já vím. S tím trpaslíkem od Goodmansů si poradíme zítra, až se budeme znovu cítit ve své kůži. Pokuste se o drobet diplomacie, vážená. Takovou tu malinkatou nevinnou lež. Vím, že to umíte, když chcete. Slyšel jsem vás švitořit s tím vaším přítelem.“

Na odpověď se zašklebil a telefon si musel dát o něco dál od ucha. „A vám také, vážená. Ráno na viděnou.“

Položil telefon, podíval se na ten šálek před Simonem a zamračil se. Otevřel jeden z kartonů, vyňal křišťálovou sklenici, vyleštil ji hedvábným kapesníkem z kapsičky a nalil do ní slušnou míru whisky.

„Tak, tady.“ Odstranil šálek a položil jej do dřezu. „Chápu, že na nás dolehly těžké chvilky, ale úroveň musíme dodržovat. Trošku vody do whisky?“

„Co na to řekla?“

„Ale, jako obvykle. Nářky a skřípání zubů.“ Ernest pokrčil rameny. „Zdá se, že jste správní radu odložili již dvakrát a všichni z toho mají záchvaty. Obzvláště pan Jordan, ale pan Jordan, jak je nám známo, dostává záchvaty kvůli každé maličkosti.“

To byla svatá pravda. Jordan, jehož talent pro vyjednávání s těmi nejtupějšími zákazníky se vyrovnal pouze jeho vysokému mínění o sobě samotném, se bude cítit dotčen. Simon si v duchu udělal poznámku, že ho bude muset ráno trochu pomasírovat, a zhluboka se napil. Cítil, jak mu ten doušek klouzá dolů, a uvědomil si, že celý den neměl v ústech ani sousto.

A večer měl volný. Mohl by si zajít do Connaughtu a sednout si s knihou do rohu, ale nechtělo se mu jíst samotnému. Mohl by zavolat známým, ale večeře se známými by znamenala vyhýbat se hovoru na téma Caroline a rozvod. Večeře s někým z agentury by znamenala obvyklé klepy o starých zákaznících, o vyhlídkách na nové zákazníky a kancelářskou politiku. Pohlédl na druhý konec stolu a zamžoural proti slunci, jehož paprsky se mu odrážely od láhví přímo do očí. Tahle místnost mu bude scházet.

„Ern, co děláš dnes večer?“ Ernest vycouval ze spižírny s náručí talířů. Položil je na stůl a zastavil se s jednou rukou na tváři a druhou na lokti. Poněkud teatrálně, ale ladně.

„No. Nějak se nemohu rozhodnout, jestli mám jít na maškarní bál do Wimbledonu nebo na gala karí do Hvězdy Indie.“

„A co kdybychom povečeřeli doma, tady v kuchyni? Ještě jsme to nikdy neudělali a příští týden dům už může být pryč.“

„Náhodou čirou,“ řekl na to Ernest, „bych si na to mohl udělat čas.“ Usmál se. „Úplně podle mé chuti. Večeře Páně. Na co bychom měli chuť?“

„Vzal jsem ze sklepa láhev Château Petrus ’73, než to naložili. Tudíž něco, co by se k tomu hodilo.“

Ernest se podíval na hodinky. „Za hodinu jsem zpátky. Třeba byste mohl zatím zavolat toho trpaslíka od Goodmansů. Aspoň byste to měl za sebou.“

Simon odešel do studovny a po cestě slyšel, jak se zavírají domovní dveře a zvuk velkého mercedesu. Studovnu dočasně obsadili stěhováci a užívali ji coby závodní jídelnu. Byl to elegantní pokoj, ale prázdný, až na telefon na podlaze, aktovku tam, kde býval psací stůl, a prázdnou bednu, na níž byly zbytky řady svačin: hrnky od čaje, stará elektrická konvice, vylouhované sáčky čaje, otevřená láhev mléka, jeden bulvární plátek a křišťálový popelník, polovina páru, který Simon koupil v drahém obchodě, plný špačků. Ve vzduchu visel pach po rozlitém mléce, kouři a potu. Simon otevřel okno, v sebeobraně si zapálil doutník, posadil se na zem a zdvihl telefon.

„Goodman Brothers, Levine, Russel and Fine.“ Telefonistka zněla unuděně a podrážděně, jako by ji vyrušil z nějaké důležité činnosti, pilování nehtů či četby Cosmopolitan.

„Pana Wilkinsona, prosím. Tady je Simon Shaw.“

„Lituji.“ Znělo to, jako by z toho měla radost. „Pan Wilkinson má poradu. Kdo jste říkal, že volá?“

„Shaw. Simon Shaw. Ze společnosti Shaw Group. Umíte-li počítat, představil jsem se čtyřikrát. Pan Wilkinson mi volal. Říkal, že je to důležité. Shaw jméno mé. Mám vám to hláskovat?“ Slyšel, jak si vzdychla, způsobem zřejmě jí vlastním.

„Podívám se, jestli mohu pana Wilkinsona vyrušit.“

Proboha. Napřed ten génius na druhém konci drátu a teď, zatímco se Wilkinson rozmýšlel, jestli ho smí či nesmí vyrušit, musel naslouchat Ravelovu Boleru. Nebylo to poprvé, co si Simon říkal, jestli to nebyla chyba, když se zapsal na burzu.

Ravela přerušili uprostřed taktu a ozval se Wilkinsonův mírně povýšený hlas. „Pan Shaw?“

Koho jiného očekával? „Dobré odpoledne,“ odpověděl Simon. „Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Ovšemže, pane Shawe. Právě máme poradu o vašich návrzích na čtvrté čtvrtletí.“ Zněl jako chirurg posuzující obzvláště závažný případ hemoroidů. Simon uslyšel šustění papírů. „Ty vaše předpovědi – můžete mě opravit, budete-li chtít – zahrnují čtyřicet procent vámi předpokládané roční fakturace.“

„Správně.“

„Aha. A nemyslíte, že vzhledem k současnému stavu maloprodeje to může být poněkud optimistické? Promiňte mi, ale musím vám připomenout, že pokud jde o reklamu, finanční instituce jsou v současné době poněkud nervózní. Nejsou dosti spokojené. Návratnost není taková, jak by čekali. Nebylo by záhodno, abyste se ve vašich prognózách poněkud umírnili? Co vy na to?“

A už je to tu zase, řekl si Simon. Lekce číslo jedna se znovu opakuje. „Pane Wilkinsone, reklamní obchod vydělává nejvíce v posledním čtvrtletí roku. A to každoročně, i když vám to může připadat divné. Vánoce totiž bývají v prosinci a obchody inzerují, spotřebitelé nakupují. Kdekdo utrácí. Teď je konec září a všechny rozpočty byly odsouhlaseny. Vysílací čas a stránky v tisku jsme zamluvili…“‚

„Zamluvili neznamená zaplatili, pane Shawe. To všichni víme. Máte jistotu, že vaši klienti stojí na pevných základech? Ověřili jste si, že nedojde k fúzím či převzetím podniků, k jejich vytunelování? Jsou všichni spolehliví, pokud jde o finanční prostředky?

„Pokud vím, tak ano.“

„Pokud vím, tak ano.“ Wilkinson udělal malou přestávku, aby jeho kritika dostala tu správnou váhu. Byl to muž, který užíval mlčení místo kbelíku studené vody.

Simon to zkusil znovu. „Pane Wilkinsone, pokud nedojde k jaderné válce nebo morové ráně, k těm výsledkům, které jsme naplánovali, dospějeme. Nastane-li jaderná válka nebo morová rána, spláchne nás to všechny včetně celého průmyslu v Británii, a možná i včetně Goodman Brothers.“

„Spláchne, pane Shawe?“

„Konec. Konec obchodu, pane Wilkinsone.“

„A tak. Takže k těm vašim nepříliš užitečným poznámkám nemáte co dodat?“

„Posledních devět let, pane Wilkinsone, rok co rok, jak si jistě dobře pamatujete, vykazuje moje agentura vyšší obrat a vyšší zisk. Tento rok si zatím vedeme tak dobře, jako dosud nikdy. Do konce roku máme asi tak devadesát dní a nemáme důvod obávat se, že rozpočet nedodržíme. Co ode mne chcete? Tiskové komuniké? Kdybyste vy, lidé, pořádně rozuměli reklamě, nebylo by zapotřebí každý měsíc vést podobné diskuse.“

Wilkinson nasadil pedantský tón. Finanční profesionálové používají pedantismus jako útulek před sporem. „Domnívám se, že finančníci chápou reklamní obchod velice dobře. Víme, že trochu opatrnosti a realismu by reklamě jenom prospělo.“

„Houbelec.“ Simon praštil telefonem a posypal si kalhoty popelem. Vstal a vyhlédl oknem ven na náměstí. Večerní slunce se v plochém úhlu odráželo od žloutnoucích listů na stromech a náměstí vypadalo, jako by ho poprášili zlatým prachem. Snažil se vzpomenout si, jak vlastně vypadalo na jaře a v létě, a uvědomil si, že si toho vlastně nikdy nevšiml. Bylo to dosti dávno, co naposledy vyhlížel z okna. Trávil život tím, že se díval na lidi, lidi v místnostech, na personál, na zákazníky, jimž bylo nutno podkuřovat, a na Wilkinsona, na správní radu a na novináře, jimž bylo třeba vzdorovat. Vlastně ho ani neudivovalo, že je Caroline všechny nenáviděla. Ta se alespoň mohla utěšovat tím, že mohla utrácet.

Od té doby, kdy vyšlo najevo, že došlo k omylu, se mu podařilo na jeho manželství příliš nemyslet. Proměna sekretářky v manželku bohatého muže Caroline úplně změnila. Vlastně je spíš pravda, že to byla vždycky kráva, byť v rouše dekorativním. No, je to za námi, až na ty alimenty. A stal se opět, jak se Ernest v jedné příhodné chvilce vyjádřil, veselým starým mládencem.

Přešel halu a dokouřil doutník v obývacím pokoji. Kdosi mu kdysi řekl, že vůně dobrého Havana v prázdném domě může zvednout cenu i o několik tisíc. Tak zvaná subliminální inzerce. Nechal doutnající zbytek v krbu a vrátil se do kuchyně.

Vyštrachal láhev Petrusu a něžně ji postavil na stůl. Vychutnal si rituál opatrného otvírání láhve: čistě odříznout olověnou čepičku a vytáhnout dlouhatánskou zátku na jeden pomalý, ale rovnoměrný zátah. To bylo ale víno! Bednička tisíc liber, pokud se vám ovšem podaří jednu někde najít. To by vlastně bylo něco, vlastnit proslavenou vinici. Bez prezentací pro zákazníky, bez idiotů z finančních institucí, bez správních rad – jen pár hektarů štěrku a jílu, a na konci každého roku nektar. Podržel láhev proti světlu a začal to hutné a bohaté víno přelévat do dekantéru. Jak uviděl první známky sedliny v hrdle láhve, přestal. I na vzdálenost natažené paže si uvědomil silný nasládlý buket.

Jen co položil dekantér na stůl, zaslechl Ernestův lehký tenor až od hlavních dveří. Zpíval si „Piknik pro medvídky“. Simon se musel smát. Rozvod byl Ernestovi zřejmě silně po chuti a od té doby, co Caroline zmizela z domu, se mu zřetelně zlepšila nálada.

„Takže!“ dal se slyšet Ernest, jak pokládal nákupy na stůl. „Ta hala s potravinami u Harrods již zdaleka není to, co bývala. Udělali z ní zoologickou zahradu. Lidé v adidaskách a v teplácích s rozkrokem až na zem, angličtinu v podstatě neslyšíš a ti chudáci za pultem lítají jako šílení. Ptám se, kde jsou ty doby graciózní rozvláčnosti? No nic. Podařilo se mi uprchnout, včetně zásob dostačujících na jedno prosté venkovské jídlo.“

Sundal si sako, vzal si kuchařskou zástěru a dal se do vybalování nákupu. „Navrhuji začít teplým salátem, podle mého s plátky husích jater, a pak vaše oblíbené jídýlko.“ Vytasil se s boubelatým jehněčím stehýnkem. „Na česneku s flažolety. A na závěr…“ rozbalil další dva balíčky a vystavil je na odiv „… trošku Brillant-Savarin a malý ostrý Cheddar…“

„Nic lepšího mít nemůžeme,“ řekl na to Simon. Otevřel ledničku a vyndal z ní láhev šampaňského. „Doufám, že se zpronevěříš svým celoživotním návykům.“

Ernest vzhlédl od stroužků česneku, které loupal. „Jednu skleničku, jen tak na povzbuzení šéfkuchaře,“ odvětil a odložil nůž.

Simon vytočil z láhve korek a naplnil dvě sklenice.

„Na zdraví, Ern. Díky za to, že jsi se o všechno tak postaral.“ Zamával rukou směrem k bednám narovnaným u zdi.

„Mnoho štěstí, vážený a milý. Ale to, že odsud odcházíte, vám ale líto nebude, že ne? Vždyť jste se tu nikdy necítil jako doma.“

„Asi ne.“ Napili se.

„Jestli bych mohl něco dodat,“ řekl Ernest, „stav vašich kalhot neodpovídá úrovni tohoto večírku. Rozhodně ne úrovni tohoto vína.“

Simon se podíval na šedou šmouhu od popele doutníku a snažil se to oprášit. „Příšerná,“ odvětil Ernest a dal se do krájení jehněčího. „Tmavá a umělohmotná. Perfektní pro trpaslíka bez vkusu, který navíc nenávidí vaření. Realitní agentka byla na ni velmi pyšná. Cílevědomě zařízená kuchyně, řekla. A já pak na to: cílevědomě zařízená za účelem večeří pro jednu osobu čučící do televize.“

Simon si na přechodnou dobu najal byt v Rutland Gate, jehož hlavní předností bylo, že se nacházel za rohem kousek od podniku. Ani se na něj nešel podívat: čekalo na něj auto, aby ho odvezlo na letiště. A co? Bylo to jen na přespání, dokud se nesežene něco, kde se dá i bydlet.

„Nebude to na dlouho, Ern. Hned jak budu mít čas, začneme shánět byt.“

Ernest naservíroval jehněčí, růžové a šťavnaté. „Dech tedy zatím zadržovat nebudu. Už vás znám. Každých pět minut do New Yorku, do Paříže či do Berlína. Honem, honem, honem, porucha biorytmu, špatná nálada, a když jste náhodou v Londýně, tak je to jedna schůze za druhou.“ Ernest dopil svoji sklenici a nalil si druhou. Tváře mu jen hořely. Naklonil se přes svíčky vpřed. „Těm je to úplně jedno, abyste to věděl, těm v podniku.“

„O čem to mluvíš?“

„Vůbec jim na vás nezáleží. Všechno, na čem jim záleží, je to, co pro ně uděláte. Nová auta, prémie, ty jejich pitomé hrátky na postavení – slyšel jsem, že Jordana předevčírem málem klepla pepka, když mu zákazník zaparkoval svoje auto na jeho místě. Málem by jeden myslel, že mu někdo ošmatával sekretářku. Jestli se tohle okamžitě nevyřídí, tak si to projednám se Simonem. Ubohosti. Však to víte lépe než já. Chovají se jako děti.“

„Jestli jsem tě dobře před chvilkou slyšel, tak jsme si tím neměli kazit večeři.“

Ernest dělal, jako by neslyšel. „A ještě něco. Dovolené. V tom vašem podniku dělá tři sta lidí a jenom jeden z nich neměl letos dovolenou.“ Natáhl se pro dekantér. „A dostanete ještě jednu sklenici, když uhodnete kdo.“

Simon nastavil svou sklenici. „Já.“

„Vy. A není divu, že vypadáte tak, jak vypadáte.“

Simon si připomněl ten obraz v zrcadle. Kdy měl naposledy alespoň pár dní dovolené? Musí tomu být téměř dva roky, kdy ještě s Caroline předstírali, že jsou spolu. Rád se tehdy vracel do práce.

Ernest odklidil talíře a přinesl sýr. „Asi ze mne mluví to víno,“ brblal, „a můžete si mi nadávat jak chcete, je mi to jedno. Potřebujete si oddechnout.“ Zabýval se sýry. „Od každého kousek?“

„Já nevím, Ern. Mám toho zrovna dost na práci.“

„Ať se o podnik chvíli stará Jordan. Udělá mu to dobře. A bude moci užívat vaše vyhrazené parkoviště.“ Ernest položil před Simona talíř se sýry. „Tady. Dejte si kousek Brillat-Savarinu, zavřete oči a myslete na Francii. Vždycky říkáte, jak se vám tam líbí. Sedněte do auta a jeďte na jih.“ Naklonil hlavu a usmál se na Simona. „Znáte to úsloví samá práce, žádné hrátky?“

„Jo, znám. Ale přijdeš si na peníze.“ Vzal si sousto sýra a podumal o jihu. Teplý svůdný jih s naleštěným slunečním svitem a měkkým ovzduším, večerní obloha jako levandule. A bez správní rady. „Má to své půvaby. Musím se přiznat, že jsem v pokušení.“

„No tak,“ na to Ernest, jako by ten spor již vyhrál, „vychutnejte si to. Pokušení se má vychutnat.“

Simon se natáhl pro sklenku. „Asi máš pravdu.“ Víno mu zahřívalo ústa, cítil se pohodlně a uvolněně. Ušklíbl se na Ernesta a řekl: „Tak dobře. Vyhráls. Na pár dní, platí?“

2

Malý šlachovitý mužík jménem Jojo přišel záhy. Opřený o teplou kamennou stěnu zíral na obrovské mechem pokryté mlýnské kolo, jak se sluncem zalité pomalu točí, celé zelené, lesklé a zmáčené. Za kolem bylo vidět ozdobnou budovu záložny Caisse d’Épargne, která se svými přehnanými architektonickými detaily a s naditými dížemi osázenými muškátky, rozestavenými po schodech k hlavnímu vchodu, vypadala spíše jako pouťový perník nebo vila melounového milionáře než jako banka. Říkali o ní, že je to nejozdobnější banka v celé Provence, banka, která se přesně hodila do pitoreskního městečka Isle-sur-Sorgue. A tuhle banku, podle informace, která se dostala do rukou Joja, bylo možné udělat. Vedla do ní cesta. Zapálil si, otočil se a koukal, jestli v davu, který se vydal na nedělní trh, nespatří nějakou známou tvář.

Schylovalo se ke konci letní sezony, nastalo pozdní září, ale pěkné počasí stále lákalo lidi ven. Tlačily se tam důležité paničky s naplněnými košíky, Arabi si kupovali kuřata k obědu ještě za živa a turisté vystavovali na odiv svoji zarudlou pokožku a pestré prázdninové oblečení. Pohybovali se pozvolna, ucpávali chodníky a překáželi ve vozovce. Auta, která se pokoušela proplést městečkem, se podrážděně pohybovala krok sun krok a neustále troubila. To by mohl být problém, konstatoval Jojo a potáhl ještě jednou z cigarety schované v dlani. Starý zvyk z kriminálu.

Muž, na kterého čekal, se šoural přes cestu a ukusoval z napůl snědeného loupáčku. Drobky mu přistávaly na břiše, větším než za starých dob, takže v životě se mu zřejmě dařilo, i když hubený vlastně nebyl nikdy.

„Poklona, Generále!“

Ten druhý pokynul loupáčkem. „Buď zdráv, Jojo. Jak se vede?“ Potřásli si rukama a poodstoupili od sebe. S úsměvem si jeden druhého prohlédli.

„Tak jak je to dlouho, dva roky?“

„Víc.“ Zasmál se ten velký mužský. „Moc jsi nevyrost.“ Ukousnul si z loupáčku a hřbetem ruky si smetl z kníru zlatavé drobky. Ruky, jak si Jojo všiml, která, na rozdíl od jeho vlastních mozolnatých dlaní a zjizvených prstů, nebyla už dlouhá léta poznamenaná manuální prací.

„To tady budeme stát celý den?“ Generál plácnul Joja po zádech. „Pojď, koupím ti panáka.“

„Vteřinku,“ odvětil Jojo. „Chci ti napřed něco ukázat.“ Vzal Generála za loket a zavedl ho ke kamenné zdi. „Podívej se támhle.“ Ukázal dolů na tekoucí vodu. „Tam na druhé straně.“

Na druhé straně byl v nábřeží kamenný oblouk, jehož klenba přesahovala vodní hladinu asi tak o metr. Kameny byly suché a čisté. Voda zřetelně již delší dobu moc vysoko nedosáhla.

Generál si oblouk prohlédl, hodil zbytek loupáčku do vody a díval se, jak se o něj dvě kachny popraly. „No a?“ prohlásil. „Nějaký blbec před sto lety postavil dveře na špatném místě.“

„Myslíš?“ Jojo zamrkal a poklepal si na stranu nosu. „Možná, že ne. Proto jsem tě zavolal. Nuže, teď si můžeme dát toho panáka.“

A jak tak kráčeli do centra města, potlachali si o všem, co se jim přihodilo od té doby, kdy je pustili z Les Baumettes, marseilleského vězení. Byli si tehdy docela blízcí. Oni dva a hrstka dalších, všichni zlodějíčkové, které opustilo štěstí ve stejnou dobu jako ty druhé. Zatímco byl Jojo za mřížemi, žena ho nechala a odešla někam na sever s cesťákem, co prodával Pernod. Žil tedy v Cavaillonu ve dvou místnostech a dřel jako mezek pro zednického mistra, který se specializoval na zvelebování starých domů. Byla to dřina pro mladé a on již dávno mladý nebyl, a tak mu nezbývalo, než si každý týden koupit sázenku do loterie a doufat, že mu pámbů pomůže od bolavých zad.

Generál mu projevil veškeré sympatie jakožto důsledek úlevy, že se jiným dařilo hůře než jemu. Generál měl štěstí. Nejenže ho žena neopustila, ale navíc mu zemřela tchyně a odkázala jim dostatečnou sumičku, za kterou si koupili malou pizzerii v Cheval Blanc. Nic moc, ale zajišťovalo jim to stálý příjem a jedlo a pilo se na účet podniku. Generál měl tedy důvod ke spokojenosti a plácal se přitom po břiše. Mohlo by být hůře. Jeho žena sice držela kasu, a to pevně, ale jinak si nemohl stěžovat.

Našli si stůl pod platany před Café de France, naproti starému kostelu. „Tak co si dáš?“ Generál si sundal brýle proti slunci a zamával jimi na číšníka.

„Pastis. Ale ne Pernod.“

Jojo se rozhlédl a posunul si židli blíže ke Generálovi. „Tak ti řeknu, proč jsem volal.“ Mluvil potichu a přitom po očku pozoroval okolí. Kdykoliv někdo procházel kolem, ztišil hlas ještě víc.

„Můj šéf má starého kamaráda, který býval polda, dokud ho nevyhodili kvůli nějaké nepříjemnosti. Pak se udělal pro sebe a teď prodává poplachová zařízení lidem, co si tady pořizují letní sídla. Mají obvykle dost peněz a jsou nervózní, když slyší ty historky o vloupáních právě do domů, které zůstanou v zimě neobydlené. Kdykoliv renovujeme další dům, šéf jim napovídá, že tady ve Vaucluse je víc zlodějů než pekařů, a pak jim doporučí toho kamaráda. Když si majitel nechá nainstalovat poplachové zařízení, šéfovi přijde obálečka,“ zamnul si Jojo palec s ukazováčkem.

Číšník přinesl nápoje a Jojo ho pozoroval, než zmizel vevnitř. Teprve pak pokračoval.

„Nedávno se ten chlápek – jmenuje se Jean-Louis – objevil na stavbě a chechtal se, jako by právě slyšel nejlepší vtip v životě. Já byl na střeše a oni si vykládali přímo pode mnou. Slyšel jsem úplně všecko.“

„To nebyl ten o tom Pařížanovi, transvesťákovi a pošťákovi?“

Jojo si zapálil a foukl kouř na psa, který čmuchal pod stolem, jestli tam nespadl cukr. „Sranda to byla, ale vtip to nebyl. Poslouchej: v Caisse d’Épargne si nechali nainstalovat nový bezpečnostní systém – videokamery, tlakové rohožky, detektory na kov ve dveřích, všecko. Dělala to nějaká velká firma z Lyonu. Miliony to stálo.“

Generála to lehce vyvedlo z míry. Jednoho vždycky potěší, když slyší, že banka musela utratit peníze, ale i na pohřbech slyšel věci, kterým se musel smát víc než tomuhle. „No a co je na tom za srandu? Banka neměla pokrytý šek, nebo co?“

Jojo se zašklebil a pohrozil mu prstem. „Něco o moc lepšího. Víš, co zjistili, když se dostali s těmi instalacemi do trezoru, co v něm jsou všechny bezpečnostní schránky a který je kvůli stoprocentnímu zabezpečení až úplně vzadu v bance? Pěticentimetrové mříže, trojité zámky…,“ na zvýšení dojmu udělal Jojo řečnickou pauzičku, „ale nikde ani jedna videokamera.“

„Vážně?“

„Ne. Ani jedna. A proč? Protože klienti nestojí o to, aby je ředitel banky pozoroval na obrazovce, jak se vrtají v těch svých bezpečnostních schránkách a přepočítávají si peníze.“

Generál pokrčil rameny. „To je normální, ne?“

„Nejlepší na tom ale je,“ Jojo si cucnul svého pastisu a obezřetně se rozhlédl po okolních stolech, než se opět naklonil vpřed, „nejlepší je, že ten nový trezor se nachází přesně nad tou starou výpustí do řeky. Ale přesně.“

„Starou výpustí?“

„To je ten oblouk, na který jsme se dívali. Tam to je. A pětadvacet metrů dál a jsi přímo pod podlahou trezoru. Troška plastické trhaviny a bum! Jsi vevnitř.“

„Skvělé! A pak můžeš tancovat na těch tlakových rohožkách, než přijdou poldové.“

Jojo potřásl hlavou a znovu se zašklebil. Dobře se bavil. „No, a to je ta další sranda, tlakové rohožky tam totiž nedali. V podlaze žádné dráty nejsou. Rozhodli se, že ty dveře stačí. Jean-Louis tomu nemohl ani uvěřit.“

Generál se podvědomě zatahal za knír, což ho, podle jeho ženy, dělalo jakoby nesouměrným. Isle-sur-Sorgue, jak věděl, bylo bohaté městečko, plné obchodníků se starožitnostmi, a ti dělali většinu obchodů v hotovosti. Pár hodin prohlídky těch bezpečnostních schránek rozhodně nebude znamenat ztrátu času. Cítil, jak mu uvnitř roste zájem o věc. A něco víc než zájem. To staré pokušení a vzrušení, které se ho vždy zmocňovalo, když plánoval loupež. A to byla právě jeho parketa – plánování. Proto mu říkali Generál, protože on používal hlavičku.

Jojo se na něj koukal jako kukačka na červa. Oči mu z opálené vyhublé tváře jen zářily. „Nuže, co ty na to?“

„A jak víme, že je to pravda? Cejtím v tom nějakou mršinu.“ Rozhlédl se kolem a zavolal číšníka. „Ale stojí to za dalšího panáka.“

Jojo se usmál. To byl celý on, Generál. Správný pesimista, vždycky opatrný, hlavně aby nebyly problémy. Ale neřekl ne.

Davy se pomalu vytrácely domů na oběd, náměstí ztichlo, až na ty bijící hodiny na věži kostela, a ti dva seděli a v klidu probírali jedno po druhém.

3

Simon přišel do práce v půl deváté. Až na hrnce s palmami a fíkusy byly dlouhé a vkusně střízlivé chodby tiché a prázdné. Těch hrnců bylo tolik, že museli najmout zahradnickou firmu, aby se o ně starala. Chodil tam vysoký mladík v bavlněných rukavicích, který po celé dny leštil rostlinám listy. Ernest mu říkal výkonný listoleštič.

Když šel kolem pootevřených dveří, všiml si asistenta z účtárny, jak se sklání nad prvními denními účty. Mladík vzhlédl a zřetelně ho potěšilo, že si šéf všiml, jak je pilný. Simon ho kývnutím hlavy pozdravil a uvědomil si, že ani nezná jeho jméno. Bylo jich tam teď tolik a v módně střižených oblecích seriózních barev vypadali všichni stejně. Možná, že by měli nosit jmenovky.

Prošel kanceláří, kde pracovala Liz, a vešel do své. Jeden návštěvník z Ameriky mu kdysi řekl, že je to správná ředitelská kancelář, neboť je umístěna v rohu budovy. Na rozdíl od kanceláří podřízených mu poskytovala dvojnásobný výhled – úžasné místo, jak tvrdil ten Američan – a nezacláněly mu takové nicotnosti jako psací stoly druhých. Hluboké kožené lenošky, nízké stolky, stěna plná obrazovek a počítačů, nápadně bohatší a větší rostliny než ve společných prostorách – to vše tvořilo skvělý útulek podnikatele.

Liz mu zanechala včerejší lavinu dokumentů na vedlejším stolku ve čtyřech úhledných hromádkách: vzkazy, korespondence, zprávy o jednáních s klienty a nejodstrašující hromádka – strategické úvahy a marketingové plány. Hodiny intenzivní nudy v lesklých modrých složkách.

Ve vedlejší kanceláři vrkal fax a Simon začal se vzkazy. Z New Yorku volal Ziegler, potom právní zástupci Caroline, čtyři klienti, šéf výtvarného oddělení, finanční ředitel, dva hlavní účetní, šéf oddělení televize a také Jordan. Panebože, tohle všechno hned zrána. Pak si ale vzpomněl na rozhodnutí, které učinil včera večer, a nálada se mu ihned zlepšila. Pojede přece na dovolenou.

Vzal do ruky vzkaz od Jordana – Musím s tebou bezodkladně mluvil – a dole připsal rukou: Hned, jak budeš moci. 8.00 hod. Tuhle malou lež napsal Jordanovi v sebeobraně. Nikdy nebyl v práci před půl desátou. Simon vzal vzkaz a šel ho donést do Jordanovy kanceláře. Chtěl také zjistit, jaký je poslední z jeho koníčků, jejichž stopy byly vždy vystaveny na odiv v jeho kanceláři. Má to těžké, řekl si Simon, pořád se snaží být o krok před řadovými zaměstnanci. Začalo to tenisem. Ale jak se toho chopili ti mladí, nechal toho. Když si koupil dům na venkově, následovala honitba, brokovnice a brašny, pak nastalo období mořeplavecké, s odpovídajícími svršky, a v současnosti prý došlo na pólo.

V kanceláři byly u zdi za psacím stolem vystaveny tři pálky, a nad nimi visela neposkvrněná přílba. Vedle na nástěnce byla připevněna termínová listina utkání Ham Polo Clubu, částečně zakrytá pozvánkou na recepci do Reform Clubu. Pólo bylo pochopitelně tím posledním výkřikem z koníčků společensky ambiciózního odborníka na inzerci – nebezpečně nákladná a přepychová výstroj horních deseti tisíc a příležitost tykat si, pokud mu štěstí bude přát, s příbuzným královny. Simon se musel smát, když si pomyslel, že to třeba nebude trvat dlouho a Jordan bude vyžadovat parkovací místo nejen pro koně, ale i pro helikoptéru, aby se mohl co nejrychleji přepravit do Windsoru.

Zaslechl klapot vysokých podpatků na dlaždicích a zastrčil vzkaz za rámeček fotografie Jordanovy přijatelně hezké a, pokud se dá věřit šeptandě, velice zámožné manželky.

Liz třídila faxy, které přišly během noci z Ameriky, a její silueta se rýsovala proti oknu. Dlouhé černé vlasy jí padaly přes obličej. Měla na sobě střídmý kancelářský kostýmek, který zdůrazňoval její nápadně dlouhé nohy. Simon se považoval za znalce dámských nohou a Liziny nohy patřily k těm nejlepším, které bylo možno potkat – skutečně velmi dlouhé od kolen po kotníky. Přes všechen svůj dobrý záměr zaměstnávat obstarožní staré panny s páchnoucím dechem a plochýma nohama se mu vždy nějak podařilo zaměstnat pohledné sekretářky a těšit se z pohledu na ně. Pohled na Liz sehnutou nad spisy mu pomohl přetrpět mnohé nekonečné porady.

„Dobré ráno Elizabeth.“

„Dobré ráno pane Shawe. Jak se dnes máte?“ Usmála se na něj přes tu kytici faxů. Kdykoliv jí řekl Elizabeth, znamenalo to, že má dobrou náladu.

„Díky, docela dobře, ale šálek kávy by to ještě vylepšil. A pak se podívejte, kam jsem zasel kyblíček s lopatičkou na písek a sluneční klobouk.“

Liz zabrzdila a otočila se s pozdviženým obočím.

„Beru si pár dní volna. Myslel jsem, že bych mohl jet přes Francii a zjistit, co je pravdy na tom, co se říká o Saint-Tropez.“

„Určitě by vám to udělalo dobře. A co se říká o Saint-Tropez?“

„Že se tam na podzim nevyskytují žádná pokušení,“ řekl Simon. „Jen já sám a raci na pláži a osamělé večery v cele hodné mnicha. Mohla byste poslat fax do Byblosu, aby zařídili, co je třeba?“ Liz se sehnula nad svůj stůl a poznamenala si vše do bloku. „Budete potřebovat zamluvit trajekt.“

„A jednu noc v Paříži. Hotel Lancaster.“

„Kdy chcete odjet?“

„Zítra. Zavolejte Philippa Murata, aby se se mnou sešel na večeři. A prosím vás, řekněte, že se to týká obchodních záležitostí, nebo si přivede jednu ze svých milenek z časopisu Elle a bude jí celý večer dout do ouška. Víte dobře, co on je zač – pod vnějším nátěrem kolínské se skrývá sexuální maniak.“

Liz nasadila upejpavý výraz. „Pan Murat je velice šarmantní.“

„Dobře, ale nedoporučoval bych vám octnout se s ním sama ve zdviži. Toť vše.“

Simona se takřka zmocnil pocit štěstí. Nemohl se dočkat, až odejde z kanceláře. Ernest dá sám nový byt v Rutland Gate do pořádku a Jordan si bude celý týden hrát na generálního ředitele. Za týden se toho moc pokazit nedá.

Liz přinesla kávu. „Začneme s telefonáty?“

„Zavoláme jen zákazníkům. S agenturami ať si poradí Jordan.“

„A co právní zástupci paní Shawové?“

„Ach tak. Myslíte, že bych jim mohl poslat pohlednici ze Saint-Tropez?“

„Hlavní zástupce telefonoval včera. Že prý je to důležité.“

Simon se napil kávy. „Elizabeth, víte, že má u telefonu stopky? Účtuje každou minutu. Kdybyste, nedej bohu, už neměla na vybranou a pozvala ho na večeři, ten telefonát by vám naúčtoval. Pohlednice by přišla levněji.“

„Stejně byste s ním musel mluvit, až se vrátíte.“

„Máte pravdu. Já vím, že máte pravdu,“ vzdychnul si Simon. „OK. Tak tomu zlodějskému darebákovi zavolejte, dřív než nás zažaluje pro ignorování jeho vzkazů. Ale dobře poslouchejte, co odpoví. Uslyšíte to tikání. Jsou to takové ty hodinky, co mají lidi v kuchyni kvůli vaření vajíček.“

Telefonát byl stručný a drahý. Caroline si vyžádala nové auto. Potřebovala nové auto. Podle rozvodové dohody měla na nové auto nárok. Simon odsouhlasil BMW, ale pohádali se o stereo, než si uvědomil, že ho ta pětiminutová právní konverzace stála více. Když položil telefon, uvažoval, jestli by soud uznal vraždu právníka za zločin ze žárlivosti.

Vzhlédl a spatřil, jak ve dveřích stojí Nigel Jordan se šálkem kávy. Jeho vzezření bylo krejčovskou antitezí toho, jak si většina lidí představovala pracovníky inzertní agentury. Jeho vzezření bylo přísně staromódní a hluboce důvěryhodné. Zřejmě proto se s ním většina zákazníků cítila v bezpečí. Ernest přísahal, že jednou slyšel Jordanův oblek vrzat. Z tak těžké látky byl ušitý.

Dnes byl za úspěšného průmyslového bankéře – proužkovaný oblek s vestičkou, proužkovaná košile, střízlivá vázanka, zlatý řetízek od hodinek v dírce klopy, mizející v bohatých záhybech hedvábného kapesníčku v náprsní kapse, vysoce naleštěné černé polobotky. Vlasy barvy myší měl hladce sčesány vzad, ale nad ušima se mu trochu dmuly, jako křidélka. Simon si všiml, že si Jordan nechal narůst malé chomáčky vousů na lícních kostech po vzoru námořních důstojníků ve výslužbě. Angličana v sobě nezapřel.

Simon mu nedal příležitost, aby něco řekl.

„Pojď dál, Nigele, pojď dál. Podívej se, lituji, že jsem byl nucen zrušit schůzku včera večer, ale měl jsem za sebou hrozný den. Už jsem nemohl ani myslet. Dáš si ještě kávu? Vezmi si doutník. Doufám, žes mi prominul.“

Jordan spustil své štíhlé tělo na pohovku a kávu položil na stolek, aby si mohl potáhnout manžety a uhladit vlasy.

„Pokud jde o mne, Simone, mně to nevadí,“ prohlásil. Mluvil, jako by mu byl límeček příliš těsný. „Jde o ostatní. Začínají mít dojem, že správní rada vlastně neexistuje. Zrušili jsme už tři zasedání, jedno po druhém. Čechráš jim vlásky chlapče, to ti říkám.“

Simonovi bylo jasné, čí vlásky jsou nejvíc načechrané. „Někdo konkrétní, koho bych měl podle tebe navštívit a pohovořit s ním?“

Jordan vyčaroval zlatou tabatěrku a dal si na čas s výběrem cigarety. Z kapsy vestičky vylovil zlatý zapalovač. Ve světle se mu zablýskal těžký zlatý pečetní prsten a zlaté manžetové knoflíčky. Tenhle mužskej je zlatnictví na pochodu, pomyslel si Simon.

„Množná bych si s nimi tentokrát mohl poradit sám, Simone. Pár skleniček po cestě z práce by to mohlo spravit. Rozumné slůvko nad skleničkou whisky… Necháš to na mně, ne?“

Simon se pokusil nasadit příslušně vděčný výraz. „Když myslíš.“

„Nestarej se.“ Jordan vyfoukl do vzduchu obláček kouře. Měl nacvičený tak samolibý způsob kouření, že Simon již dlouho netoužil po ničem jiném, než nabídnout mu výbušnou cigaretu. „Vlastně jsem poslední dobou v bližším kontaktu s posádkou než ty,“ pokračoval Jordan. „Osobní problémy a tak dále. Člověk se nemůže podniku moc věnovat.“

Jordan svoje teorie řízení podniku šířil, kdykoliv se mu k tomu naskytla příležitost, a Simon to všecko slyšel již alespoň stokrát. „A to je to, o čem jsem s tebou chtěl mluvit.“ Jordan zavětřil, že o něco jde a pozorně se předklonil. Simon důvěrně ztišil hlas. „Je pravda, že si potřebuji trošku oddechnout. Těch posledních pár měsíců mě opravdu vzalo.“

Jordan rozvážně přikývl. „Doopravdy je to nepříjemná věc, rozvod.“

„Já se přes to přenesu, ale potřebuji na pár dní zmizet z bitevní čáry a tak jsem si říkal, jestli bys nepřevzal asi tak na týden otěže. Není lehké si o to říkat, pánbůh ví, že toho máš sám na talíři až dost, ale ulehčilo by se mi, kdybych si byl jist, že nedojde k žádným katastrofám.“

Jordan se snažil, seč mohl, aby nezačal příst jako kočka.

„Chtěl bych odjet zítra,“ řekl Simon, „ale samozřejmě to závisí na tom, jak se ti to hodí. Je mi jasné, že ti nedávám moc času na rozmyšlenou, ale pokud jde o mne a o to, jak se cítím, čím dříve, tím lépe.“

„Zítra?“ Jordan se zamračil a uvážil tíhu břemene nejvyššího úřadu. „Budu muset zažonglovat s některými schůzkami. Můj deník vypadá úplně nemožně na několik dní dopředu.“

Simon se mu do deníku podíval ráno. Jeden celý clen měl proškrtnutý s poznámkou ‚Cotswolds‘ přes celou stránku. V těch kopcích neměla agentura žádné zákazníky. Koní tam však bylo habaděj.

„Podívej, jestli je to…“

Jordan ho zarazil zdviženou dlaní. „Já už to nějak udělám.“ A zase se zamračil. „Budu si ale muset půjčit Liz. Susan je sice opravdu dobrá, ale když budu muset pracovat na dvou frontách…“

Simon si ho představil, jak bojuje současně u Stalingradu a u mostu v Remagen.

„Samo sebou.“ Simon mu nabídl bonbonek. „Třeba by ti to usnadnilo pozici, kdyby ses přestěhoval sem.“

Jordan předstíral, že uvažuje nad tím nepohodlím spojeným s přestěhováním o deset metrů dál po chodbě, ale pak na Simona pohlédl se vší vážností a se svraštělým obočím, což vždycky tak dobře působilo na zákazníky. „Asi by to bylo lepší, kamaráde. Lepší. Na uklidnění posádky.“

„Dej jim na vědomí, že otěže jsou v pevných rukou,“ řekl Simon.

„Přesně tak. Nikdy tě nenapadlo začít jezdit na koni, co? Bezvadné. Báječné stvoření, kůň.“

„Víš, co o koních řekl Oscar Wilde, ne? Oba konce nebezpečné a prostředek nepohodlný. Docela s ním souhlasím.“

„Nevíš, co ztrácíš, hochu.“ Jordan se narovnal, zvedl se z pohovky a zaboxoval levá pravá s manžetami. „Tak abych se do toho dal. Stavím se u tebe, než půjdeš domů.“ Simon ho slyšel, jak hovoří vedle s Liz. „… pohlídám to tady, než se Simon vrátí… domluvte se se Susan… všechna jednání proběhnou asi tady, řekl bych.“

Alespoň jednoho šťastného člověka tady máme, řekl si Simon v duchu. Zbytek dne strávil na telefonu.

Do Paříže dorazil druhého dne odpoledne. V hotelu Lancaster už na něj čekala zpráva: Pan Murat vás bude čekat v osm večer v Chez L’Ami Louis. Dobrá zpráva hned na začátku dovolené. Byla to Simonová oblíbená pařížská restaurace, nemusel si tam ani brát kravatu. Osprchoval se, převlékl se a rozhodl se přejít přes most na Saint-Germain a dát si něco k pití v Deux Magots.

Skoro zapomněl, jak je Paříž pěkné město. Na rozdíl od Londýna se mu zdálo, že je tu čisto, pytle s odpadky byly uklizené a na domech nevisely nápisy NA PRODEJ. Zastavil se na Pont Neuf a pohlédl přes řeku k Louvru. Soumrak tu měl namodralou barvu se světlými tečkami oken a pouličních svítilen. Na chviličku zalitoval, že jde na večeři s Muratem. Měl ho docela rád, ale v takový večer by si snad zasloužil pěknou dívku.

V Deux Magots bylo jako vždy plno. Číšníci jako vždy povýšení, hosté jako vždy pózovali jako světáci. Dívky byly toho podzimu opět v černém, s pečlivě rozcuchanými dlouhými vlasy a bledými tvářemi. Oblečeny byly v kožených bundách nadměrné velikosti a na nohou měly těžké boty bez podpatků, které Simon nenáviděl – komisňáky, v nichž i ty nejhezčí nohy nevypadaly k ničemu. Proč chtěly všechny vypadat jako v uniformě?

Zapálil si doutník a objednal si kir. Byl rád, že je zpátky ve Francii, a poslouchal francouzštinu. Překvapilo ho, jak dobře rozumí. Bylo to dávno, přes dvacet let, co strávil šest měsíců v Nice jako číšník. Mluvil tehdy plynně, či vlastně dostatečně plynně na to, aby se uživil. Potěšilo ho, kolik mu z toho zůstalo.

Pozoroval párek Japonců, sedících v rohu, jak se snaží objednat si něco u číšníka, který s nimi hrál oblíbenou pařížskou hru na oněmělou nechápavost vůči cizincům, tváří v tvář.

„Skoš.“ Japonec ukázal dva prsty. „Skoš.“

„Co prosím?“

„Skoš.“

Číšník pokrčil rameny. Japonec si vzal meníčko, otevřel je a prstem ukázal doprostřed stránky. „Skoš.“

Číšník se uvolil podívat a vzdychl. „Ne,“ řekl. „Whisky“.

„Hai, hai. Skoš viski.“

„Dvakrát?“

Japonec se rozzářil, pokýval hlavou a číšník, uspokojen tím, že uhájil svoji nadřazenost, se odebral klikatou cestou mezi stoly směrem k baru.

Kir povzbudil Simonovu chuť k jídlu. Probudila se v něm zvědavost, jestli je opravdu ještě příliš brzy na hřiby, které se na podzim objevovaly v L’Ami Louis na jídelním lístku. Zároveň si uvědomil, že si celé odpoledne ani nevzpomněl na podnik, ani nezavolal Liz, že dobře dojel. Francie na něj začínala mít dobrý vliv. Zaplatil a přešel přes Boulevard Saint-Germain na stanoviště taxíků.

Z taxíku vystoupil v úzké ulici Rue du Vertbois a na chvilku se před restaurací zastavil. Díky bohu to tu zůstalo bez vylepšovacích úprav a modernizace. Otevřel si a vstoupil do vyhřátého zmatku jednoho z posledních slavných pařížských bister.

Styl interiéru by se dal popsat jako ošumělé ranné století dvacáté, s popraskanou malbou barvy tmavohnědého gulášku a s dlaždicemi prochozenými až na podkladový beton. Kromě fotografie původního majitele Antoina s šedivými kníry a dvou poloslepých zrcadel se stařeckými skvrnami byla na zcela holých stěnách jen dlouhá řada věšáků na kabáty. Za posledních padesát let se tu nic nezměnilo a Simonovi připadalo, jako pokaždé, když sem přišel, že se ocitl v nepořádné jídelně u starých známých.

Murat zamluvil stůl za starožitnými kamny na dřevo. Simon se usadil, že počká. Zatím si prohlížel lidi kolem. Obvykle tam bylo vidět směsici slávy, peněz a neblahé proslulosti – filmové hvězdy, režiséry, politiky, doufající, buď že je někdo pozná, nebo že zůstanou inkognito, mladíky z bohatých pařížských rodin, herečky s jejich obdivovateli, obstarožní plejboje a jako vždy také lidi, kteří tu byli poprvé a kteří byli trochu zaražení, nejistí a nevěděli, co si myslet o té ošumělosti.

Dveřmi prošly dva párky Američanů – paničky s nalakovanými vlasy v kožichu, na který ještě nebyla sezona, muži stále ještě v letním saku. Simon zpozoroval ve tvářích žen mírné zděšení, když jim číšník činčilové kožichy v ceně několika tisíc dolarů bez cavyků pověsil na věšák za stolem.

„Claytone,“ obrátila se jedna z nich na manžela, „víš jistě, že tohle je to správné místo?“ Manžel ji popleskal po zádech.

‚Je to bistro, miláčku. Cos čekala, že ti služba zaparkuje auto?“

Číšník přišel s láhví bílého Mersault a Simon vdechl vůni pavučin a temných sklepů. Víno bylo vychlazené, ale ne tak studené, aby chlad zastřel chuť. Ochutnal a přikývl.

Číšník mu dolil. „Není to špatné že?“

Bouchly dveře a jimi prolítl Murat až k jejich stolu. Pozdě, rozcuchaný, ve zmačkaném černém obleku, s růžovou šálou kolem krku, bílé zuby a brýle se mu leskly na pozadí opálené tváře. Vlasy po ramena mu dávaly vzezření uprchlíka z šedesátých let dvacátého století. Jak se mu dařilo starat se o jejich pařížskou pobočku, dosáhnout dokonalého opálení a přitom se vypořádat s energickým a komplikovaným milostným životem, se Simon nikdy nedozvěděl. Potkali se, když Simon koupil většinu akcií v Muratově podniku. Jejich obchodní styky se postupně proměnily v přátelství.

„Philippe, rád tě vidím.“

„Simone! Jsi tu brzo. Ne? Já jsem se opozdil! K čertu! To jednání se mi protáhlo.“

„A kdo je ta ona?“

Jak si Murat sedal a vybaloval se z toho růžového obinadla, podíval se na Simona a usmál se. Měl nevinný a šarmantní úsměv, o kterém byl Simon přesvědčen, že si ho denně ráno procvičuje před zrcadlem.

„Máš necudné myšlenky, příteli. Ale jedno si pamatuji. To, co jsi mi řekl již dávno: Nesnaž se něco nakecat kecalovi.“ Murat byl pyšný na svoji angličtinu. Sbíral a rád používal lidová rčení. „Dobrá, tak ti to tedy řeknu. Byla to ta klientka přes jogurty, víš o co jde? Je to dáma určitého věku, a…“

„… a tys položil život na oltář agentury,“ dokončil to Simon.

Murat se napil vína. „Objednala si u nás celoroční kampaň na příští rok, a tak jsme to oslavili malinkým přípitkem, no a pak… jaksi…“ Pokrčil rameny.

„A dost. Detaily by mě mohly deprimovat. Co si dáš k jídlu?“

Prohlíželi si jídelní lístek. Od vedlejšího stolu k nim bylo slyšet hovor, „…a víš, co to nakonec bylo? Kýla. Dám si pečené kuře. Takže, jakmile se dostal z nemocnice domů, dal to k soudu…“

Simon se na Murata zazubil. „Raději bych poslouchal ty tvé milostné historky než tohle.“ Zavolali číšníka a objednali si.

„Jak dlouho se zdržíš v Paříži?“ zeptal se Murat. „V sobotu jdu na večírek a můžu zaručit sbírku nádherných bytostí. Nikdo z reklamy. Měl bys jít se mnou.“ Mrknul a pronesl jednu ze svých nejnovějších sebraných frází: „Vyléčit si mindráky a provětrat hlavu.“

„Ty to umíš popsat tak romanticky. Ale nejde to. Ráno odjíždím směrem na Saint-Tropez. Na pár dní.“

Číšník přinesl vařené mušle ochucené česnekem, husí játra, kterým Simon nemohl nikdy odolat, a misku plnou opečených plátků veky. A také láhev červeného burgundského, zaprášenou a odkorkovanou, aby se víno mohlo „vydýchat“. Simon si sundal sako a rozhlédl se. Všechny stoly byly obsazené, všude plno a hlučno. Tady bylo vždycky veselo. Bylo to místo, kde vám bylo dobře. Dietáři měli vstup zakázán a porce byly obrovské. Do L’Ami Louis nikdo nechodil na dva listy salátu.

„Saint-Tropez?“ Murat nasadil mírně znechucený výraz. „Tam to skončilo. Celé pobřeží není k ničemu. Pokud ovšem nechceš hrát golf s panáky z Paříže. Převzali to tam VIP – horních deset tisíc – a když nenosíš košilku od Lacoste, dostaneš pokutu.“

„A když nemáš košili od Lacoste, kam bys jel?“

Murat vytíral poslední mušlí zbytek omáčky. „Byls někdy v Lubéronu? Mezi Avignonem a Aix. Bývá to sice někdy poněkud strojené, hlavně v srpnu, ale je tam krásně. Starobylé vesničky, hory, málo lidí a úžasný vzduch. Byl jsem tam v červnu na týden s Nathalií a než přijel její manžel, bylo to velmi romantické.“

Číšník uklidil stůl. Simon v Lubéronu nikdy nebyl. Tak jako tisíce ostatních jezdil přímo na Côte d’Azur, aby se osmažil na pláži a zase odjel domů. Zázemí Provence bylo pro něj neznámou oblastí, mlhavou vzpomínkou na směrovky na dálnici.

‚Jak se tam jede?“

„Z dálnice sjedeš v Cavaillonu a dáš se směrem na Apt. Je to maximálně dvacet minut. Řeknu ti, kde jsme s Nathalií bydleli. V takovém malém hotýlku, velmi útulném, je tam soukromá terasa, kde se oba můžete opalovat jen tak…“

„Philippe, jsem sám.“

„No a? Opaluj se jen tak sám. Třeba tě potká štěstí.“ Murat se k němu naklonil. „Ráno přijde do pokoje ustlat pokojská – jedna z těch zralých malých provensálských dívenek kolem sedmnácti, s olivovou kůží a velkýma hnědýma očima – a objeví anglického milorda. On je na terase úplně nahý. Nemůže mu odolat. Voilà! A je nožka mezi nožkami.“

Muratovu verzi poklidné a nekomplikované dovolené přerušil přílet velikého pečeného bažanta a pyramidy křupavých na tenko nakrájených pomfritů. Od vedlejšího amerického stolu bylo slyšet ohromení jedné z dam velikostí kuřete, které si objednala. „To je všechno pro mne? Pane Bože.“

Murat nalil červeného vína a pozdvihl číši k přípitku. „Na báječné prázdniny, kamaráde. S tím Lubéronem to myslím vážně. Je to mimořádné. Měl bys to zkusit.“

4

V pizzerii Chez Mathilde v ulici vedoucí do Cheval-Blanc bylo v neděli zavřeno. Generálova žena dávala přednost trávit neděli u své sestry v městě Orange a pokud šlo o Generála, spokojeně hrál každou neděli boules. Tuhle neděli, ovšem, zůstaly boules v kufříku v garáži. Generál očekával návštěvu.

Všechno si pěkně naplánoval a rozeslal pozvánky. Stará parta z Baumettes – respektive většina té staré party, ti, kterým se podařilo vyhnout se spárům zákona –, se měla dostavit a vyslechnout Generálovy návrhy.

Generál sundal z velkého kulatého stolu židle, které tam zůstaly po sobotním úklidu, a přinesl láhev pastisu, víno, sklenice, misku s olivami a dvě velké pizzy. Byly sice studené, ale k jídlu. Nevadí, najíst se sem nepřišli. Spočítal židle. Osm. Doufal, že jich přijde deset, ale Raoul a Jacques se tuhle v noci dopustili pěkné neopatrnosti. Během vcelku nevinné kontroly, namířené proti opilým řidičům, je policie chytla s pistolemi a nákladem ukradených koberců. Tudíž několik let nepůjdou nikam. Když si na to Generál vzpomněl, musel údivem zavrtět hlavou. Vždycky jim přece říkal: ‚Hoši, bez pistolí. Pistole vám zdvojnásobí sazbu.‘

Zaslechl škytání skútru a odešel k zadním dveřím. Jojo v čistém tričku a na neděli oholený přecházel přes prašné parkoviště, kýval hlavou a přátelsky se šklebil.

„Buď zdráv!“ Potřásli si rukama. Jojo nakoukl Generálovi přes rameno. „Kde je Mathilde?“

‚Je to dobrý,“ řekl Generál, „jela do Orange a bude tam až do večera.“

„Skvělé! Velký den, že? Co myslíš, půjde to?“

Generál poplácal Joja po zádech a ucítil tam solidní podušku svalů vycvičených desetihodinovými šichtami s kameny a pytli cementu. „Jestli jsou všichni tak fit jako ty, tak bez problémů.“

Jojo znal Generála dost na to, aby se ho dál neptal. Generál miloval dramatická vystoupení a plný sál. Prošli úzkou chodbou plnou sudů od piva a vešli do restaurace. Jojo se rozhlédl po stěnách, pokrytých štukovou hrubou omítkou a ověšených kovanými lampičkami tvaru benátské gondoly a plakáty z Benátek a z Pisy, a prohlédl si malý nálevní pult olepený kachličkami. Nad pultem visel vedle fotografie Mathildy a Generála, ztuhle pózujících po boku mužského s kravatou, falešný pergamen, hlásající „Na dluh nenaléváme“.

„Máte to tu pěkný, moc prima.“ Ukázal na fotografii. „A kdo je tohle?“

„To je starosta. Miluje pizzu. Jeho táta byl Talián.“ Z venku zaslechli hluk automobilů a Generál protáhl svůj objemný břich kolem Joja. „Nalej si sám.“

Dodávkový renault a ušmudlaný bílý peugeot stály ve stínu a pasažéři stáli u stromu, kde si hlučně ulevovali. Generál je spočítal. Byli všichni.

„Zdravím vás, kamarádi!“ Vyšel ven, aby je uvítal. Neviděl ty chlapy už léta. Když si potřásali rukama, pořádně si je prohlédl. Všichni vypadali, že jsou v pořádku. Ukázal jim cestu do restaurace a těšil se na to, co jim řekne. Bylo to jako za mlada. S tím spořádaným životem se to vcelku dalo vydržet, ale pořádný mužský občas potřebuje trošku vzrušení.

„Pojďte! Posaďte se, posaďte se.“ Přitáhli si židle a Jojo, coby Generálův pobočník, se pečlivě umístil hned vedle šéfa. Podali si láhve, nalili si a zapálili si. Generál se usmíval, potahoval se za knír, a rozhlédl se kolem dokola.

„Už je tomu dávno, co? Tak mi řekněte, jak se z vás všech stali ti miliardáři.“ Nikomu se do řečí moc nechtělo.

„No? Copak je tu někde schovanej policajt? Tak povídejte.“

Žádná přehlídka úspěchů to nebyla. Fernand, zvaný Dělbuch, který měl po špatně propočítaném výbuchu plastické trhaviny jen osm prstů, ale zato ve tváři nadbytek jizev, dělal v autoopravně. Bachir, Arab s úzkou tváří a nadšenec pro vystřelovací nože, si našel méně nebezpečné místo coby číšník v kavárně v Avignonu. Obr Claude našel pro svoje svaly uplatnění ve stejné firmě jako Jojo, coby zedník. Bratři Borelové, malí, zavalití, ošlehaní větrem, přestali krást auta a teď pracovali v zahradnictví blízko Carpentras. Ze všech jediný zůstal věrný svému původního povolání pouze Jean. Byl tichý, měl šikovné ruce a vydělával si – ale nic moc –, tím, že kapsařil kolem nádraží a na venkovských trzích.

Generál je všechny pozorně vyslechl. Bylo to přesně tak, jak doufal. Všem by přišlo vhod terno. Dolili si a on promluvil.

Přiznal, že když Jojo přišel s tím návrhem, nebral to příliš vážně. Ale ze staré známosti a částečně i ze zvědavosti si párkrát zavolal, vše trochu prozkoumal – zcela lehce a nenápadně – a nakonec začal věřit tomu, že by to mohlo vyjít. Nebude to hned, zabere to pár měsíců, ale mohlo by to vyjít.

Ve tvářích kolem stolu se zračil jistý zájem. Claude vzhlédl od cigarety, kterou si balil, a položil Generálovi otázku, jakoby za všechny. „No a? A co je to?“

„Banka, kamaráde. Hezounká, malinká, bohaťoučká bančička.“

„Hrome,“ zakroutil Bachir hlavou. „A to nám říkáš ty, kterejs vždycky říkal nechte pistole pistolema?“

„Bez pistolí,“ řekl Generál. „Nebudeš potřebovat ani ten svůj pilník na nehty.“

‚Jo? A to tam jen tak půjdeme a řekneme děcka, jsme na mizině, dejte nám prachy?“

„Nikdo tam nebude. Budeme mít celou banku jen pro sebe aspoň šest, možná osm hodin.“

Generál se opřel dozadu a usmál se. Tak se mu to líbilo nejvíc, když návnada zabrala a všichni čekali, co bude dál. Napil se a pečlivě si hřbetem ruky utřel knír. „Takže,“ prohlásil, „představte si, že je v Isle-sur-Sorgue sobota večer, víkend, kdy se koná trh starožitností.“ Pohrozil těm zvědavým tvářím prstem. „Bude to čtrnáctého července příštího roku – městská slavnost, stovky starožitníků, jejichž tržby pěkně spinkají ve schránkách v Caisse d’Épargne.“ Učinil dramatickou odmlku. „Fůra peněz, přátelé. A to všecko jen pro nás.“

Návnadu měli před očima. A všichni potichu naslouchali Generálovi, jak jim říká, jak se to dá udělat.

V sobotu, něco málo před půlnocí, zatímco v městečku budou oslavovat, přebrodí říčku a vlezou do odvodňovacího tunelu. Počasí v červenci na to bude jak dělané. Fernand na to použije svoji výbušninu a probourá díru do podlahy trezoru. Během ohňostroje na slavnosti si nikdo ani nevšimne nějaké tlumené rány. Vyrazit bezpečnostní schránky bude hračka, pár třeskanců. A jim pak zbude celá noc na to, aby se zabavili tím, co ve schránkách najdou.

Fernand si mnul jizvy na tváři, které ho i po těch letech občas svrběly. „A co to poplašné zařízení? Normálně to mají napojené přímo na četnickou stanici.“

Generál si to přímo vychutnával, když jim servíroval ty detaily pěkně jeden po druhém. „Ale ano,“ pokrčil rameny. „Mají. Ale podlahu v trezoru zabezpečenou nemají. Jenom dvoje dveře. První do banky a druhé vzadu z banky ven do parčíku.“

Chlapi kouřili a mysleli na peníze. Generál si ukrojil slušnou porci pizzy. Jojo se vedle něho netrpělivě vrtěl. Jak se dostat do banky, to věděl. Ale jak se dostat ven a jak utéct, to byl podle něj problém.

„Nuže,“ pokračoval Generál, „pohráli jste si v trezoru a vyčistili jste jim ty bezpečnostní schránky. Schyluje se k ránu, brzy začne trh. Městečko je ucpané a auta jsou v něm uvězněná jako oříšky v nugátu. A přestože se vám tam v tom trezoru tak líbí, jste nuceni odebrat se zpět.“ Generál si odsunul bříško od stolu, krknul si a sirkou si ze zubů vyšťoural kousek ančovičky.

„Jsou tu dvě více méně nepříjemné skutečnosti.“ Vzpřímil tlustý ukazováček. „Za prvé, každou neděli mezi polednem a jednou tam provádějí bezpečnostní kontrolu. Pozoroval jsem je už čtyřikrát. Je to rutina. Jakmile skončí trh, přijdou dva policajti, spočítají květináče na schodech do banky a jdou domů na oběd. Nevadí, před polednem musíte být dávno pryč. Ale nemůžete odejít stejnou cestou, kterou jste přišli. I v červenci by mohlo být nápadné, že se chlapi hrabou z vody a mávají kolem sebe ruličkami bankovek.“ Dal si další pauzičku na napití. „Cesta ven vede zadními dveřmi, do parčíku.“

Sklenička, ze které se Jojo hodlal napít, se mu zastavila na půl cesty. „Dveřmi?“

„Samozřejmě že dveřmi.“ Generál napřímil prostředníček. „A za druhé, i ty druhé dveře mají, jak všichni víme, elektronické jištění.“

„Takže se zapne poplach,“ pravil Bachir. „A jdeme všichni do hajzlu na deset let. Díky, nechci.“

Generál se pousmál. „Ty ses vůbec nezměnil, starouši. Jako vždy, šťastný optimista. Na něcos ale zapomněl. Máme totiž čas se odtamtud dostat. Tak dvě nebo tři minutky, možná o něco víc, jestli se doprava ucpe tak jako obvykle, když je trh.“

Claude se snažil přemýšlet, až se mu jeho tvář, normálně kulatá jako měsíc, námahou úplně svraštila. „Ale když bude doprava úplně ucpaná…“

„Bude,“ ujistil ho Generál, „bude to špatné, ale jenom pro auta. Dáte si někdo pizzu? Je výborná.“

Kapsář Jean pronesl nejdelší proslov za celé ráno.“ Starou bačkoru a ne pizzu! Jak se dostaneme pryč?“

„Jednoduše. Na kolech.“ Generál napřáhl levou dlaň a pleskl do ní pravou pěstí. „Za dvě minuty jste venku ze zácpy i z města, zatímco policajti budou stále ještě sedět na místě a mačkat klakson.“ Spokojeně se potahal za knír. „Přesně tak.“

Pozvedl obě paže, aby zastavil příval otázek a dal se do vysvětlování. Každý si vezme s sebou do trezoru cyklistickou výbavu – obuv, kraťasy, čapku a pestré tričko, takové, co má samé kapsy, které nosí všichni seriózní cyklisté. Ty kapsy budou sice nacpané, ale všichni seriózní cyklisti mají kapsy nacpané. Koho napadne, že ty kapsy jsou nacpané bankovkami? A vůbec, kdo se bude dívat? Každou neděli jsou na silnicích tisíce cyklistů, tudíž anonymita je zaručena. Prostě zmizí. Perfektní převlečení, v létě zcela běžné.

„Ale pozor!“ Generál jim pohrozil prstem. „Je tu jeden detail: musíte být absolutně ve formě – v takové kondici, že vydržíte dvacet nebo třicet kilometrů, aniž byste se poblili přes řídítka. To ale nic není, to je jenom trénink.“ Ležérně pokynul rukou. „Máme na to několik měsíců. Sto kilometrů každou neděli z vás nadělá mančaft na Tour de France.“

Dopili pastis a Generál se odebral za pult pro další láhev. Chlapi kolem stolu se napřed dívali jeden na druhého a pak se rozpovídali. Nechal je, aby si to přežvýkali a vzali si to za své, než jim řekne, jak si rozpočítal výdělek.

„Generále?“ řekl jeden z bratří Borelů a hihňal se přitom. „Kdy jste naposled ujel sto kilometrů?“

„Včera. Tak jako vždycky. V autě. Pámbů sice některé zadky stvořil pro sedlo, ale ten můj ne. Něco se tě chci zeptat.“ Generál odšrouboval vršek láhve a podal ji ostatním. „Kdys měl naposledy v kapse nějaké peníze? Opravdové peníze.“

„Fůru peněz,“ ozval se Jojo.

Borel na to nic. Generál se natáhl a poplácal ho po tváři. „Dopij,“ řekl. „Jednoho dne si budeš dávat šampus.“

5

Simon odjel z hotelu brzy zrána a dal se do boje s ranní zácpou v ulicích Paříže plných kamikadzů v malých renaultech, nadopovaných kofeinem a rozhodnutých ukázat každému automobilu s cizí poznávací značkou, zač je toho loket. Ze svých tří automobilů si na tuhle cestu vzal porsche, ležérní černý vůz se stahovací střechou, dosahující více než dvousetkilometrové rychlosti za hodinu. Pro Londýn, jak si dobře uvědomoval, byl tento automobil zcela nevhodný, neboť tam většinou jezdil na dvojku. Byla to prostě hračka pro pána z reklamní agentury. Ale na francouzské dálnici to mohl rozbalit a s troškou štěstí a plynem sešlápnutým téměř dolů se mohl dostat na jih za nějakých šest hodin.

Když vyjel z Paříže a ze zácpy na dálničním obchvatu, osobní auta postupně zmizela a začaly náklaďáky. Zrychlil na sto devadesát. Telefon, který by mu v Londýně bez přestání zvonil a oznamoval krizové situace s klienty nebo změny schůzek, byl potichu. Zmáčknul tlačítko, aby se podíval, jestli může mluvit s Liz. MIMO PROVOZ. Jediné, co mohl dělat, bylo jet dál a přemýšlet.

Byl svobodný, zdravý a díky všem akciím svého podniku i zámožný. Kdekdo mu mohl jeho situaci závidět. Pokud se podniku bude dařit, vždycky bude mít na kontě pár set tisíc liber, i přes to hranic neznající Carolinino nadšení pro utrácení. Vzpomněl si, jak jí jednou ukradli kartu American Express. Po několik týdnů krádež neohlásila a zloděj utratil méně, než by utratila ona sama. I když to vypadá, že bude i nadále vytrvalým zdrojem problémů, nějak se to vydrží.

Pokud však šlo o jeho obchodní zájmy, bylo to komplikovanější. Náročný úkol vybudování agentury již splnil. Budování skončilo a zůstala jen potřeba získávat nové a nové klienty. Zakázka na pět milionů liber, která by v začátcích byla důvodem k nadšeným oslavám, dnes byla pouze novým soustem, které přikrmí akcie. Vzrušení pominulo a nastala velmi dobře placená dřina.

Ovšem navíc tu byl New York. A Ziegler. Když byl Simon nucen, podobně jako ostatní agentury, rozšířit svou sféru do Ameriky, domluvil se s americkou agenturou Global Resources, jedním z nejagresivnějších reklamních konglomerátů, vedeným jedním z nejnepříjemnějších lidí na světě, a vzájemně si vyměnili akcie. Nikdo, koho znal, neměl Zieglera rád. Nikdo však mu neupřel, že to umí. Měl zvláštní schopnost nabulíkovat komu se mu zachtělo, že je výhodné otevřít si u něj účet. Přesvědčil všechny, že jen s jeho pomocí dosáhnou větších obchodů a vydělají více. Simon ho mnohokrát viděl v akci. Byl brutální k podřízeným a maniak, pokud šlo o honbu za klienty. Hůl, kterou si našel na své zaměstnance, sestávala z dobrých platů a vysloveného teroru, kterým je zahrnoval. Kdykoliv byl ochoten pronést svou oblíbenou hodinovou přednášku na téma „Marketing je válka a tamti hajzlové vám hodlají podříznout krk“ a i ti nejnáročnější klienti, kteří ji byli nuceni vyslechnout, se nervózně ohlíželi přes rameno a zvýšili si u Zieglera rozpočet.

Simonův vztah k Zieglerovi podřízení popisovali (samozřejmě za jejich zády) jako soužití dvou psů v jedné příliš malé boudě. Každý z nich si žárlivě střežil ten svůj kousek a oba chtěli celou budku – v jejich případě zeměkouli – jen pro sebe. Vzájemnou nechuť skrývali za obchodní zdvořilostí, která však nikoho neošálila, za pečlivě formulovanými připomínkami a pokud se spolu museli objevit na veřejnosti, za bombastickým kamaráčoftem. Ta pravá chvíle k rozhodné bitvě dosud nenastala, ale jednou k tomu bude muset dojít. Simon si to uvědomoval, a přestože by ho to v minulosti pohnalo k činnosti, dnes k tomu pociťoval nechuť.

Tak jako mnoho jiných lidí v reklamě často přemýšlel o tom, jak z toho uniknout. Ale co by jinak dělal? Do politiky se mu nechtělo, sedlačit také ne a aby přeskočil přes plot a stal se klientem a vařil pivo nebo mýdlo, to už teprve ne. A kromě toho, reklama se nejvíce vyplácela. Jel sice ve vyježděných kolejích, ale byly to koleje značně luxusní a bylo těžké se jich vzdát, pokud by se nenaskytla bezkonkurenčně atraktivní alternativa. A tak, když mu naskočily tyhle nespokojené myšlenky, počínal si stejně jako mnoho jeho kolegů – našel si nějakou novou hračku jako rychlejší auto, větší dům, nebo náročného koníčka. Luxusní život snad nebyl tou jedinou odměnou za potíže, ale určitě tou nejsnadnější.

Dojel k dlouhým povlovným burgundským kopcům a chtělo se mu zastavit v Chagny a pojíst u Lameloise. Nebezpečné. Místo toho zastavil u čerpací stanice, vypil šálek hořké kávy a prostudoval mapu. Mohl by být v Avignonu tak uprostřed odpoledne, usadit se ve stínu pod platanem a dát si pastis, s pocitem, že má většinu cesty za sebou. Nabral do porsche benzin a pokračoval na jih.

Když se kolem něho míhala jména Vonnas, Vienne, Valence, začalo se projasňovat a obloha se zvětšovala, až byla zcela modrá a bez konce. Krajina zdrsněla, všude bylo více kamene a zakrslých doubků. Ve vinicích vykrájených do svahů bylo vidět skupinky lidiček ohnutých ve slunci a sklízejících první hrozny letošního vinobraní. Byl to kraj Côtes du Rhône, kraj solidního vína pro lidi se zdravou žízní a zdravým apetitem. Začal se těšit na první láhev.

Z dálky viděl ukazatel na Avignon, projel kolem něj a přemýšlel, jestli má jet dál na jih směrem k pobřeží, jak měl původně v plánu, nebo poslechnout Murata. Exit Cavaillon. A proč ne? Jestli se mu to nebude líbit, klidně může zítra popojet.

Sjel z dálnice na Cavaillon a přejel přes most přes řeku Durance, kterou suché léto proměnilo v potůček. Když vjel do města, objevily se kavárničky se stolky pod stromy, sluncem zhnědlé tváře a chladné zlatavé sklenice s pivem. Zaparkoval porsche, protáhl si záda a provedl několik více méně akrobatických cviků potřebných k tomu, aby se vysoukal ven. Zabarvená okna a klimatizace auta ho izolovaly od šoku jasu a vedra. Připadlo mu, že ho slunce přímo udeřilo do hlavy, až zamrkal. V Paříži již nastal podzim. Tady to stále ještě vypadalo jako v srpnu.

Klidně mohl zavřít oči a přesto by poznal podle vůně linoucí se z kavárny, že je ve Francii – černý tabák, silná káva a ostrá příchuť výparů anýzu ze skleniček od pastisu na nálevním pultu. Mužští, kteří hráli u stolku karty, měli na sobě trička bez rukávů a na hlavách vybledlé čepice. Prohlédli si ho skrze oblaka cigaretového dýmu. Připadalo mu, že se tam ve svém vycíděném oblečení jaksi nehodí.

„Pivo, prosím.“

„Láhev nebo točené?“ Výčepní měl ochraptělý hlas a silný přízvuk. Znělo to jako francouzština, ale ne ta pařížská nebo přímořská. Jako by mluvili nosem.

Odnesl si svůj Kronenbourg k oknu a usadil se. Vypadalo to, že každé druhé vozidlo, které jelo kolem, byl kamion supící a škytající pod nákladem ovoce a zeleniny, které Provence tak štědře poskytuje. Naslouchal hlasům kolem něj a měl určité pochybnosti o tom, že se jeho francouzština vyrovná s tím hustým sirupem místního přízvuku. Uvědomil si, že poprvé za dlouhou dobu nikdo doma nevěděl, kde vlastně je. Ano, on sám nevěděl, kde bude spát, a docela ho potěšilo, když si uvědomil, že se vlastně stal jen jedním z anonymních cizinců.

Do kavárny přišel chlapec s novinami a Simon si koupil čerstvý výtisk Le Provençal. Hlavní událostí na první straně byl turnaj v boules. Jinak byly noviny plné zpráv z okolních vesnic – pouť v Lourmarinu, ochutnávka vín v Rognes a další turnaje v boules. Přes ten vnější nátěr moderních novin s nápadnými titulky mu ve srovnání s novinami v Británii připadal Le Provençal trošku staromódní, i když v dobrém slova smyslu.

Dopil. Kam že mu to Murat doporučil zajet? Apt? Hráči karet ho ostražitě sledovali, když vyšel z chládku kavárny ven a vrátil se k porschi. Auto si prohlíželi tři kluci a jeden z nich opatrně pohladil křivku blatníku, jako by se bál, že ho auto kousne. Jakmile uviděli Simona, ustoupili a pozorovali ho, jak otevírá dveře.

„Jede to rychle, pane?“ Ten nejkurážnější kluk se naklonil dovnitř a prohlížel si palubní desku.

„Ano.“ Simon ukázal na tachometr. „Dvě stě čtyřicet.“

Kluk zvedl palec vzhůru se slovy: „To je teda třída.“

Když odjížděl, všichni tři opálení zelenáči na něj rukama mávali. Vjel do proudu vozidel a dal se pod most směrem na Apt. Napravo, za lesíkem poutačů, které vyrůstají na okrajích všech provinčních měst ve Francii, bylo v dáli vidět slabý šedozelený obrys úpatí Lubéronu. Vypnul klimatizaci, zastavil a stáhl střechu. Bylo půl páté, slunce mu hřálo do ramenou a vánek mu čechral vlasy. Večeři si dá v nějakém poklidném místě. Život už mu nepřipadal tak těžký.

Sjel ze silnice N100, aby se zbavil místních závodníků, kteří prostě museli předjet jeho porsche, a dal se úzkou točitou silnicí do kopců. V dálce bylo vidět domy z vybledlých kamenů se střechami ze starých tašek. Zařadil nižší rychlost a rozjel to. Třeba tam najde malou hospůdku s tlustým kuchařem a s terasou s vyhlídkou na hory.

Vjel do ostré nepřehledné zatáčky a musel dupnout na brzdu, aby nevjel do traktoru, který jel prostředkem silničky. Řidič traktoru pohlédl seshora na Simona bez jakékoliv stopy vzrušení v cihlově červené tváři a jen ukázal palcem dozadu na valník navršený fialovými hrozny. Pokrčil statnými rameny. On couvat nebude.

Simon zacouval ze silnice do pole a uslyšel, jak něco vzadu pod autem škrtlo – obávaný a velmi drahý zvuk známý všem majitelům aut značky Porsche. Do háje! Řidič traktoru mu zamával a odjel, zatímco Simon se škrábal ven z auta.

Prohlédl si, co mu zbylo z pokrouceného výfuku visícího na zbytku úchytky a naraženého na malý balvan v trávě. Opatrně, na dvojku a s výfukem poskakujícím po silnici, odjel směrem nahoru.

Vesnice Brassière-les-Deux-Églises (počet obyvatel v zimě sedm set dva a v létě přibližně dva tisíce) se rozprostírá na vrcholku kopce pod jižním úpatím Mont Ventoux. Má dva kostely, jednu kavárnu, řeznictví, pekařství, radnici, kterážto otevírá na dvě hodiny v úterý odpoledne, obchod se smíšeným zbožím, garáže Citroën se dvěma pumpami na pohonné hmoty a je odsud nádherný pohled na Lubéron směrem na jih. Kromě plánu výstavby veřejného záchodku, o čemž debatují již čtyři roky, tu nepočítají s žádnými službami pro turisty. Pravidelní letní návštěvníci tu mají svoje vlastní dokonale zrestaurované domy, které zůstávají deset měsíců z roku zabedněné žaluziemi.

Porsche se dokulhal k autoopravně a zastavil. Z malé dílny řvalo rádio. Simon překročil velkého umaštěného vlčáka spícího na slunci a nahlédl do temných zákoutí Garage Duclos. Vše, co bylo vidět, byly majitelovy tenisky umazané od oleje, rytmicky se pohybující podle hudby z rádia. Zbytek postavy se skrýval pod dodávkou značky Citroën. Simon zaklepal na dveře dodávky a pan Duclos vyjel v celé své kráse ven na vozíčku, na kterém ležel.

Zůstal na zádech a koukal vzhůru, v jedné ruce klíč a v druhé naolejovaný hadr. „Co si přejete?“

„Dobrý den, pane. Mám problém.“

„Jako každý.“ Duclos se posadil a utřel si ruce. „Co se vám stalo?“

„Moje auto…“

Duclos se zvedl a cestou k autu si vyndal balíček bastosek. Simon si uvědomil, že ve svém francouzském slovníku postrádá výraz pro výfuk a tak si dřepl a ukázal prstem. Duclos si dřepl vedle něj a potáhl z cigarety. Pes se probudil a přidal se k nim. Prodral se mezi nimi a odebral se k pneumatice, kterou pečlivě očichal, než na ni zdvihl nohu,

„Jedeš odsud!“ Duclos dal psovi pohlavek a sehnul se až k ohnutému visícímu výfuku. „Do pytle!“ Natáhl ruku, poklepal na pokroucený plech a zakroutil hlavou. „Musí se to vyměnit.“ Opět potáhl z cigarety. „Co se dá dělat.“

Náhradní díly pro takovýhle automobil se v této části světa, kde je německá značka spíše vzácností, samozřejmě nedostanou jen tak, jak Simonovi vysvětlil.

Nový výfuk bude třeba objednat z Avignonu, nebo možná až z Paříže, což potrvá dva tři dny. A pak přijde montáž. Pán by se tedy mohl přijít zeptat tak koncem týdne. Koncem týdne by to za normálních okolností mělo být hotové.

Simon na to zareagoval po svém a sáhl po telefonu. Všechno na světě se přece dá zařídit po telefonu. Ale komu by měl zavolat? K čemu by to bylo dobré? Schylovalo se k večeru a vesnice nevypadala na to, že by tu bydlel taxikář. Zdá se, že tu uvázl. Duclos se na něj šklebil a krčil rameny. Simon se na něj pousmál a také pokrčil rameny. Konec konců, byl na dovolené.

Vzal si z auta svá zavazadla a vydal se směrem k návsi. Před kavárnou hráli boules čtyři sluncem svraštělí staříci. Simon odložil svá zavazadla u plechového stolku a vešel dovnitř – vybledlý bleděmodrý nápis nade dveřmi podnik ohlašoval jako Le Sporting.

Kromě much bzučících kolem otlučeného mrazáku na zmrzlinu v rohu tam nebylo živáčka. Stolky pokryté umělohmotnými ubrusy a staré židle, každý pes jiná ves, měli rozestavené bez ladu a skladu, a za nálevním pultem pokrytým zinkovým plechem visela ve dveřích korálková záclona, která vypadala, jako by ji vyrobili z mrtvých housenek, a která se v teplém průvanu mírně hýbala. No, řekl si Simon, Ritz to není. Popošel k velkému oknu na konci místnosti a tiše si hvízdnul.

Vedlo přímo na jih a skýtalo pohled na širou a plochou planinu, která končila pod úpatím Lubéronu, nějakých osm kilometrů odtud. Večerní slunce pohlížející na svahy ze šikmého úhlu přeskakovalo černočerné stíny roklin mezi skalnatými žebry, barvilo světlejší opar nad skálou do škály někde mezi fialovou a šedou a zvýrazňovalo zeleň sosen a dubů. V nížině bylo vidět uspořádané pluky vinic a mezi nimi tu a tam farmy, které jako by tam někdo vmaloval. Byla to nízká, ve slunci ostře se odrážející stavení. Traktor natřený na žluto jako dětská hračka se mlčky kroutil po černé stužce silnice. Jinak se nic ani nepohnulo.

„Pane?“

Simon se ohlédl a spatřil za nálevním pultem dívku. Objednal si pastis a s úsměvem si vzpomněl na Murata a jeho řeči. Vypadala přesně tak, jak ji popsal – šťavnatá mladá Provensálka s černýma očima a olivovou pokožkou. Natáhla se k jedné z láhví visících hrdlem dolů za pultem a naplnila Simonovi skleničku. Bylo vidět, jak jí přitom na obnažených pažích zahrály svaly. Murat by už v tu chvíli byl za tím pultem s růží v zubech.

„Děkuji, slečno.“ Dolil si do sklenky vodu a odešel ven. Bylo to až divné, jak mu v tom horku jižní Francie pastis chutnal. Jinak ho vlastně nepil. Vzpomněl si, jak si ho jednou objednal v hotelu Connaught, ale tam chutnal úplně jinak. Tady to bylo o něčem jiném – perfektní, nasládlý, ostrý a opojný. Dal si doušek a zamyslel se nad tím, v jaké rejži se to vlastně neočekávaně octl.

Auto nemá, nocleh také zamluvený nemá a podle toho, jak vesnice vypadá, tu zřejmě ani žádný hotel není. Byl bez Liz a bez Ernesta, na všechno sám, zcela odříznut od lidiček, kteří se mu za normálních okolností postarali o řešení všech maličkostí v jeho životě. Na druhé straně, k jeho vlastnímu překvapení, se mu jeho nová situace vcelku zamlouvala. Sám v cizí divočině, sice bez kloudné obrany před smrtí hladem, avšak vyzbrojen peněženkou nacpanou pětistovkami. Zas až tak velká katastrofa to tedy nebyla. Ať už tomu bylo jakkoliv, poddat se depresi, když měl v zorném poli dědky, kteří se hádali a řehonili nad svými boules, se jaksi nehodilo.

Dívka vyšla ven a spatřila jeho prázdnou sklenku. Popošla k němu volným lenivým krokem lidí, kteří žijí na slunci.

„Ještě jednu?“

„Díky.“ Usmála se na něj a on se díval, jak odchází dovnitř. Boky se jí pod krátkou bavlněnou sukní vlnily a sešlapané střevíce jí něžně pleskaly do pat. Přemýšlel, jak bude vypadat za dvacet let, až se broskvička promění buď v sušenou švestku nebo v meloun.

Když mu přinesla jeho sklenku, zeptal se jí, jestli se tu dá někde přespat.

Předvedla mu klasickou francouzskou grimasu, obočí vzhůru a rty našpulené směrem dolů. „Ach ne.“ Madame Dufour tu má penzion, ale ten je zavřený až do Velikonoc. V Gordes je pár hotelů. Mávla tou svou hnědou paží k západu, jako by Gordes byly až na výspě civilizace, tisíce kilometrů odtud.

Simon si postěžoval, že se do Gordes nemá jak dostat.

„Ach tak.“ Na chvilku se zamyslela a bílými zoubky si kousala spodní ret. „Počkejte, najdu Maman.“

Slyšel, jak volá na matku a pak rychlou výměnu informací, z níž nerozuměl jedinému slůvku. Zjevil se velikánský oblak květovaných šatů vznášejících se nad pantoflemi, což byla Maman s dívkou v závěsu.

Simona obdařila zářivým úsměvem zlatých zubů pod náznakem knírku. „Ach vy nešťastníku.“ Pomalu se snášela dolů, až přivlála na protější židli a naklonila se dopředu obklopena oblakem vůně česneku a dobré vůle. Nic není ztraceno, pravila. Pán nebude muset strávit noc pod stromy na návsi. Mají totiž nad kavárnou pokojíček, malý, ale čistý. Pán se tam může ubytovat a jelikož tu ve vesnici není restaurace, může pojíst u nich doma. Tři sta franků včetně použití rodinné koupelny. Voilà! Tak to bychom měli.

Simon sebral svoje saky paky a šel za dívkou po uzounkých schodech dvě poschodí nahoru. Snažil se sice úpěnlivě, avšak neúspěšně, odolávat pohledu na ty houpavé boky dvacet centimetrů před jeho nosem. Zavři oči a představ si ten knírek její matky. Došli na uzounké odpočívadlo a dívka otevřela dveře do malého podkrovního pokojíčku s příkrým stropem, úplně zatemněného a vypečeného jako kamna.

„Je tu horko, co?“ Otevřela okno a okenice. Simonovi se naskytl výhled, kterému se obdivoval předtím. Prohlédl si pokoj. Postel, žárovka bez stínidla, na podlaze sešlapané linoleum. Připomnělo mu to noclehárnu pro žáky první třídy v rezidenční škole, kam ho kdysi poslali rodiče. Až na ten výhled.

„Bezva,“ prohlásil. Položil zavazadla a protáhl se.

„Postel není moc veliká, ale jste sám.“ Usmála se na něj.

„Bohužel jsem.“ Uvědomil si, že pokrčil rameny. Musí to být nakažlivé.

Nasadila obchodní tón. Večeře bude za hodinu, jí se v kuchyni. Koupelna je o poschodí níž, vedou do ní modré dveře. Když bude monsieur něco potřebovat, ona i Maman jsou dole.

Pomyslel na telefon, ale rozhodl se počkat až do zítřka. Vybalil si a vydal se hledat ty modré dveře a sprchu.

Vodovodní instalace ve Francii, zemi vynálezů a stylového zařízení, jsou pro většinu cizinců, zvyklých na trubky ve zdech, diskrétní zvuky splachování a pevně usazené kohoutky, zdrojem překvapení. Simonovi trvalo několik minut, než se mu konečně podařilo rozluštit komplikovanou změť trubek a vývodů a vysprchovat se po částech pomocí gumové hadice, ze které vycházela střídavě napřed studená a pak vařící voda, a za doprovodu bublající ozvěny z trubek. Nápis na dveřích koupelny, zřejmě zcizený v hotelu u jezera Annecy oznamoval: „Vedení hotelu má rádo pejsky. Ti si nečistí boty záclonami a nečurají do bidetu. Prosíme naše milé hosty, aby následovali jejich příkladu.“

Odebral se dolů a šel za zvukem hovoru z kuchyně. Byl tam dlouhý stůl s kostkovaným voskovým ubrusem prostřený pro čtyři, na němž trůnily litrové láhve s vínem a vodou, obrovské veky a umělohmotná mísa velikosti umyvadla se salátem. Na druhém konci byl televizor se ztlumeným zvukem. Matka i její dcera potíraly steaky olivovým olejem a stroužky česneku a u výlevky si umýval ruce pantáta se zarudlým obličejem, kterého Simon viděl za volantem traktoru. Papa.

Papa se obrátil a s rukama dosud mokrýma nabídl Simonovi k potřesení loket.

„Bonetto.“

„Shaw. Simon Shaw.“

„Napijeme se?“

Nalil do dvou skleniček z tlustého skla víno a vybídl Simona, aby si sedl. Maman mezi ně položila talíř s nakrájeným salámem a okurčičkami, a tak se Simon prvně setkal s úžasnou provensálskou pohostinností.

Po salámu následovala pizza, pak steak s pečenými kapiemi, salát, sýr a domácí citronový koláč. K tomu tři litry mladého šťavnatého červeného vína z vinice pana Bonetta. A mezi sousty probíhaly lekce místního přízvuku – trochu francouzštiny, trochu polévky. Simonovy zoufalé pokusy držet neustále krok s nosovým přízvukem a bubláním stále rychleji mluvícího pana Bonetta vyvolávaly výbuchy smíchu Maman a chichotání děvčete.

Tu a tam se Simonovi podařilo rozluštit v husté mlze přívalu slov záblesky světla: Bonetto nebyl jen majitelem kavárny a několika hektarů vinic. Byl také starostou Brassière. Byl to socialista, myslivec a pravý venkovan. Z vesnice se dostal nejdále do Marseille, sto kilometrů odtud, a při té příležitosti odjel z domu vyzbrojen svou puškou, jelikož, jak každý ví, Marseille je obydlena výhradně kriminálními živly. V Brassière, prohlásil s pýchou, se kriminalita nevyskytuje.

Simon přikyvoval, a kdykoliv mu to přišlo vhodné pronesl „Ach ano.“ Úsilí konverzovat a množství vína ho dosti zdolaly a když se Bonetto vytasil s láhví pálenky, pokusil se odmítnout. Nebylo mu to nic platné. Hostům u Bonettů se nedovolovalo odebrat se na lože, dokud zcela neuhasili žízeň. A tak zatímco dámy sklízely ze stolu, hladina v láhvi se postupně snižovala a Simon se ocitl ve stavu pohodlného otupění, kdy už začalo být úplně jedno, jestli si s tím druhým rozumíte, nebo ne. Nakonec mu přece jen dovolili odebrat se nahoru a přátelské plácnutí do zad od Bonetta ho málem povalilo. Spal jako dub.

Probudil se s divným pocitem slunka ve tváři a chvíli nevěděl, kde je. Vyhlédl z okna na pláň pod příkrovem bílého oparu na oblohu bez mráčku a s překvapením si uvědomil, že nemá opici.

S díky odmítl chléb obložený salámem k snídani a odešel jen s kávou před kavárnu. Venku bylo svěže a vzduch tady byl podle Bonetta – říkal to, jako by to bylo jeho vlastní zásluhou – nejčistší v celé Francii. Vskutku voněl čistotou. Dvě místní ženy se na návsi pustily do rozhovoru a nákup si položily na zem, aby mohly konverzovat i rukama. Z postranní uličky se vynořil provinile vypadající pes s půlkou veky v tlamě. Simon se rozhodl, že si ještě předtím, než zajde do garáže, udělá malou procházku. A pak zavolá do podniku.

Šel po nejširší z ulic, vedoucích z návsi, kolem obchodu na rohu a kolem úzké budovy, ve které byla radnice. Zastavil se před částečně vybouranou budovou bez dveří, oken a okenic. O zeď byla opřená omšelá tabulka s nápisem Stará četnická stanice. Bylo na ní uvedeno číslo stavebního povolení, jméno realitního agenta a ujištění, že dokumenty jsou k nahlédnutí. Simon pohlédl skrz oblouk vrat a uviděl Lubéron jako zarámovaný otvorem ve vzdálené zdi. Překročil přes hromadu drti do vysokého a dlouhého prostoru posetého starými trámy, pytli od omítky, prázdnými láhvemi a hromadami kamenných dlaždic. Ze zdí lezly elektrické dráty, které se kroutily jako červi, a v rohu, vedle bubnu se zaprášenou vodou stála míchačka na cement. Nahoru vedlo široké schodiště. Po celé délce jedné stěny byly vybourány otvory, jimiž dovnitř pronikaly sluneční paprsky, jako světelné kužely silných halogenových reflektorů.

Popošel k jednomu z otvorů a pohlédl dolů. Svah pod ním spadal dolů po strmých terasách. Uviděl schody, vedoucí k hluboké obdélníkové jámě – k bazénu ve stadiu hrubé stavby a holých trubek. A v dálce zase ten výhled. Simon si pomyslel, že si dosud ještě nezaplaval, aby měl při tom takový výhled, a zalitoval, že není majitelem staveniště. Ale co to bude? Na obytný dům byla budova až příliš velká. Ještě jednou se podíval na hory, které pod sluncem stoupajícím vzhůru měnily barvu do vybledlé fialové, a vydal se zkontrolovat, jaký pokrok dělá jeho zraněný porsche.

Uviděl Duclose, jak provádí posunkovou gymnastiku, která v Provenci provází každou důležitou konverzaci – ramena v křeči, paže jako mlýn, ruce se vlní, jak podtrhávají slova, a obočí v nebezpečí, že zmizí v čepici. Na ženu, se kterou mluvil, to jaksi nedělalo žádný dojem. Nedůvěřivě zírala na kus papíru, který měla v ruce a Simon zaslechl, jak skočila Duclosovi do jeho řečí o pilné práci a poctivých účtech. „Ne, ne a ne, to je příliš!“

„Ale madam…“ Duclos si všiml Simona, který stál u čerpadla a využil příležitosti k útěku. „Ach, pane, hned jsem u vás. Omluvte mě, madam.“

Madam si zapálila, zlostně se nafoukla a přecházela sem a tam přede dveřmi. Podle vzhledu, usoudil Simon, určitě místní nebyla. Blond vlasy, štíhlá, zhruba třicet čtyři nebo pět. Vypadala jako elegantní uprchlík z Armaniho butiku na Place Vendôme. Zvolila ale Armaniho pohodlný styl – blůzu z těžkého hedvábí, světlé gabardénové kalhoty, boty a kabelku z měkké kůže. Nevypadala jako někdo, kdo by se musel hádat o účet z autoopravny na několik stovek franků.

Duclos a Simon se zastavili u porsche a žena, když je uviděla, přestala chodit sem a tam a prohlížela si je. Jak její oděv nasvědčoval, pocházela z Paříže a až do té doby, než nová přítelkyně jejího exmanžela začala využívat výhod jeho konta, se jí vedlo vcelku slušně. Avšak nyní, když dosud pravidelné šeky přicházely s přestávkami, nebo nepřišly vůbec, nastaly problémy. Nicole Bouvier očekávala a pociťovala finanční potíže. Udržet z toho, co měla, dům v Brassière a k tomu ještě malý byteček na Place des Vosges, pro ni začalo být poměrně komplikovaným aritmetickým cvičením. A nestoudně nafouklý účet od autoopraváře tomu moc nepomohl. Řekla si, že odjede a zaplatí mu až příště, ale zabránila jí v tom zvědavost. Automobily značky Porsche se v Brassière jinak nevyskytovaly, a navíc majitel vozu vypadal celkem zajímavě. Byl sice trochu zmuchlaný a zřejmě se neoholil, ale rysy měl příjemné. A tak přistoupila blíž, aby slyšela, co si povídají.

Bylo to, jak Duclos předpokládal. Výfuk objednal telefonicky – dal si ruku od oleje k uchu a roztáhl palec a malíček – ale bohužel to tady nebude dřív než za tři dny, možná za týden. Tak je tomu vždycky s těmi exotickými auty. Kdyby si pán koupil nějakou rozumnou značku, francouzský automobil, takový malér by se vyřídil během čtyřiadvaceti hodin.

Simon se na chvilku zamyslel. Bylo by možné najmout si auto od Duclose?

Ramena se skrčila s hlubokou omluvou a ozvalo se zamlaskání. „Kdepak. To musíte do Cavaillonu.“

„A je tu někde taxík?“ nenechal se odbýt Simon.

Duclos si utřel čelo hřbetem ruky a udělal si šmouhu. Byl tu sice Pierrot od sanitky, ale ten bude ve vinici. „Ne.“

Madame Bouvier se podívala na Simona, jak si s rukama v kapsách zamyšleně kouše ret.

„Pane?“ Simon se k ní obrátil. „Mohu vás do Cavallonu dovézt. Není to daleko.“

„Ale…“

„To je maličkost.“ Šla směrem k autu. „Pojďte.“

Než mohl Simon cokoliv namítnout a Duclos pokračovat ve sporu o účet, nasedla madame Bouvier do auta, natáhla se a otevřela dveře spolujezdce. Přitom vhodně předvedla kousek bezvadně opálené kůže pod hedvábnou blůzou. Simonovo chvatné rozloučení a Duclosova odpověď zůstaly viset ve vzduchu u dílny a auto bylo pryč.

Ti lidé tady jsou opravdu milí, pomyslel si Simon a obrátil se ke své zachránkyni. „Madam, jste opravdu velice laskavá“

Zařadila vyšší rychlost a auto mírně poskočilo dolů s kopce. Z francouzštiny přešla na angličtinu. „Vy jste Angličan, ne? Máte britskou poznávací značku.“

„Jasně.“

„Žila jsem v Londýne tři roky, blízko Arrods“

Mluvila se silným francouzským přízvukem a Simon doufal, že jeho francouzština zní stejně příjemně, jako její angličtina.

„Mám podnik v té samé čtvrti, na Knightsbridge.“

„Opravdu? A kde tady v Provenci pobýváte?

„V podstřešním apartmá v kavárně v Brassière.“

Madame Bouvier zvedla dramaticky obě ruce z volantu a auto mírně zakolísalo směrem k příkopu. „Proboha! Tam přece nemůžete zůstat.“

Simon se chytil palubní desky, ale ona se opět chopila řízení a vrátila se do středu vozovky. „Doufám, že se mi dnes odpoledne podaří něco najít, až si vypůjčím auto.“

„Dobře.“ Zaťukala prsty na volant a úmyslně zrychlila. „Vím o jednom pěkném klidném místečku – Domaine de l’Enclos, hned nad Gordes. Mají tam výbornou restauraci. Ukážu vám to a pak zajedeme do Cavaillonu.“

Simon přestal pozorovat silnici, která se jakoby zúžila, když auto zrychlilo, a otočil se směrem k profilu madame Bouvier, jehož jemný obrys se utápěl v blonďaté hřívě. Hezčího šoféra aby člověk pohledal.

„Podívejte se, už tak vás dost zdržuju. Ale pokud nemáte nic důležitějšího na práci, dovolte mi, abych vás pozval na oběd. Nebýt vás, ještě teď bych čekal na Duclosova kamaráda s jeho sanitkou.“

„Uf! Ten zloděj. Majitel nejdražší autoopravny v celé Provenci. Všichni se tu na vás krásně usmívají, ale najednou zjistíte, že vám strkají ruku do kapsy. Ne každý je tu poctivý.“

„Tak jako všude. Tady to aspoň dělají s úsměvem.“

GORDES 4 km, hlásala směrovka. Madame Bouvier zpomalila. Na křižovatce odbočila doprava na širší asfaltovou silnici a podívala se na úzké zlaté hodinky na zápěstí. „Děkuji za pozvání,“ řekla. „Oběd si dám s chutí.“

Vyjeli do kopce směrem na Gordes a těsně před městečkem zahnuli doleva, na silnici směrem na Abbaye de Sénanque. Dopravních značek tam bylo habaděj a městečko vypadalo, jako by se chystalo k fotografovi, který dělá pohlednice. Hezké, ale až příliš dokonalé. Simonovi se spíše zamlouval mírně nedbalý vzhled Brassière-les-Deux-Églises.

Projeli bránou ve vysoké suché zdi, která chránila Domaine de l’Enclos před vnějším světem, a Simon si náhle připadal ušmudlaný. Nebyl to zrovna jednoduchý venkovský hotýlek jaký očekával. Zahrada byla pečlivě upravená, stromy ořezané, malé vilky byly pěkně posazeny daleko od sebe a daleko od hlavní budovy. Vypadalo to spíš jako Bel Air než jako francouzský venkov.

Madame Bouvier zaparkovala ve stínu mezi mercedesem se švýcarskou značkou a jaguárem s britskou značkou. „Voilà, Tady byste se mohl cítit o něco lépe než v té kavárně.“

„To koukám, že se najdou taková místa.“ Šli malou alejí směrem k hotelu. „Mají tu nějaký kšeft? Je tu dost zákazníků?“

„Byl byste překvapen. Jezdí sem odevšad. Ze severu, z celé Evropy i z Ameriky. A sezona je tu dlouhá, od Velikonoc až do Vánoc. Příště si sem zaleťte helikoptérou.“ Ukázala směrem k mýtince mezi stromy. „Tamhle mají přistávací plochu.“

Příště, řekl si Simon, bych se spíš měl oholit, než sem půjdu, a vzít si alespoň náznak zavazadel. V tom, v čem byl, se moc necítil.

Ale dívka v recepci se usmála a nabídla mu jednu z vilek na celý týden. Ano, mají stůl pro dva na terase.

Simon se uklidnil. „V dobrém hotelu obyčejně přivřou oči.“

Madame Bouvier se zamračila. „Co tím chcete říci?“

„Jen se na mne podívejte.“ Poškrábal se na bradě. „Neoholený, bez zavazadel, v doprovodu dámy…“

„A co by v takovém případě udělali v Anglii?“

„No, asi by se na člověka dívali divně. Nutili by mě, abych si vzal vázanku, a celkově by se snažili, abych se cítil nesvůj.“

Madame Bouvier trochu zasupěla, což mělo vyjádřit nesouhlas. „Tady to není tak formální. Kravatu nenosí nikdo.“ Pohlédla na Simona a usmála se. „Ale občas se oholí. Pojďte.“ Vyvedla ho na terasu, z níž byl krásný výhled směrem na jih.

Během oběda se veškeré formality postupně vytratily. Než snědli hlavní chod, už si říkali Simon a Nicole a když jim přinesli druhou láhev svěžího růžového vína, vyprávěli si o svých rozvodech. Simon v ní nalezl ochotnou a zábavnou společnici a když jí zapaloval cigaretu a ona se ho přitom dotkla rukou, pocítil krátký záchvěv vzrušení. Tak tohle musí přestat; ten poslední záchvěv ho ještě teď stojí peníze. Objednal kávu a konverzaci přesunul na bezpečnější téma.

„Ta budova v Brassière, takový velký dům, co se rekonstruuje. Co tam má být?“

Nicole namočila do kávy kostku cukru a ukousla si. „Ta stará četnická stanice? Je to prázdné už asi pět let, od té doby, co se četníci odstěhovali do nového u silnice N100. V Brassière zůstal jen ten malý zlodějíček v autoopravně, jinak tam kriminalitu nevedou.“ Napila se kávy. „No a přišel takový člověk z Avignonu, že prý investuje do budov, a koupil tu stanici za hrstku prachu.

„Prachu?“

„Jo, prachu. V podstatě za nic. Prý asi tak za milion franků, a to je to dost velký barák. Dvě podlaží a ještě k tomu suterén. Tam byly dřív cely. No a navíc koupil i nějaký pozemek za budovou, že to má ten výhled, a naplánoval, že to přestaví na apartmány s bazénem.“

„Špatný nápad to není. Kdy to mají dokončit?“

Nicole zakroutila hlavou. „Asi nikdy. Spolklo mu to všechny peníze. S těmi starými budovami je to vždycky stejné. Přijdou takové malé pohromy, ani si to neumíte představit. Zbouráte stěnu a bum! Spadne vám strop.“ Vzala si další cigaretu a naklonila se k zápalce, kterou pro ni Simon zapálil. Nějak se jí rozepnul další knoflíček.

„Díky.“ Naklonila se dozadu a vyfoukla kouř vzhůru. Simon sám sebe nachytal, jak civí na její dlouhý štíhlý krk. Raději se začal zabývat doutníkem. Nicole pokračovala. „Půjčí si víc peněz a pak ještě víc. Pak to potřebuje novou střechu. Pak se zjistí, že náklady na bazén se zdvojnásobí, jelikož se tam dolů nedá zajet s nákladním autem. Cement, kameny, všechno se musí dolů nosit na zádech. Krátce řečeno, došly mu peníze.“ Podřízla si prstem krk. „Zbankrotoval. Tady se to stává pořád – lidé jsou příliš velcí optimisté a věří tomu, co jim zedník nakuká. Ale když stavba začne, cena…“ Nicole naznačila dvěma prsty stoupající spirálu a pokrčila rameny.

„V Anglii je to to samé, řekl Simon. Vzpomněl si, jak stouply náklady na úpravy domu v Kensingtonu, na účty, nad kterými se mu málem chtělo brečet. „Pak přišli návrháři interiérů a bylo to ještě horší.“

Nicole se musela smát. „Když jsem byla v Londýně, měla jsem tam zahrádku, o nic moc větší než dvojlůžko. Chtěla jsem tam trávníček – znáte to, anglický trávník – a tak jsem ve slovníku hledala, jak se to řekne, a našla jsem slovo turf. Trávník. Dobře. Pak jsem si došla do takového menšího obchodu v Chelsea, bylo tam plno mužských, a řekla jsem si o šest čtverečních metrů trávníku. Koukali na mě jako na blázna.“

„Proč?“

„Ten obchod byl ‚Turf Accountanť s velkým T, ne jako trávník s malým t. Sázeli tam na koňské dostihy.“ Smála se a ušklíbla se svojí nevědomosti. Jednou z radostí v životě je, pomyslel si Simon, že čím déle trvají obědy, tím více se ženy stávají hezčími a zábavnějšími.

Nicole ho zavezla do Cavaillonu, kde si vypůjčil auto. Pomalu se v něm vrátil zpátky do Brassière, vzal si svoje zavazadla a odjel do hotelu. Vyšel si do zahrady a jak mohl odkládal telefonát do Londýna. Byl už dva dny mimo spojení, což se mu docela líbilo. Zpátky ve vilce pohlédl na mobil, malou věcičku z umělé hmoty, která na něj vyčítavě shlížela. Vzal ji do ruky a vymačkal čísla, která ho spojí s realitou.

„Kde jste?“ Liz zněla jako znepokojená máma. „Pořád se snažíme dovolat se do Byblosu i panu Muratovi, ale…“

„A co vám řekl?“

„Byl přímo nevkusný. Řekl, že jste utekl s dívkou z kabaretu Crazy Horse. Myslel si, kdovíjak není vtipný. Všechno je v pořádku?“

„Ale ano. Jen jsem se rozhodl nejet až dolů a měl jsem malou nehodu s autem – nic vážného, už se to zařizuje. Zůstanu tady v Gordes, než mi to spraví.“

Dal Liz telefonní číslo do hotelu a slyšel, jak s někým mluví.

„Liz?“

„Minutku. Chce s vámi mluvit Ernest. Nepokládejte to pak. Máme tu ještě důležitou zprávu od pana Zieglera.“

„Haló, haló, ať jste kde jste,“ ozval se Ernest. „Ani vám nemohu přesně popsat ten zmatek, který tu nastal – všeobecná panika, muž přes palubu, Liz nám přes noc zešedivěla, hledáme ho tu a pak zas tam…“

„Vždyť jsem odjel teprve před dvěma dny.“

„No, vždyť jim to tady říkám. Dejte tomu chudákovi možnost aspoň si vybalit kartáček na zuby. Ale víte, co jsou zač. Nemohou vás nechat o samotě ani na pět minut. Chcete taky nějakou dobrou zprávu?“

„Bodejť by ne.“

„Ten hudebník, co si přišel prohlédnou náš dům – šílená postava kompletně obalená v kůži – no, dal nám velice dobrou nabídku s podmínkou, že se bude moci nastěhovat do měsíce.“

„Pokud mne se týče a pokud má krytý šek, ať se nastěhuje třeba zítra. Jaká je ta nabídka?“

„O sto tisíc méně než vyvolávací cena.“

„Dva miliony čtyři sta tisíc?“

„Včetně postele. Tu si na první pohled zamiloval. Mám dojem, že už se v ní vidí…“

„Dovedu si to představit. OK. Řekni v agentuře, ať to spustí.“

„Hned jdu na to. Chce vás ještě Liz, dělá na mě obličeje. A užijte si to tam. Nedělejte nic, co bych nedělal já sám.“

„Mám obavy, že tohle se vám moc líbit nebude,“ sdělila mu Liz, „Pan Ziegler si přeje, abyste se okamžitě vrátil do Londýna. Prezident od Morgana se zítra vrací do New Yorku přes Londýn a pan Ziegler se domnívá…“

„Já vím, co se Ziegler domnívá,“ přerušil ji Simon. „Ziegler se domnívá, že bych měl pana prezidenta vodit za ručičku.“

„Přesně tak. Je mi líto, ale do telefonu mluvil velice vzrušeně, když se dozvěděl, že jste pryč.“

Simon se podíval z okna. Slunce spočívalo na vrcholcích olivovníků a barvilo jim listy na stříbrně zelenou. Opar v pozadí změkčil obrysy Lubéronu a zvuk šplíchnutí vody, jak někdo skočil do bazénu, zůstal jakoby viset v podvečerním vzduchu.

„Liz, riskuji sice srdeční záchvat pana Zieglera, ale zůstanu tady.“

„Chcete, abych mu to sdělila?“

Simon si vzdychnul. „Ne, zavolám ho sám. Nic se neděje, ozvu se zítra.“

Položil telefon a poprvé za celý den se podíval na hodinky. Zatracený Ziegler. Vyzul se z bot a zavolal do New Yorku.

Ziegler se ozval s lehkou ozvěnou v pozadí a Simonovi bylo jasné, že má telefon přepnutý přes reproduktor. Ziegler s oblibou mluvil do telefonu na dálku, chodil přitom po pracovně a řval. Simonovi se to protivilo.

„Bobe, řekni mi něco. Je tam s tebou tvoje sekretářka?“

„Jasně. Je tady, samozřejmě. Proč?“

„Ještě se ji pořád snažíš ošukat?“

‚Ježíš!“ Nastala pauzička a cvaknutí, jak Ziegler vypnul reproduktor a zdvihl sluchátko. Zněl teď o moc blíže. „To měl být dobrý vtip nebo co?“

„Takhle tě líp slyším. Co panikaříš?“

„Klient se zakázkou za třicet milionů bude zítra v Londýně a ty se válíš ve Francii. Tomu říkáš řízení podniku?“

„Říkám tomu dovolená. Vzpomínáš si, dovolená?“

„Do hajzlu s dovolenými. Zabal si a šup zpátky.“

„Nejedu nikam. Všechno, co si ten vůl žádá, je dobrá večeře a pohladit. To klidně zvládne Jordan.“

„Nevěřím svým uším. Třicet milionů dolarů a ty nejsi schopen vyšetřit si jeden den z toho sezení na zadku. Ježíš.“

„Víš právě tak dobře jako já, že děláme solidní obchody. A nepotřebujeme předvádět zatracenej cirkus pokaždé, když se zákazník rozhodne přespat v Londýně. Vedu reklamní agenturu, ne ochranku.“

„Něco ti řeknu. Tam odtud, kde zrovna jsi, vedeš velký víš co…“

„Heleď Bobe, nejedu nikam.“

„Tak jedu já.“

Zavěsil a Simon pocítil určité zadostiučinění. Dlouhá léta se choval podle pravidla reklamního pracovníka: postavit se do pozoru pokaždé, když se objeví zákazník, a poskytnut zákazníkovi to, co se neupřímně popisovalo jako „pohostinnost“. Co to bylo za pohostinnost předstírat zájem a přátelství s nožem a vidličkou v ruce? Kromě jedné nebo dvou výjimek ho většina jeho zákazníků nudila. S několika tyrany z velkých společností, kteří zneužívali své položky na reklamu coby útočné zbraně, vysloveně opovrhoval. A přitom mu platili. Tím začínal rovněž opovrhovat. Začal měknout, nebo ho to unavuje? Nebo konečně vyspěl.

Povečeřel sám na terase s šestnáctikilometrovým výhledem a bavil se pomyšlením na Zieglera, jak vězí v dopravní zácpě po cestě na letiště JFK Concorde do Londýna, držet toho chlapa za ručičku, Concorde zpět do New Yorku. Další slavné vítězství pro vztahy mezi agenturou a klienty, další zdrcující porážka pro zažívací soustavu. Zapálil si doutník a vydal se pomalu směrem k vilce. Bylo stále ještě teplo, nebe bylo čisté a poseté hvězdami a z křovin se ozývalo vytrvalé cvrčení cikád. Poslední, na co před usnutím pomyslel, bylo, že se těší na zítřek.

Dny se zdály dlouhé, ale utekly velice rychle. Simon prozkoumal okolní vesnice, vyjel nahoru na pustý bílý vrchol Mont Ventoux, prošel rozvalinami zámku markýze De Sade v Lacoste, odpočíval v kavárnách. Každý večer, když se vrátil do hotelu, očekávaly ho tam zprávy z Londýna, které, když si je prohlížel na terase a bez bot, se zdály překvapivě nedůležité. Kontrast mezi klidem jeho okolí a zprávami o běžných událostech v agentuře, zveličených do krizových rozměrů, bylo přesně to, o čem začal víc a víc uvažovat. Život versus podnikání.

Bylo na čase pomýšlet na zpáteční cestu. Duclos by už měl mít porsche opravené, i když bylo divné, že nezavolal. Rozhodl se, že do Brassière zajede zítra ráno a až vyřídí to auto, mohl by třeba poobědvat s perfektně opálenou dekoltáží. Našel telefonní číslo, které mu Nicole napsala na krabičku zápalek.

„Nicole? Tady Simon Shaw.“

„Ááá. Zmizelý Angličan. Kde jste se toulal?“

„Omlovám se, chtěl jsem zavolat, ale…“

Nicole se zasmála. „Říká se tomu provensálská nemoc… udělám to zítra. Možná.“

„Říkal jsem si, že bychom třeba mohli spolu zítra poobědvat. Auto mají v opravně již týden a mělo by být hotové.“

„Týden tady neznamená nic, Simone. Ale pokud se oběda týče, ráda.“

Domluvili se, že se setkají v kavárně a Simon strávil příjemnou půlhodinku listováním v průvodci Gault Millau ve snaze najít pěknou restauraci. Vlastně měl Nicole zavolat dřív, ale asi se potřeboval zcela oprostit od života v Londýně. Uvědomil si, že krčí rameny a musel se tomu smát.

Do Brassière dojel dopoledne a Duclose našel ve stejné pozici, jako když ho viděl poprvé, pod autem. Připadalo mu, že je to to samé auto. Simon pozdravil tenisky od oleje a zbytek těla vyjel na vozíčku ven.

„Aha, pane, to jste vy.“

Duclos měl pro něj samé dobré zprávy. Náhradní díly tu budou příští týden – zaručené, bez problémů. Chtěl mu zavolat, ale…

Být to v Londýně, Simon by se rozzuřil. Tady to zas až tak nevadilo. Byl nádherný den. Poobědvá s krásnou ženou. Může vlastně pro auto poslat Ernesta, až bude hotové. Tenhle filozofický přístup k věci ho samotného překvapil. Zřejmě byl schopen pokrčit rameny jak fyzicky, tak duševně.

Poděkoval Duclosovi a odebral se směrem ke kavárně.

Slunce proměnilo ulici vedoucí z návsi v dvojitý tunel. Jedna část v oslepujícím jasu, druhá v hlubokém stínu. Simona cosi lákalo k té staré četnické stanici. Vyšel po schodech do prvního patra, které vypadalo větší než přízemí. Obrovský prostor, vyčištěný a připravený na druhou etapu přestavby. Pokud se výhledu týkalo, seshora byl ještě lepší – vinice měnící barvy do šarlatova a hněda, kopce pokryté sosnami a s kamennými budovami mezi stromy, všechno jako ploché, zezadu osvícené siluety, a za tím vším hory. Vzduch byl tak čistý, že Simon mohl rozpoznat obrysy stromů na vrcholcích, malinké, ale ostré. Z teras pod ním bylo slyšet smích a zvuky traktoru. Bylo poledne, hodina, kdy každý poctivý Provensálec odjíždí z polí domů na oběd.

Když se Simon konečně dostal ke kavárně, Nicole již seděla u stolku před ní. Nabídla mu obě tváře k polibku a on si uvědomil, jak voní – svěžestí a kořením.

„Tak co se děje s autíčkem? Doufám, že jste mu nezaplatil tolik, kolik si žádal?“

„Stále ještě čeká na náhradní díly. Nevadí, pošlu někoho z Londýna, aby mi auto přivezl.“

Nicole hrábla do kabelky pro cigarety. Měla na sobě plátěné šaty bez rukávů v přírodní barvě, která ještě více zdůraznila její opálené paže a nohy. Simona zamrzelo, že nezavolal dřív.

„Takže budete muset odjet?“ zeptala se.

„Volali z podniku.“ Objednal pití u dívky, která s neskrytým zájmem studovala Nicoliny šaty. Usmála se na Simona a odhoupala se dovnitř.

„Hezké děvče,“ prohlásil Simon.

‚Její matku jste potkal, ne?“ Nicole se smíchem nadula tváře.

„Jste zlá a plná závisti jenom proto, že nemáte knírek a neumíte řídit traktor.“

„To je to, co se vám líbí?“ Nicole se na něj dívala oblakem kouře a Simon pocítil magnetismus mezi nimi. Ne, pomyslel si, to, co se mi líbí, sedí proti mně.

„Ženy s knírkem přímo zbožňuji,“ prohlásil. „Musí to být tím, jak to lechtá.“

Nicole si vzala tlustý pramen vlasů a dala si ho pod nos. „Takhle je to dobré?“

Simon přikývl. „Fantastické. Budete moci takhle jíst?“

Vybral restauraci za Gordes, přestavěnou farmu se stoly na dvoře a s šéfkuchařem, kterého v Gault Millau popsali jako budoucí hvězdu gastronomického nebe. Oběd trval dlouho a dali si na čas. Smáli se spolu hodně a často, a vypili vína o něco více, než měli. A pak u kávy se ho Nicole zeptala, jak se cítí, když se musí vrátit do Londýna.

Simon pozoroval, jak se dým z jeho doutníku vznáší nahoru k listům platanu, který jim poskytoval stín před sluncem, a řekl si, co asi bude obědvat zítra. Asi minerálku Perrier s klientem, který bude mít starosti s podílem na trhu.

„Nedá se říci, že bych se na to těšil,“ odpověděl. „Potíž je v tom, že už v tom všem není pro mne nic nového. Zákazníci se stejnými problémy, lidé, s nimiž pracuji, mě nudí…“ Zastavil se a foukal na uhlík doutníku, až se pod šedým koncem popele rozzářil. „To je asi to, nudí mě to. Kdysi jsem to miloval, ale teď už ne.“

„Ale děláte to.“

„Záporný rys mé povahy. Mám rád peníze.“ S rošťáckým úsměvem se podíval na hodinky a zavolal číšníka, že bude platit. „Je mi líto, ale budu muset jít.“

Seděli mlčky, než zaplatil, potom vyňal z peněženky navštívenku a podal ji Nicole přes stůl „Tady je moje londýnské číslo. Jestli někdy přijedete, dejte vědět. Třeba bychom mohli jít na večeři.“

Nicole se zastavila, nasadila si tmavé brýle a posunula si je na špičku nosu. „Myslela jsem, že večeříte pouze se zákazníky.“

„Třeba z vás zákazníka uděláme.“ Zvedla obočí a Simon se zasmál. „To se v branži říká, když se loví.“

Vrátil se do hotelu pro zavazadla a Nicole odjela domů. Bylo jim vcelku jasné, že se nevidí naposled.

6

Simonovi se v Londýně nějak nelíbilo. Byt, přes veškerou Ernestovu snahu, květiny a několik obrazů vyrvaných z Carolininých spárů, byl chmurný a neosobní jako apartmá v hotelu. Začala dlouhá a monotónní předehra k britské zimě. Obloha mu připadala jako nízký a šedý strop a lidé na ulicích se choulili před mrholením a zápasili s deštníky. Scházelo světlo. Provence mu připadala jako jasná, ale dávná vzpomínka.

V průběhu prvního dne se v podniku nestalo nic, co by mu zlepšilo náladu. Jordanovi se to zřejmě strašně líbilo, když si mohl hrát na pána velkomožného a nijak se mu nechtělo předat otěže zpět. Bez přestání vrážel do Simonovy kanceláře a měl připomínky – jak tomu říkal – k otázkám řízení státu. Jmenovitě mu vadil případ z minulého pátku, který Simonovi nahlásil v přestávkách mezi významnými nádechy z cigarety.

David Fry, vedoucí výtvarného oddělení agentury a zdroj neustálých nepříjemností pro Jordana jako důsledek jeho zřetelného opovrhování byrokraty, se prý choval nepřístojně v jedné proslulé restauraci.

„Co dělal?“ vyzvídal Simon.

„Za prvé se ztřískal jako prase,“ na to Jordan. „A pak prý vyndal kokain a začal si pudrovat nos na veřejnosti. Ani na záchod si nezašel.“ Našpulil opovržlivě rty. „Jeden známý, který tam byl, mi volal v sobotu ráno až do Wiltshire, takže jsem Davida hned zavolal a zeptal jsem se ho, co si o sobě k sakru myslí. Tyhle věci se hned dostanou do bulvárního tisku, rozladí klienty a vrhnou na nás špatné světlo.“

Simon si povzdychl. Jordan měl totiž pravdu. „A co na to David?“

„Vyčetl jsem mu to. Řekl jsem mu, že vedoucí pracovníci veřejných společností se nemohou chovat jako balíci.“ Jordan vystřelil své manžety, jako kdyby se snažily uniknout mu nahoru do rukávů.

„No tak co on na to?“

„Řekl mi, abych šel do háje. Chtěl jsem zajet do Londýna a dát mu pár facek. Hajzlík jeden.“

„Jakmile vyřídíme tu prezentaci, promluvím si s ním. Jak to vypadá?“

„Obvyklá hysterie ve výtvarném oddělení, zatímco nás nechají klidně čekat. Od Davidovy sekretářky mám informaci, že zítra by snad mělo být všechno hotové. Potřebují nad sebou pevnou ruku. Termíny pro ně nic neznamenají.“

Simon vycítil, že ve vzduchu je nebezpečí přednášky o technice řízení podniku a raději se zmocnil stohu spisů.

„Musím se teď pustit do tohohle“ prohlásil. „Do čtvrtka ráno se musím podrobně seznámit s trhem ochranných prostředků.“

Jordan se usmál a vycenil své dlouhé žluté zuby. Začíná sám vypadat jako jeden z těch jeho zatracených koní, pomyslel si Simon.

„Raději ty, než já, kamaráde. Odjakživa je nenávidím. Jako kdybys cucal prvotřídní víno brčkem.“ Zařehtal a odrázoval do své kanceláře.

Obchodní rada pro prezervativy, čili, jak se jim v agentuře neoficiálně říkalo gumoví baroni, chtěli vidět materiály pro jejich inzertní kampaň v ceně pěti milionů liber. Simon věděl, že o stejnou zakázku se snaží dvě další agentury, a chtěl ji získat. Přestože to nebyla nijak kolosální zakázka, byla zajímavá zejména z výtvarného hlediska. Kombinace sexu a společenské odpovědnosti vypadala jako obrovská příležitost pro výtvarné nápady a základ pro výraznou a pozornost budící kampaň, která by silně kontrastovala s obvyklou reklamní prací pro největší zákazníky, průmysl produkující zboží v obalech. Navíc, finanční instituce a burzu by potěšilo, kdyby si navýšili obrat o dalších pár milionů. Znamenalo by to, jak se prý vyjádřil Jordan, gumovou medaili.

Simon si pročetl podklady, které tvořily jednotlivé složky naleštěných materiálů pro čtvrteční poradu. Průzkum vztahů, Statistika a strategie marketingu, Výtvarná strategie, Plán pro sdělovací prostředky – stohy čísel a opatrných předpokladů, důkaz toho, jak se agentura na úkol připravila. Simon si již dávno uvědomil, že jakýkoliv reklamní nápad bylo nutné zarámovat do logických odůvodnění, a čím pozoruhodnější takový nápad byl, tím větší podporu různých materiálů si vyžadoval. Zákazníci již dávno opustili onen nebezpečný zvyk ponechat všechno v rukou reklamní agentury a trvali na tom, že pro svá rozhodnutí musí mít dostatek informací na papíře.

Obchodní rada pro prezervativy, složená z představitelů jednotlivých nezávislých společností, byla klasickým příkladem výboru – budou váhat, hádat se, hledat kompromisy a tvrdohlavě sedět na dvou židlích. Simon se s úsilím soustředil na práci.

Dny předcházející prezentaci byly plné šarvátek mezi jednotlivými odděleními agentury. Výzkum obviňoval výtvarníky, že ignorují jejich výsledky. Výtvarníci trucovali a stěžovali si na nedostatek času. Oddělení pro sdělovací prostředky si stěžovalo na nedostatek peněz na celostátní kampaň. Šéfové si stěžovali na pošetilost a nevyzrálost podřízených. Agentura se propracovávala ke čtvrtku záplavou hádek a svárů. Pracovali do noci a brblali na dlouhou pracovní dobu. Je to vždycky to samé, pomyslel si Simon. Třídenní nebo šestiměsíční lhůta, je to jedno. Hysterie byla součástí hry.

Gumoví baroni se opozdili. Prezentace měla začít o půl třetí. Recepční schovala své číslo časopisu Hello!, grafy na zdech konferenční místnosti zkontrolovali již po dvacáté, sekretářkám nařídili, aby vypadaly, že pilně pracují, ve výtvarném oddělení sundali ze stěny terč na šipky, na toaletách se objevily čerstvé role papíru – společnost Shaw Group se nachystala na další triumf a členové prezentační skupiny se shromáždili v kanceláři u Simona a snažili se vypadat důvěryhodně a sebevědomě.

Blížila se třetí. Ti bastardi se opozdili a vzrůstalo podezření. Museli být na obědě s lidmi z jiné agentury. Dali jim ten kšeft a oslavovali. Bastardi. A všechna ta práce k ničemu. Aspoň mohli zavolat. Asi už jsou namazaní, nebo právě otevírají třetí flašku portského. Kouř a pesimizmus v Simonově kanceláři se daly krájet a když Liz strčila hlavu do dveří, pokrčila nos.

„Tak jsou tady. A je jich sedm. Přivedli si jednoho navíc.“

K sakru. V týmu agentury jich bylo jen šest a být o jednoho slabší se nedělá. Jeden ze zákazníků by seděl na konci stolu nespárovaný a zákazníci bývají na tohle dosti choulostiví, mohli by si myslet, že jim neprojevujeme dostatečnou úctu.

Simon se rozhlédl. „Potřebujeme doplnit stav. Někoho užitečného.“

Navrhli, schválili a povolali mladého muže v tmavém obleku – z plánování, vážného a spolehlivého – a Simon se odebral do recepce. Vypadalo to tam jako sjezd podomních obchodníků s aktovkami: sedm černých aktovek z napodobené kůže, sedm střízlivých obleků, sedm dychtivých tváří. Simon si naladil svoje nejpříjemnější způsoby a hned jak se mu podařilo určit nejvyššího gumového barona, potřásl mu rukou.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat. Jeden z těch nekonečných telefonátů, kdy se nedá položit sluchátko. Jak se vede?“

„Myslím, že je spíš na nás, abychom se omluvili, pane Shawe. Jeden z těch nekonečných obědů, z nichž se nedá odejít.“ Gumový baron obnažil svůj chrup coby úsměv. Tváře měl zarudlé, určitě po nejméně třech džinech, a Simon by se vsadil, že nevydrží vzhůru až do konce.

Odehnal to stádečko dozadu, kolem sekretářek pilně shrbených nad počítači, až do seriózního pohodlí jejich hlavního konferenčního salonku, místnosti bez oken, s tlustým kobercem a tiché, až na šumění klimatizace. Mužstvo agentury usazené kolem oválného konferenčního stolu povstalo a klienti se nahrnuli k prázdným židlím. Nastala výměna jmen a titulů, které si stejně nikdo nezapamatoval, aktovky se otevřely s klapnutím jako výstřel, poznámkové bloky se otevřely, objednaly se kávy a minerálky. Nejvyšší gumový baron si od Simona vzal cigáro a Simon povstal, aby pronesl úvodní projev, stejný jako již tisíckrát předtím.

„Dovolte mi, abych začal konstatováním, jak jsme potěšeni, že jste nám poskytli příležitost představit vám náš koncept kampaně.“ Nejvyšší gumový baron usilovně studoval koneček svého doutníku, zatímco jeho kolegové se úzkostlivě vyhýbali jakémukoliv kontaktu z očí do očí tím, že pečlivě zírali na prázdné stránky svých bločků. „Doufám, že jste se už seznámili v materiálech, které jsme vám poslali, se skutečností, že naše agentura se těší spolehlivé pověsti a je o ní známo, že klientům zaručuje vysoce viditelnou a efektní kampaň na široké škále výrobků a služeb. Považuji však za nutné zdůraznit, že vaše výrobky nás všechny velice zajímají.“

Udělal přestávku a usmál se na ty lhostejné tváře. „Konec konců,“ řekl, „nestává se nám každý den, že můžeme pracovat na výrobku tak blízkém srdci každého muže.“ Lhostejné tváře vůbec nezareagovaly. Tak tohle bude jako kopat příkop čajovou lžičkou. Nejvyššího gumového barona velice zajímal strop a zbylí baroni pokračovali ve studiu svých bločků.

Zároveň s tím, jak Simon pokračoval ve snaze vzbudit jiskřičku zájmu o specifické a podrobné metody analýzy problémů jeho agenturou používané, snažil se hodnotit stupeň zájmu, který zákazníci očividně projevovali či neprojevovali o to, co říkal. Dlouholetá zkušenost ho naučila odhadnout náladu posluchačů a tak si řekl, že tihle asi měli k obědu anestetika. Kdyby měli sedět další hodinu a naslouchat výsledkům průzkumu a plánování sdělovacích prostředků, dostali by se do takového transu, že by jim museli podpálit kalhoty, aby je vzbudili. Rychle se rozhodl změnit program prezentace.

„Normálně,“ řekl jim, „bychom se v této části programu zabývali naším výzkumem a myšlenkovým postupem, kterým jsme dospěli k doporučením pro naše výtvarné oddělení. Ale dnes se od tohoto pořádku odchýlíme.“ Vedoucí oddělení výzkumu, který se velmi rád při těchto příležitostech producíroval, vzhlédl a na Simona se zamračil. Jak Simon uviděl, že otevírá ústa, rychle pokračoval. „Dnes se dáme přímo do kampaně.“ Vedoucí výtvarného oddělení přestal s čmáráním v bločku a vyslal směrem k Simonovi několik signálů pozdviženým obočím.

„Máme pro to dva důvody. Za prvé, abyste uviděli kampaň očima spotřebitele – ty nezajímají demografická zdůvodnění, statistické analýzy a marketingové předpovědi, jen inzerce. A za druhé…“ obrátil se s výrazem seriózního nadšení pro věc směrem k nejvyššímu gumovému baronovi, který obrátkou důstojně pokynul hlavou, „… tedy, za druhé věříme, že toto bude ta nejpropracovanější a nejvíce vzrušující kampaň, kterou jsme kdy zorganizovali. A z toho důvodu se nemůžeme dočkat toho, co na to řeknete.“ Pohlédl na tváře kolem stolu a spatřil, že dvě nebo tři tváře k němu vzhlédly. Díky Bohu, ještě jsou vzhůru.

„Na otázky budeme mít spoustu času až se podíváte na to, co jsme pro vás připravili. Všechna zdůvodnění jsou samozřejmě též obsažena v dokumentaci, kterou máte ve svých složkách.“ Poklepal na sloupec tlustých spirálou svázaných svazků na stole a doufal, že vedoucí výtvarného oddělení měl dost času vzpamatovat se z překvapení. „Takže bych si dovolil pozvat Davida Fryho, našeho šéfvýtvarníka, aby se ujal slova a předvedl nám nápad, který jak věříme, bude mít mimořádně silný dopad. Davide?“

David Fry, o něco starší než by se podle vlasů svázaných do ohůnku dalo soudit, nakrčil ramena natolik, že se mu polštářování jeho saka octlo až pod ušima. Se zrakem planoucím nadšením a též vlivem účinku toho, čeho si byl před schůzí na pánech čichnout, se naklonil vpřed. Pocházel sice z normální rodiny střední třídy a vzdělání se mu dostalo v soukromé škole, ale strávil léta tím, že se snažil vymýtit veškeré stopy svého pohodlného původu a poskytnout lidem dojem, jak tomu říkal „pouliční moudrosti“. Měl v oblibě lidovou hantýrku, která ovšem zastarala už v době, kdy se s ní z druhé ruky seznámil. Přesto se mu dařilo předstírat, že je chudý chlapec z východního Londýna, který se vypracoval. Jeho vzory byli londýnští fotografové a herci, a pokud šlo o klasickou hudbu, miloval Nigela Kennedyho.

Posunul si svoje kulaté brýle s tenkou obroučkou a obrátil se ke gumovým baronům. „Musím předeslat,“ prohlásil, „že tohle nebyl lehký úkol. Stojíme před dvěma problémy. Jednak je to obraz finálního výrobku – automat na veřejném záchodku, balíček po třech na sobotu – Jednak je to otázka praxe, použití výrobku.“ Udělal přestávku a pokrčil rameny. „Jste v plné akci, a najednou přijde moment, kdy si s tím musíte poradit. Víte, co tím chci říci?“

Simon se rozhlédl kolem stolu. Gumoví baroni pečlivě zírali do svých bločků.

Fry si stoupl a uvolnil si hubená ramena pod těmi polštáři. „Ale pozor, není to taková katastrofa, protože máme v zásobě pár překvápek.“ Rozbalil plakát a vystavil ho na odiv. Gumoví baroni zvýšili pozornost. Plakáty, to ano. Ty měli rádi. Plakáty, to je seriózní záležitost.

„Takže,“ pokračoval Fry a ukázal na první řádek natištěný tučnými červenými písmeny. LÉKAŘI TO DOPORUČUJÍ. „Doktoři nás mají rádi. Dobrý?“

Přesunul prst na druhý řádek: SPOLEČENSKY ZODPOVĚDNÉ. „Co tím chce básník říci? To, že pomáháme snížit procento šestnáctiletých členů klubu rodičů. Dobrý?“

„A nakonec – velmi důležité v současné době – zdravotní hledisko.“ Třetí řádek hlásal OCHRANA PROTI POHLAVNÍM CHOROBÁM. „Známe to. Zkažený svět. Dobrý? Stačí.“

Položil plakát a zákaznicí se vrátili ke svým bločkům.

Fry ale rychle pokračoval a nervózně se mlel v tom svém saku. „Tak to je všechno správné a zodpovědné, ale je to k něčemu? Není. A víte proč?“ Nikdo neodpověděl. Fry pokynul hlavou, jako by věděl předem, že nikdo neodpoví. Je to nuda. N-u-d-a. Je to bezpečné, je to to, co vám poradí doktor, ale pokud jde o sex appeal, je to asi tak vzrušující jako projímadlo.“ Udělal pauzu na podtržení dojmu a slova rozdělil pomlkami: „Vypnete. – Zhasnete. – Klesne. – Vám.“ Zakroutil hlavou a ohůnek mu švihal ze strany na stranu. „Nemá to nic společného s tím, co chcete prodat. Nic.“

Udělal krátkou přestávku, aby se gumoví baroni mohli sami zamyslet nad tou kritikou jejich přínosu lidstvu.

„To, co byste měli prodávat,“ pokračoval Fry, „je ta nejpopulárnější komodita v historii lidstva.“

Další hrobové ticho. Simon si dovedl představit, jaké myšlenky se honí tím kolektivním mozkem jeho klientů. Navrhuje nám tenhle maniak, abychom předělali naše továrny, zrušili objednávky na latex a opustili naši vynikající kontrolu kvality, dosahující devadesáti devíti procentní přesnosti, to jest s výjimkou páteční odpolední šichty?

„Žádná panika. My vám nenavrhujeme, že máte změnit tohle.“ Fry vyňal z kapsy jeden prezervativ, dosud v obalu, a položil ho s viditelnou úctou na stůl. „To, co vám navrhujeme je toto: Změňte. – Způsob. – Jakým. – Je. – Prodáváte.“

Gumoví baroni zírali na prezervativ na stole, jako by čekali, že obživne. Fry se předklonil a položil ruce z obou stran prezervativu. „Nejpopulárnější komodita v historii lidstva,“ opakoval. „A víte, co to je? Láska! Nepotlačitelná touha být nepotlačitelně žádoucí. Kosmické dráždění. A tohle…“ zvedl prezervativ a láskyplně na něj zakýval „…tohle je toho součást.“

Vysmrkal se do hedvábného kapesníku. Porucha nosních chodbiček byla buď důsledkem okamžitého vzrušení nebo kokainu.

„To, co navrhujeme,“ pokračoval, „je změna v postavení prezervativu, pokud jde o načasování jeho použití. Nebudeme vůbec nic drmolit o zdravíčku a bezpečnosti a o tom, co vám říkají doktoři. To všecko děcka dnes znají lépe než my. A nechává je to chladné. Ne, pánové, my z prezervativu uděláme integrální součást, důležitou a velice, velice romantickou součást – ano, romantickou, prosím – milostné předehry.

Zpozoroval údiv na tváři jednoho ze starších baronů.

„Znáte to. Hrátky.“

„Aha,“ na to klient.

„A přesně takhle, pánové, na to půjdeme. Ale dříve než se podíváte na ukázku, představte si prosím následující scénář.“ Fry snížil hlas. „Představte si, že jste v kině. Vedle vás sedí Ta Zralá Broskvička, kterou se již po týdny chystáte utrhnout. A dnes večer máte šanci. Ruku už máte kolem ramen, sotva milimetr od jejích dvou tryskových motorů. Dneska. – By. – To. – Mohlo. – Vyjít.“

Simon se podíval úkosem na nejvyššího gumového barona a pomyslel si, kdy asi se naposled nacházel v situaci podobné té, kterou Fry popisoval s takovou vervou.

Mávnutím ruky Fry poručil zhasnout. „Chystáte se k poslednímu útoku,“ vyvolával do tmy, „a v tom – bum! Pomoc je tu.“

Obrazovka, asi tak čtyřikrát větší než velký televizor, se rozzářila a silueta Fryova ohůnku vzrušeně poskakovala nahoru dolů. Ozvalo se zašumění statické elektřiny a na obrazovce se objevil párek mladých lidí, viditelně bez oděvu, umělecky nasvícených, silně naolejovaných, jak se spolu lesknou na posteli. Z reproduktorů se ozvalo dunění basy a kvílení kytary. A pak, jak se silueta Fryho houpala v rytmu a naolejovaný párek klouzal postelí ze strany na stranu, ozvalo se sténání mladistvého sexuálního apetitu.

„DĚLEJ… NAVLEČ TO… OOOOOOCH… NAVLEČ TO… HONEM…“

V rámci možností daných mediálními zákony se mladý párek na scéně snažil seč mohl předstírat mladistvou vášeň. Režisér musel být opatrný a vyhýbal se přímému záběru ňader – prsní bradavky byly podle Fryho úplně tabu, stejně tak, chraň Bože, aby byly vidět jakkoliv zatemněné chomáčky ochlupení.

IF THE SPIRIT MOVES YOU, LET ME GROOVE YOU, AIN’T NOTHIN‘ WRONG. IF YOU BELIEVE IN LOVE…“ pěla bitová skupina a na obrazovce se objevil detail ženské ruky, jak něžně vyjímá prezervativ z obalu nesoucího výtvarným oddělením umělecky vyvedenou značku Obchodní rady pro prezervativy.

„… DĚLEJ… DĚLEJ… DĚLEJ…“ kamera zabrala přivřené oči, vlahé rty a lesknoucí se pokožku „… PŘESTAŇ SI HRÁ… ÁÁÁÁT… OOOOOOO.“

Jak zpěvák kvílel a vzdychal, Fryova silueta poskakovala vedle obrazovky, kolena nahoru a dolů, ohůnek šílel a párek na obrazovce se svíjel v přesně režírovaných pohybech vášně, než obrazovka ztmavla a objevil se vkusně vyvedený titulek, který diváky vybízel ZKUSTE MU TO NAVLÉKNOUT s přáním všeho nejlepšího od Obchodní rady pro prezervativy.

Rozsvítili a pracovníci agentury prozkoumali výrazy na tvářích klientů, jak to na ně zapůsobilo – náznak souhlasu, přikývnutí, výraz ohromení, cokoliv. Jako jeden muž se sedm gumových baronů sklonilo nad bločky a zapisovali si. Kromě toho nic.

Fry skočil do prázdnoty mlčení šipkou. „Ta muzika to je smrťák, co? Klasika, samozřejmě. Ale, beru to, pro dnešní dobu je to perfekt ní a v kině – Dolby a stereo – jim to odfoukne ponožky. Takže, to je váš trh. Kino a MTV. A všechno ostatní s tím souvisí – plakáty, pultové poutače, rozhlas, trička – Terry, hoď tam ty diáky.“

Plných deset minut prováděl Fry své mlčenlivé publikum bludištěm podpůrných programů, rozhlasem počínaje a novým modelem automatů v hospodách a u benzinových stanic či tričky konče – pro každého z vás máme tričko. A potom následoval průzkum obchodu.

Fry se znovu vysmrkal a sedl si. Na místnost se znovu snesla rouška mlčení. Simon se naklonil k nejvyššímu gumovému baronovi.

„Jaký je váš první dojem?“

Nejvyšší gumový baron rozvážně potáhl z doutníku a pohlédl na druhý konec stolu směrem k nejmladšímu členu Obchodní rady pro prezervativy, jenž nedávno převzal po otci otěže podniku Hygienické potřeby Basingstoke s.r.o. Podle dávného a osvědčeného pravidla se připomínky sdělují v pořadí obráceném, tak aby nejvyšší představitel měl čas na vyhodnocení nálady podřízených a měl tudíž dost času na to vytvořit si, tak říkajíc, svůj vlastní názor.

„Briane, chtěl bys začít?“

Brian si odkašlal a přerovnal si zápisky. „Dobře. Zajisté. Myslím, že agentura nám představila velmi ehm, ehm, ehm originální přístup. Velice originální. Přirozen… hmm… e, měl bych dvě nebo tři připomínky – dvě nebo tři výhrady –, ale nechtěl bych v tuto chvíli dojít k nějakému finálnímu posouzení, aniž bych se předtím seznámil se všemi podklady, které, jak bylo řečeno, jsou ve složkách před námi.“ Zastavil se, aby nabral dech.

Jako obvykle, pomyslel si Simon. Proč ti bastardi nikdy neřeknou přímo, co si myslí? Nasadil znovu jasný a sympatický tón. „Jsem si zcela jist, že tam najdete všechno. Na druhé straně by pro nás bylo skutečně zajímavé vědět, jak vy sami na takovou inzerci reagujete.“

„Jasně. Právě.“ Brian listoval svými poznámkami a hledal východisko, které by mu dovolilo zaujmout neutrální pozici. Nemohl přece sám zastávat stanovisko opačné tomu, které zaujme celá komise. Rovnováha, to je ono, rovnováha a zadní vrátka pootevřená pro případ, že by se většina rozhodla proti. Komise jsou jako člun. Nemá se s nimi houpat. Klíčem ku spokojenosti je obecná shoda. Hygienické potřeby Basingstoke s.r.o. jsou jenom jedním hráčem z mužstva. „Takže, jak jsem řekl, velice originální a se zájmem si přečtu v dokumentaci projektu, jak k tomu přístupu agentura došla.“ Sundal si brýle a rázně si je bystrými pohyby vyleštil.

A tak to šlo dál, stupeň po stupni žebříčku důležitosti uvnitř konglomerátu, déle než dvě hodiny baletu na špičkách a šetrné chvály nesmírně opatrně okořeněné slůvky pochvaly. Simon se musel zapírat seč mohl, aby nezíval. Proč to bylo vždycky stejné? Prosté „ne“ by bylo téměř přijatelnější než tohle nekonečné přežvykování – při nejhorším by to znamenalo kratší schůze. Ale usmíval se a přikyvoval, předstíral pozornost a řekl pochopitelně, když mu nejvyšší gumový baron sdělil, že se komise musí odebrat a posoudit návrh tak podrobně a zodpovědně jak jen možno – a jak zajímavý ten váš návrh je, jak si zasluhuje mnoho dalších schůzek jako ta dnešní na naší půdě, to jest v Domě gumy – předtím, než se dohodneme na věci takové důležitosti a, ano,… ano. Ty stejné nezáživné a nerozhodné kecy jako vždy.

A ten stejný pitevní nález, ke kterému došli po tom, co se zákazníci odporoučeli. Vedoucí výzkumu svaloval vinu na druhé, jelikož se mu nedostalo slávy, David Fry se octl v postdopingové depresi umocněné nedostatkem reakce na jeho výtvarné zpracování. Ostatní se cítili silně deprimovaní silnou depresí ostatních. Simon si oddechl, když uviděl Liz, která mu podala lístek se zprávou. Oddechl si však jen do té doby, než si přečetl: Paní Shawová na vás čeká v recepci. Říká, že s vámi musí mluvit.

Simon sešel dolů a uviděl tam svoji ex, jak mává řasami na Jordana, který ji mírně ošmatával a koketně si prohraboval vlasy. Bylo o něm známo, že mu při společenských večeřích cestuje pod stolem ruka, a když spolu ještě Simon a Caroline žertovali, připadal jim ten zvyk zábavný. Udělili mu zoologický název šmátral stehenní a nikdy ho neposadili vedle manželky zákazníka.

„Nazdar Caroline. Jak se vede?“

Řasy se jí přestaly kmitat a úsměv vybledl. „Nazdar, Simone.“

Jordan si náhle vzpomněl, že má sjednanou schůzku. „Jsem rád, že jsem tě po čase zase viděl, spanilá,“ zahlaholil. „Musím jít.“ Vystřelil na rozloučenou své manžety a lehce se odebral směrem k výtahu.

„Půjdeme ke mně do kanceláře?“ Nechal ty dlouhé nohy a krátké sukně jít po chodbě z recepce před sebou, až prošli kolem diskrétně odvráceného pohledu Liz. Zavřel za sebou.

„Dáš si něco k pití?“

Povýšeně zavrtěla hlavou. „Trošku brzo na mě.“

Simon pokrčil rameny a poodešel ke skříňce v rohu. Zaváhal nad whisky, povzdychl si a nalil si sklenici Perrier. Caroline se naaranžovala na vzdálenějším konci kožené sedačky a zabafala z cigarety – párkrát se krátce a vztekle nadechla a když vydechla, nedbale pohodila hlavou.

„Od kdy kouříš?“

„Prožila jsem dost nepříjemné období. Každý den ti zatracení zedníci pořád dokola. Odklepla si popel prstem s koncem do červena. Lak na nehty dokonale ladil s rtěnkou. Lodičky z krokodýlí kůže dokonale ladily s kabelkou z krokodýlí kůže. Kostýmek z jemné vlny barvy narezlé správně kontrastoval s ořechovým nádechem jejích vlasů. Barva hedvábné halenky ladila s výraznou světlou modří jejích očí. Simon si pomyslel, že asi strávila vyčerpávající dopoledne oblékáním na tříhodinový oběd u San Lorenza, než se mohla odebrat na vyčerpávající seanci se svým kadeřníkem. Překvapilo ho a potěšilo, že ho už ničím nepřitahovala.

Posadil se na druhý konec sedačky. „Takže?“

„Myslela jsem, že to bude civilizovanější, když se u tebe stavím osobně, než jednat přes právníky.“

„S právníky jsme již všechno projednali.“ Upil si ze sklenice. „Pamatuješ, ne? Nebo ti mám ukázat jejich účty?“

Caroline si povzdychla. „Snažím se jednat rozumně, Simone. Nemusíš hned po mně skočit.“ Pohlédla na něj a stáhla si sukni dolů, až si téměř zakryla kolena. Aby si nemyslel, že bude moci skočit někam jinam.

„Dobře, rozumně.“

„Jde o ten dům. Nikdo z nich nedodržel cenový odhad. Nikdo. Záclony, malíři, kuchyně – panebože, ta kuchyně – noční můra. Nemáš ponětí.“

„Zní to stejně jako minule.“

Caroline stopla cigaretu. „Není to legrace. Všecičko, každá maličkost stála víc, než řekli. Tím chci říci o moc víc.“ Vykulila na Simona oči, jistá to známka, že budou následovat zprávy o výstřelcích marnotratnosti. „A teď všichni chtějí, abych jim zaplatila.“

„No, je to prostě jeden z těch nepříjemných zvyků, které dodavatelé mají,“ odpověděl na to Simon. Čekal, kdy už se konečně dostane k té částce, kdy se vypaří ten tenký nátěr předstírané zdvořilosti a dojde k hysterickým výhrůžkám nebo slzavému údolí. Cítil se zcela odpoután a unuděn. Ke stejné situaci došlo už asi dvanáctkrát od doby, co se rozešli.

Caroline si spletla jeho klid se souhlasem a usmála se na něj. Měla opravdu pěkné zuby, pomyslel si, rovné a krásně upravené nějakým banditou v New Yorku, bratru za pětadvacet tisíc dolarů. „Hned jsem věděla, že to bude nejlepší jít přímo za tebou,“ řekla. „Věděla jsem, že to pochopíš.“

„O kolik ti vlastně jde?“

„No, těžko říci úplně přesně, jeden nebo dva se dosud…“

„Přibližně.“

„No, tak třicet. Víc než pětatřicet to nebude.“

Simon se vrátil ke skříňce s láhvemi a dolil si minerálku. Pohlédl směrem ke Caroline, která si zapalovala další cigaretu.

„Víc než pětatřicet to nebude,“ ozval se. „Tak mi dovol, abych ti něco vysvětlil. Koupil jsem ti dům. S těmi tvými právníky jste mi navrhli rozpočet na úpravy domu. Ten rozpočet jsem odsouhlasil. Tys ten rozpočet také odsouhlasila. Je to tak?“

„To ale měl být jenom…“

„To měl být rozpočet. Víš, co je to rozpočet? Víš, ne? To je uzavřená částka peněz.“

Caroline zmasakrovala cigaretu do popelníku. „Se mnou nemusíš mluvit jako s těmi tvými úředníčky.“

„A proč ne? Ty se mnou mluvíš jako kdybych byl bankomat.“

„Pětatřicet tisíc pro tebe nic neznamená. Jsi bohatý člověk. Moji právníci mi říkají, že ses mne zbavil skoro zadarmo. Mohli tě…“

„Tvoji právníci jsou banda hamižných, chtivých a nepoctivých bastardů, kteří nafukují svoje účty a ode mne očekávají, že jim budu podporovat jejich děcka v soukromých školách.“

Zírali na sebe v tichosti. Carolininy rysy byly nevraživě sevřeny. Věděl, že kdyby jí dovolil v té konverzaci pokračovat, nevraživost by se rozpustila v slzách, a kdyby ani to nezapracovalo, došlo by k nadávkám. Pohlédl na hodinky.

„Podívej, nedá se nic dělat, ale mám jednání.“

Caroline se na něj zašklebila. „Mám jednání.“ Shrnula si vlasy dozadu, jako kdyby jí vadily. „Panebože, tys měl vždycky nějaké jednání. Naše manželství sestávalo z pomlk mezi tvými jednáními. Já jsem nebyla vdaná za tebe, ale za tvoji agentura.“ Odfrkla si. „Pokud se to dá nazvat manželstvím. Příliš mnoho práce, na dovolenou nemám čas. Příliš utahaný, abys mě někam vzal. Příliš utahaný, abys se mnou…“

„Caroline, tohle jsme už probrali stokrát.“

„A teď, když vše, co chci, je domov, je to pro tebe moc.“

„Přijde mi to dost, vyhodit pětatřicet táců za mizerné polštáře.“

Caroline se zvedla. S rychlými hněvivými pohyby si uklidila cigarety do kabelky a uhladila si sukni. „Dala jsem ti možnost. Aby na mě někdo řval, za to mi to nestojí. Klidně si jdi na to svoje jednání.“ Odešla ke dveřím a otevřela je tak, aby ji Liz mohla slyšet. „Uslyšíš to od mých právníků.“

Simon se rozhodoval, jestli se má vrátit na posmrtnou oslavu jednání s gumovými barony, a rozhodl se, že ne. Proč taky? Buď zakázku dostanou, nebo ne, a tak, jak se cítil, bylo mu to vlastně jedno. Vzal si sako, řekl Liz dobrou noc a vydal se rušnými podvečerními ulicemi do bytu v Rutland Gate.

Ernest vyšel z kuchyně, utíral si ruce do zástěry a obočí mu vyletělo vzhůru v nadsazeném překvapení.

„Copak, copak? Co se stalo, že jste doma dříve než v osm? Fabrika vyhořela, nebo gumoví baroni píchli a nepřijeli?“

„Ale ne, Ern. Přišli a odešli. A Caroline taky.“

„Ale, ale. Koukám, že vypadáme nějak načepýřeně. Chtělo by to doušek něčeho dobrého.“ Pokračoval v těch svých řečech a dal Simonovi led do sklenice na whisky. „Co zas už chtěla? Příplatek na strasti života na Belgravia? Ať si o té mladé dámě říká kdo chce co chce, nápady, ty ona má.“

Simon se svalil do lenošky, Ernest mu podal whisky, sehnul se a rozepnul mu knoflík od saka. „Jestli budeme takhle sedět se zapnutým sáčkem, budeme vypadat jako harmonika.“

„Ano, Ern. Na zdraví.“

„Hopla, málem bych zapomněl. Máme tu zprávu odněkud z ciziny. Osoba národnosti francouzské tvrdí, že má pro nás dobrou zprávu.“ Vtáhnul tváře, našpulil ústa a pohlédl dolů na Simona. „Nechtěla říct, kdo to je, takže jsem usoudil, že je to záležitost přísně soukromá.“ Vznášel se vzduchem jako ztělesněný otazník.

Poprvé se dnes Simon musel zasmát. Nemohl to být nikdo jiný než Nicole. „To bude něco o mém výfuku.“

„Pokud se mne týče, nikdy nevyzvídám. Ať si tomu každý říká, jak chce. Mimochodem, nechala tu telefonní číslo.“ Zmizel do kuchyně a s významným povzdechem za sebou taktně zavřel. Simon si zapálil doutník a vzpomínal na těch pár dní v Provenci – na teplo, na světlo, na perfektně opálený výstřih – a natáhl se pro telefon.

„Ano?“

„Nicole, tady je Simon. Jak se máš?“

„Díky, všechno je v pořádku. A auto máš také v pořádku. Konečně ho ten malý mizera opravil. Doufám, že z něj neukradl rádio.“ Zasmála se, jakoby trošku přidušeně a důvěrně, a Simon hned zatoužil vidět ji.

„Moc rád bych pro ně přijel, ale je to takřka neproveditelné. Máme toho nějak moc v práci. Budu tam muset někoho poslat, aby to odvezl.“

„Muže vybraných způsobů?“

„Koho?“‚

„Toho, co vzal telefon. Zněl velmi korektně.“

„No jistě, to byl Ernest. Tak toho pošlu. Bude se ti líbit.“

Nastala pauzička a Simon slyšel škrtnutí zápalky, jak si Nicole zapálila cigaretu.

„Já mám lepší nápad,“ řekla. „Mám v Londýně kamarádku z dob, kdy jsem tam pracovala. Pořád mi říká, abych k ní přijela na návštěvu. Tak co kdybych ti přivezla auto? Byla by aspoň legrace.“

„To by bylo báječné, ale přece nemohu…“

„Nemůžeš mi svěřit svoje drahé auto?“

„Svěřil bych ti i ten nejlepší bicykl po tetičce.“

Zasmála se. „Tak platí?“

„Platí.“

Simon položil telefon a odešel do kuchyně. Ernest ho slyšel, jak si pohvizduje, vzhlédl od mísy s mušlemi, které právě čistil a napil se ze sklenice bílého vína. „Že bychom vystopovali určité zlepšení nálady? Musím říci, že na automechanika má velice kultivovaný hlas.“

„Prokazuje mi laskavost. Přiveze nám porsche. Je to od ní hezké.“

Ernest se podezřívavě na Simona podíval. „Toho se člověk denně nedočká, že by se i v tomhle krutém světě našla dobrá víla.“

„Sám víš nejlíp, Ern.“

„Baže, vážený a milý, baže.“

Nicole si oblékla teplejší kabát, aby jí nebyla venku zima a vydala se středem liduprázdné vesnice, s výjimkou psa trpělivě sedícího před řeznictvím, směrem k bývalé četnické stanici. Simona to zřejmě potěšilo, když ji uslyšel. Škoda, že nemohl přijet. V hlavě jí strašil jeden takový nápad, ale záleželo to na mnoha věcech. Myslel to vážně, když řekl, že ho ten jeho obchod už nebaví? Ale s Angličany jeden nikdy neví. Stěžují si a přitom se tomu sami smějí.

Zastavila se ve dveřích budovy a opatrně vešla po betonové podlaze dovnitř až k jednomu z vybouraných oken v protější stěně. Měsíc nad Lubéronem vrhal na terasu pod ní mléčné světlo a kolem výkopu bazénu černého jako inkoust ležely světlé balvany. Nicole se snažila představit si, jak by to mohlo vypadat upravené, zalité světlem, hudba a smích kolem, žádné igelitové cáry z pytlů od cementu u zdi, vlající ve větru.

Rozhodla se, že to musí prozkoumat. Možná by měla, ještě než odjede do Londýna, navštívit notáře. Podnikatelé vždycky chtějí znát podrobnosti a čísla. Nápad to byl zajímavý, hlavně pokud ho jeho život nudil, jak říkal. Nebo jen čekal na soustrast během oběda? Někdy bylo těžké věřit těm Angličanům. Jsou jiní. A vůbec ten jejich suchý humor a naprostá chladnokrevnost. Připadalo jí divné, jak se těší, až ho zase uvidí.

Ucítila, že se jí něco dotklo u kotníku a lekla se. Uviděla opelichanou venkovskou kočku, jak se motá kolem jejích nohou, ocas vztyčený s kmitajícím se koncem a čumáček pootevřený, jako by chtěla zamňoukat.

„Tak co? Co si o tom myslíš? Bavilo by ho to?“

7

Generál si pomyslel, že mu štěstí přeje, když našel tu stodolu. Stála mimo vesnici, v divočině na sever od Joucas, a byla dost velká na to, aby se tam dalo leccos schovat. Od silnice byla schovaná řadou vysokých přerostlých cypřišů. Sedlák nechal sedlačení již před lety a odstěhoval se do Apt.

Generál byl docela spokojený s nájemným pět set franků měsíčně a pokud věděl, měly ve stodole garážovat dva traktory. Všechno, co Generál potřeboval, byl mohutný visací zámek na masivních dřevěných vratech.

V chmurném vnitřku stodoly duněla ozvěna kašlání po šlucích prvních cigaret, které jim Generál po ránu povolil. Prohlíželi si jízdní kola, která byla opřena o stěny. Claude, v teplácích zřetelně dosti malých na jeho postavu, se k jednomu přišoural a potěžkal ho. Zabručel.

„Prosím tě, neříkej, že je těžký,“ ozval se Generál. „Tohle jsou nejlehčí bicykly v Provenci, pro profíky – deset rychlostí, závodní gumy, flašky na vodu, tvarovaný sedla, komplet.“

Claude znovu zabručel. „Zapalovače na cigára nemaj.“

Fernand přehodil nohu přes tyč jednoho z kol a vyzkoušel si sedlo. Kouřem cigarety bylo vidět, jak se zašklebil. „Uf! To je skoro tak blbý, jako jít na operaci.“

Ti ostatní se tomu přestali smát, hned jak si vyzkoušeli svoje sedla. „A to ti profíci z Tour de France seděj na těchhle žiletkách celou dobu?“

Generál s nimi měl určitou trpělivost. „Poslouchejte, sehnal jsem pro vás ty nejlepší kola. Lenošky na ně nemontujou. Za týden dva ta sedla změknou. Dobrý? Do té doby vás budou zadky bolet.“ Prohlédl si je, jak opatrně na kolech posedávají, a rozhodl se, že je musí nějak povzbudit. „Ale pak, až to uděláme, budete se válet na polštářích, prima vycpanejch stovkama.“

Nastalo ticho, jak se každému z nich se zjevila vidina jeho podílu. Jojo si vzpomněl, že má vlastně být věrným pobočníkem a ozval se. „Má pravdu. Tak zadek bolí. No a co?“

Generál přikývnul. „Dneska ráno si dáme jen takovou menší rozcvičku, jen abyste si zvykli – maximálně dvacet třicet kilometrů. Každou neděli si pak přidáme, až pro vás sto kilometrů bude jak nic a zvládnete to bez mdlob. Potom si procvičíme kopečky a na jaře budete mít nožky jako ze železa. Pojďte!“

Vyvezli kola ze stodoly do podzimního slunce a objevili se v plné kráse vystrojení do všehochutě výbavy, Claudovými tepláky počínaje a Borelovými pestrobarevnými kraťasy a Fernandovými montérkami od oleje konče. Generál si zapsal do paměti, že jim bude muset koupit něco vhodnějšího na zimní trénink, takové ty tlusté černé punčocháče, které by je dobře chránily proti větru a udržovaly jim svaly v teple.

„Na konci cesty doleva,“ nařídil. „Já vás dojedu.“ Zamkl zámek na vratech a měl z toho všeho dobrý pocit optimismu a vzrušení, že s tím přece jen začali, a byl zcela spokojen se svým údělem řidiče. Ta sedla, to byla doopravdy mučírna.

Kdyby je někdo viděl, za žádných okolností by si je nemohl splést s trénovanými cyklisty. Kolísali, zahýbali a nadávali na rychlostní páčky. Dva nebo tři z nich nedostali boty do klipsen a šlapali plochýma nohama jako babky jedoucí na trh. Bachir měl sedlo příliš nízko a šlapal podivným stylem s koleny do stran. Jojo kouřil. Generál se rozhodl, že je zřejmě na čase udělat si malou instruktáž. Předjel je a mávl na ně, aby zastavili.

„Je to ještě daleko?“ Jean si masíroval pozadí, odplivl si a rozkašlal se.

Generál vystoupil. „Daleko,“ prohlásil. „Asi tak dvakrát daleko než ve skutečnosti, protože jedete jako blbci. Už někdo z vás někdy v životě jel na kole?“ Popošel k Jojovi. „Hele.“ Nastavil mu správně výšku sedla. „Takhle je to akorát. Musíte dosáhnout špičkou na zem, když nasednete. Jasný? Takhle budete mít nohy skoro rovné, když sešlápnete. Jinak budete vypadat, jako byste se právě podělali. Jako tady Bachir.“ Usmál se na něj.

„A musíte vždycky šlapat pěkně jenom bříškem šlapky, což znamená, že si špičku dáte do klipsny. Tak se vám noha nesmekne. Jestli se vám noha smekne, nabouráte si koule, to vám garantuju. A když měníte rychlost, musíte šlapat. Když měníte a nešlapete, smekne se vám řetěz.“ Potahal se za knír. Je to všecko? „Jo, abych nezapomněl,“ pohrozil prstem na Joja, „nekouřit!“

„K čertu! Nemůžu přestat. Zkoušel jsem to, ale nejde to.“

„Já ti neříkám, abys přestal. Akorát, abys nekouřil, když jedeš. Blbě to vypadá. Viděls někdy Lemonda, aby mu z huby visel čvaňhák? Viděl? Když se konečně dostanete k tomu hlavnímu, musíte vypadat jako srostlí s kolem. Rozumíte? Musíte vypadat, jako ti všichni ostatní bastardi na kolech. To je to, co vás udělá neviditelný.“

Jojo kývnul. „Jasně, úplně neviditelný,“ řekl.

„A bohatý,“ doplnil ho Generál.

Vydali se opět na cestu. Teď už tolik nevypadali jako opilí uprchlíci z cirkusu. Generál jel pomalu za nimi. Těch pár prvních tréninků bude nejhorších, dumal, nohy jako pudink a plíce v ohni. Pak to ti slabší budou chtít vzdát. Jojo byl fajn, byl pro věc a fit. Jean kapsář toho moc nenamluvil, ale on toho vlastně nikdy moc nenamluvil. Claude bude brblat, ale vydrží. Bratři Borelové jeli bok po boku a budou si zřejmě dodávat jeden druhému kuráž. Fernand byl tvrdý chlap. Bachir – no toho bude muset povzbuzovat. Ten byl zvyklý na rychlovky, dvě minutky s kudlou a kvapem pryč. Bude mít výdrž? Bude mít dost trpělivosti? Devět měsíců tréninku, vyčkávání a plánování, to pro něj nebylo. Tak tak. Bachira si bude muset víc hledět, bude to chtít zajít do restaurace na kus řeči.

Předjel je a když je míjel, studoval jejich tváře. Všichni se námahou šklebili, ale dosud se nikdo nepozvracel. Jojo na něj dokonce mrknul očkem, když ho dojel. Ještě deset kilometrů. Svedl je z hlavní silnice na menší, pozvolně vedoucí dolů, a pozoroval je v zrcátku, jak jedou bez šlapání a narovnávají si záda. Byli to dobří kluci. Povede se to. Byl si zcela jist, že se to povede.

Dostal se nějak do středu silničky a musel to rychle strhnout stranou, aby se vyhnul černému porschi, který se objevil v protisměru se zábleskem blondýny za volantem a pak zmizel s hlubokým bubláním výfuku. Do háje, pomyslel si, to je fáro. Nejmíň půl milionu franků a pár milionů navíc za to blonďaté nadstandardní vybavení. Některý mužský holt maj štěstí.

Nicole si té podivně vystrojené skupinky cyklistů sotva všimla. Dojela nahoru k hlavní silnici na Cavaillon a na dálnici. Ještě nevychladla po té rozepři s Duclosem v autoopravně, který odmítl vydat jí auto, pokud na místě nezaplatí za opravu. A ten účet! Za rámeček patří, řekla, když vypisovala šek, na který bez pochyby nemá krytí. Bude muset zavolat panu Gillesovi do Crédit Agricole, a to hned v pondělí, jakmile dorazí do Londýna. Pravda, pan Gilles byl vždy velice sympatický a měl pochopení pro její současné finanční problémy, ale přesto to byl nepříjemný začátek cesty.

Městská doprava v Cavaillonu, dokonce i přes most, byla v neděli ráno bez problémů a na dálnici nebyly kamiony. Nicole to rozjela příjemnou rychlostí a vychutnávala si útulný pocit závodního sedadla objímajícího její boky, vůni kůže a pohodlné držení auta v dlouhých zatáčkách. Báječná změna po té její hromádce rzi, která podle Duclose vyžaduje nové pneumatiky a kdo ví co ještě, má-li vydržet ještě aspoň rok. Potom bude muset opravit něco na domku v Brassière – menší opravy tu a tam, ale vždycky to vyjde na několik tisíc – a místní poplatky, které musí zaplatit v listopadu. Tráví život tím, že musí nějak vyjít s alimenty, a navíc to riziko, když se její ex odstěhoval do New Yorku. Ex manželé měli podivný zvyk mizet v Americe. Stalo se to i jejím dvěma kamarádkám.

Snažila se přivydělat si. Našla si práci v butiku v Avignonu, ale ten zbankrotoval. Potom pracovala pro jednoho realitního agenta. Když ji začal obtěžovat, musela odejít. Jednou nebo dvakrát se jí podařilo pronajmout dům na část sezony, také dělala reklamu pro stavební firmu, ale to všechno bylo jen tak z ruky do úst a to ji unavovalo. Cítila se znavená a jak jí ta třicítka ubíhala, mírně úzkostlivá. Malý byteček v Paříži měla zatížený mohutnou hypotékou a buď ten byt nebo domek na jihu bude muset příští rok prodat. Možná by bylo lepší odjet zpět do Paříže. Nechtělo se jí, ale třeba by tam někoho potkala. V Provenci byl svobodných mužských citelný nedostatek.

Dupla na plyn a předjela velkého renaulta. Náhlé zrychlení jí poskytlo příjemný pocit a okamžitě se jí zlepšila nálada. Řekla si, že má morbidní myšlenky a představuje si, jak žije v Paříži coby stará panna s pudlíkem. Něco se snad naskytne. Konec konců, v Londýně má rande se svobodným mužským. Docela slibným svobodným mužským.

Dívala se, jestli po něm v autě najde nějakou stopu – brýle proti slunci, svetr, krabičku doutníků, knihu – nic tam nebylo. Perfektně udržované, málo používané, neosobní auto. Příležitostná hračka bohatého pána. Když s ním telefonovala, připadalo jí, že na to auto téměř zapomněl. Ale znělo to, jako by měl radost, že ji slyší. Vřelý a usměvavý, choval se stejně jako při tom jejich obědě. Francouz by se choval úplně jinak, buď by byl děsně formální, nebo by si příliš dovoloval. Ale Simon byl – to slovo, které Angličani tolik používají? – prostě fajn. Velice fajn. Rozhodla se, že nebude stavět na noc v Paříži, ale pojede rovnou do Calais, takže se dostane do Londýna kolem poledne.

Počasí v Doveru se sice snažilo, ale nevyšlo mu to. Nicole sjela z trajektu a zařadila se do fronty na imigrační úředníky a celníky. Nachystala si pas a zapálila si cigaretu. Auta se pomalu posunovala směrem k zelenému koridoru.

Dva celníci schovaní ve vratech si prohlíželi porsche, černé a ladné mezi rodinnými automobily umazanými po cestě, a upřeně studovali blonďatou řidičku. Nic moc se nedělo a pěkná ženská sama v drahém automobilu – mohla to být kurýrka, ne? Klasický případ. Pár kilo schovaných ve dveřích. Stálo by to za podívanou. Určitě to stojí za podívanou. Jeden z nich přistoupil k řadě aut a zaklepal Nicole na okénko.

„Dobré ráno, madam. Váš pas, prosím?“

Nicole mu podala pas oknem.

Francouzka. To mi mohlo být jasné podle parfému. A takhle brzy ráno. „Odkud jedete madam?“

„Z Provence.“

„Provence?“

„Jižní Francie.“

„No dobře, ale odkud přesně? Z Nice? Z Marseille? Z té oblasti?“

„Skoro. Je to asi tak hodinu od Marseille.“

„Aha. Asi tak hodinu od Marseille.“

Vrátil jí pas, obešel auto, podíval se na poznávací značku a přišel zase zpátky. „Vaše auto, madam?“

„Ne. Vezu je zpátky známému do Londýna.“

„Aha, známému.“ Sehnul se, až se ocitl se zdvořilým oficiálním poloúsměvem tváří v tvář Nicole. „Popojeďte laskavě támhle, madam.“ Ukázal na prázdný červený koridor. Nicole na sobě cítila zvědavé pohledy cestujících z ostatních aut.

„Ale já…“

„Děkuji, madam.“ Napřímil se a následoval porsche směrem k červenému koridoru. Opatrnosti dneska mnoho nezbývá. Co všechno ti lidé dělají. Tak jako tak, zbývaly mu dvě hodiny do konce šichty a Francouze neměl moc v oblibě. Nafoukaní voli. Který pitomec si vlastně vymyslel ten zatracenej průliv? Pozoroval Nicole, jak vystupuje, vysoké podpatky, nožky jako hedvábí, vypadá draze. Klasická kurýrka, úplně jasné.

Auto odvezli a Nicole se ocitla v malém kamrlíku páchnoucím po tisících cigaret. Zírala na plakát o vzteklině na stěně a oknem viděla, jak poslední auta z jejího trajektu mizela v mrholení. Vítáme vás v Anglii. Zamrazilo ji a bezdůvodně se jí zmocnil pocit viny. Ve Francii by se s nimi pohádala a žádala vysvětlení, ale tady byla cizinka a navíc si nevěřila se svou angličtinou natolik, aby si tomu člověku s rudou tváří a nepřátelským pohledem stěžovala. Měla chuť na šálek kávy. Minula hodina a dveře se otevřely.

„Všechno se zdá být v pořádku, madam. Tady jsou vaše klíče. Promiňte, jestli jsme vás zdrželi.“

„Co jste tam hledali?“

„Nelegální látky, madam. Nelegální látky.“ Pozoroval, jak se zvedla ze židle a ustoupil jí z cesty ke dveřím. Obrátil se, postavil se do dveří a díval se, jak nastartovala motor, který jí vzápětí zhasnul, a jak ho znovu nastartovala. Škoda. Byl by přísahal, že je to živá kurýrka.

Nicole se snažila seč mohla, aby odjela důstojně. Je to divné, jak člověk znervózní kvůli ničemu. S povděkem zpozorovala značku upomínající řidiče, že tady se jezdí vlevo, a zařadila se mezi auta směřující do Londýna. Bylo už čtvrt na dvanáct. Má co dělat, aby dorazila před obědem. Její přítelkyně Emma bude mít strach, jestli se jí něco nestalo. K čertu!

Dokud se nesehnula pro cigarety, nevzpomněla si, že má v autě telefon. Emmin vyšlechtěný přízvuk a mírně přiškrcený hlas pronikl i šumem statické elektřiny.

„Drahoušku, co se děje? Kde jsi?“

„Právě jsem vyjela z Doveru. Zastavili mě na celnici.“

„Máš smůlu. Našli něco? Jsou nesnesitelní, ti chlapi. Strašně rádi se hrabou v dámském prádle. Doufám, žes jim řekla, aby si vzali rukavice.“

„Ne, nic s sebou nevezu. Prohlíželi jenom auto.“

„No nic, nedělej si starosti a přijeď sem co nejdřív. Sníme si něco tady. Julian je pryč, jako obvykle, a tak mu sebereme Burgundské. Dám do ledničky láhev Montrachetu a pěkně si zdrbneme. A nevyplazuj jazyk na policajty. Brzy na viděnou, drahoušku. Ahoj.“

Nicole se pousmála a odložila telefon do držáku. Emmu měla ráda již od té doby, co se rozvedla. Byla neúnavná, veselá, oddaná klepům, laskavá a šťastně vdaná za staršího pána, který byl čímsi důležitým v Bruselu. Už dávno se neviděly.

Emmin byt se nacházel v jedné z těch polokruhovitých budov z hrubých cihel za obchodním domem Harrods. Nicole se podařilo zaparkovat mezi dvěma range rovery a podivila se, k čemu je někomu, kdo bydlí uprostřed Londýna, dobrý automobil vyrobený pro jízdu v divočině. Odnesla si zavazadla po mramorových schodech a zazvonila na zvonek vedle mahagonových dveří. Z domácího telefonu se ozvalo tak hlasité kvičení na přivítanou, až téměř uskočila.

Emma, pomenší vypulírovaná žena s kolosálními náušnicemi, čekala u otevřených dveří bytu. Barvu vlasů měnila pokaždé, když objevila nového neocenitelného kadeřníka. A dnes měla účes barvy mírně narezlé s blond melírem. S nadšením se políbily.

„Báječné, báječné, žes přijela, a takhle opálená. Panebože, budu vedle tebe vypadat jako slimák.“

Držely se za ruce a s mírným odstupem se vzájemně prohlížely, jelikož po třech letech bylo nezbytné vše rychle zhodnotit.

„Vypadáš výborně, Emmo. Máš nádherné vlasy.“

„Chodím teď k Brunovi na Beauchamp Place – úplný poklad a báječně nediskrétní. Kadeřníci vidí všechny stopy po plastických operacích, je ti to jasné? Divila by ses, kdo všechno si to nechal dělat. Tak pojď už dovnitř.“

Byt byl světlý s vysokými stropy, bohatě vybavený a vyzdobený. Ať už dělal Julian v Bruselu cokoliv, platili mu zřejmě slušně. „A jak se má Julian?“ zeptala se.

Emma nalévala víno do sklenic. „Děsně ho to nudí a štvou ho Francouzi. Buď mu dělají potíže, nebo tráví hodiny na obědě. Chtěla bych, aby toho nechal, ale ty peníze ti nikdo zadarmo nedá. Velký problém. Tak to je, drahoušku.“

Seděly proti sobě v hlubokých lenoškách potažených vybledlým chintzem. „Tak ven s tím. Pověz mi všecko o tom tvém novém mladíkovi. Blýská se mu v očku?“

Nicole se zasmála a pokrčila rameny. „Těžko říct, možná. Dosud nevím. Setkali jsme se jenom dvakrát. Prostě jsem měla štěstí s tím autem – příležitost přijet sem na návštěvu za tebou.“

„To jsi hodná, až na to, že ti nevěřím ani slůvko. Kdy se s ním máš vidět?“

„Musím mu zavolat do kanceláře.“ Vyhrabala z kabelky Simonovu navštívenku. „Někde tady na Knightsbridge.“

„Vezmi si támhle telefon a zavolej mu, drahoušku. Já budu předstírat, že neposlouchám.“

Nicole se dovolala Liz, která jí sdělila, že pan Shaw je bohužel na obědě se zákazníkem. Ale nechal tu zprávu. Pokud by Nicole byla tak laskavá a pokud má volno, mohla by přijít na Rutland Gate na skleničku a pak by si zašli na večeři? Ano? Výborně, bude potěšen. Je vám hrozně vděčný za to auto. Asi tak o půl sedmé?

Nicole se vrátila a posadila se. Emma se jí podívala do očí. „Mám pocit, že mě tu dnes večer necháš o samotě se smaženou rybou.“

Nicole se snažila vypadat omluvně. „Je mi to nepříjemné, že tě mám nechat samotnou hned první večer.“

„Nesmysl, drahoušku. Vždyť se úplně třeseš očekáváním. Je to totiž vidět. Poznám to. Takže, co si vezmeš na sebe? Chceš si půjčit náušnice?“

Autem to bylo na Rutland Gate jen pět minut. Dvacet minut jí trvalo, než zaparkovala. Šla po chodníku a pohlédla na hodinky. Chodník pod spadanými listy klouzal a tu a tam se skrývala past nastražená pejsky ze sousedství. Panebože, ti Angličani a ti jejich psi. Byla zvědavá, jestli Simon má psa. Bylo po sedmé, když zazvonila. Odhrnula si vlasy z čela a citíla se příjemně nervózní.

Dveře jí otevřel Ernest, štíhlý, v tmavošedém obleku s růžovou košilí a s pozdviženým obočím, jako by ho překvapilo, že je někdo za dveřmi. „Dobrý večer,“ řekl. „Madame Bouvier, že ano?“

Nicole se usmála a přikývla.

„Prosím.“ Ernest ustoupil, nechal ji projít a šel za ní do haly. Cítila, že zatímco pokračoval v hovoru, zezadu ji studoval. „Pan Shaw se sám vrátil teprve před minutkou. Bude tu hned. Jestli se vám podaří uvelebit se pohodlně na tom úděsném gauči – v podstatě je to nemožné zařízení, víme to – donesl bych vám skleničku šampaňského.“ Když odcházel do kuchyně, ohlédl se. „Máme to tu zatím pronajmuté a hledáme něco vhodnějšího.“

Nicole slyšela, jak si s pohrdáním odfrknul a pak se ozvalo lupnutí zátky. Ernest náhle vystrčil hlavu ven z kuchyně. „Úplně jsem zapomněl na dobré způsoby. Nedala byste přednost whisky, nebo sherry?“

„Šampaňské je velmi milé. Díky.“

Ernest přišel se stříbrným táckem s vysokou sklenkou šampaňského, miskou makadamových oříšků a malým plátěným ubrouskem. Vše před Nicole pečlivě uspořádal. Tak a je to.“

„Mluvíte francouzsky?“

‚Jako školák, který je dost pozadu za ostatními. Ovšem umím, podle mého názoru, výmluvně pokrčit rameny.“ Zakroutil na ni rameny a dal si ruku v bok. „Velice francouzské, co vy na to?“

Nicole se zasmála a pozvedla číši. „Na zdraví“.

Náhle se ozvaly uspěchané kroky a do místnosti vešel Simon, vlasy ještě mokré ze sprchy, puntíčkovaná kravata mírně nakřivo. „Omlouvám se.“ Podíval se omluvně na Nicole a usmál se. „Ještě se mnou mluvíš?“ Sehnul se a políbil ji na tvář. Když se jeho rty dotkly voňavé pokožky, uvědomil si, že se měl přeholit. Pohleděli si do očí o dvě vteřinky déle, než bylo společensky nutné.

„Nazdar, Simone.“

„Sklenku šampaňského, pane Shawe?“

„Díky, Erneste.“ Simon o krok ustoupil, vzal si sklenici a pozdvihl ji směrem k Nicole. „Na zdraví řidičky. Bylo to od tebe velmi laskavé. Doufám že ses nenudila.“

Nicole se chtělo narovnat mu kravatu. „Doopravdy ne…“

Ernest ze sebe vydal tlumené, ale významné zakašlání. „Takže já bych se s dovolením odebral směrem k listnatým hvozdům Wimbledonu.“ Pohlédl směrem k Simonovi: „Tedy, pokud mě není zapotřebí.“

„Myslím, že ne, Ern, díky. Nashle zítra.“

Ernest se uklonil směrem k Nicole. „Bon appétit, madame.“

„Merci, Airnest.“

„Ach, Airnest,“ opakoval po ní. „Zní to docela jinak, že? O tolik lépe, než obyčejný Ern. Dobrou noc.“

Dveře se za ním zavřely a Nicole se musela smát. „Je originální, že? Opravdu se mi líbí. Jak dlouho už je u tebe?“

Simon jí popsal, jak tomu bylo v počátcích agentury, když je to ještě bavilo – jak Ernest předstíral, že je zákazník, aby to udělalo dojem na člověka z banky, jak válčil se Simonovými ex-manželkami a sekretářkami, jak nesnášel podnikové politikaření, jak je k Simonovi neochvějně loajální.

„Dobře si spolu rozumíte, že?“

Simon přikývl. „Jemu věřím. Je to jediný člověk, kterému mohu věřit.“ Podíval se na hodinky. „Měli bychom jít. Zamluvil jsem stůl v italské restauraci – doufám, že je to OK. Myslel jsem, že ti bude vyhovovat malá změna kuchyně.“

Když ustoupil stranou, aby mohla projít dveřmi, zastavila se. „Promiň, ale nedá se tomu odolat.“

Podíval se na ni, jak mu narovnala vázanku, a stáhlo se mu hrdlo. „Normálně ti tohle dělá Airnest, ne?“

„Myslím, že pokud jde o mne, už to dávno vzdal. Myslí si o mně, že se zanedbávám.“

„Zanedbáváš? Ty?“

Cestou k autu jí Simon vysvětloval, co se všechno stává, když člověk na sebe nemá čas, a když jeli Hyde Parkem směrem na Kensington, pocítil silně její blízkost. Uvědomil si, že už měsíce nebyl v Londýně v dámské společnosti. Jak k ní mluvil, Nicole pozorovala jeho profil, rovný nos a silnou čelist, tmavé vlasy, které potřebovaly přistřihnout, a formální vázanku a oblek. Pomyslela si, že v Provenci vypadal domáčtěji.

Restauraci, kterou Simon vybral, zřejmě nepostihla ekonomická recese, protože měla věrnou klientelu té skupinky movitých Londýňanů, která považovala večeře v restauraci za divácký sport. V takové restauraci se po dobu šesti měsíců, a někdy i po celý rok, perou o zamluvené stoly, pěstují si přízeň vrchního a kynou si navzájem nad talíři s jídlem, jehož se sotva dotkli. Restaurace se stane hystericky populární a v módě. Majitel sní o předčasném odchodu do penze v Toskánsku nebo na Ischii, zatímco číšníci se rozmachují s mlýnky na pepř, se struhátky na parmezán a s láhvemi olivového oleje – „extra virgine, signorina“ – a čím dál tím více si dovolují. Náhle se skupina přestěhuje jinam a sem přijdou střídmé manželské páry z venkova, protože se dočetli v novinách o této nové svatyni gastronomie a společnosti. Jsou připraveni tolerovat hluk a ceny jen proto, že tam mají bílé lanýže, na slunci sušená rajčata a občasnou návštěvu menších osobností z mediální sféry.

Simon znal Gina, provozního, již z dob před mnoha lety a mnoha restauracemi, kdy se oba snažili v Londýně něco dokázat. Uvítal Simona i Nicole se skutečně srdečným úsměvem a zavedl je ke stolku v rohu. Zřetelně mu to dělalo dobře, když prostíral Nicole na klín ubrousek.

„Tak pozor, Gino, nepředváděj se tady.“

„Ale,“ rozzářil se Gino. „To je normální. Vždyť jsem snad Ital, ne? Něco k pití, signorina?“

Nicole pohlédla na Simona. „Nevím. Třeba trochu bílého.“

Gino luskl prsty na číšníka. „Lahvičku Pinot Grigio pro signorinu.“ Rozdal jim jídelní lístky, zamlaskal si na konečky prstů a odklusal se zářícím úsměvem ke dveřím restaurace, kde se objevila nová skupinka mladých mužů a žen v černém, vyzbrojených slunečními brýlemi.

„Takže…“ Nicole se rozhlédla po naplněné restauraci, samé zrcadlo a růžový a černý mramor. „… sem chodí lepší lidi v Londýně na jídlo? Chodíš sem často?“

„Popravdě řečeno ani ne. Když jdu ven se zákazníky, tak je to spíš večer a oni dávají přednost něčemu formálnějšímu – La Gavroche nebo hotel Connaught. Tady by se necítili dostatečně důležití.“ Pokrčil rameny. „Většinou se nedá říct, že by se zákazníky byla ta největší legrace na světě.“ Čichl si k vínu a pokývl na číšníka. „To stejné ale platí momentálně i pro mne. Mám rozečtenou jednu knihu už několik měsíců, v kině jsem nebyl ani nepamatuji a pokud nejsem v kanceláři, tak někam letím…“ Náhle přestal a usmál se. „Omlouvám se. Musí tě to nudit. Co si dáme k jídlu?“

Prohlédli si jídelní lístek a nevšimli si, že jsou předmětem upřené pozornosti od stolu na druhé straně restaurace, odkud si skupinka Carolininých známých prohlížela Nicole.

„Koukám, že se Simon dostává z porozvodové deprese.“

„Kdopak to asi je? Zákazník?“

„Ty jsi blázen, Ruperte. Zákazníci se oblékají úplně jinak. Odcházím na toaletu.“ Zvedla se od stolu a předstírala, že něco hledá v kabelce, zatímco kličkovala mezi stoly, než se dostala do nejvýhodnější pozice k frontálnímu útoku.

„Simone, drahoušku! To je ale překvapení. No, že se taky dáš někdy vidět!“

Simon vzhlédl od jídelního lístku, vstal a povinně políbil vzduch, tak nejméně pět centimetrů od každé nastavené tváře. „Ahoj, Sophie, jak se vede?“

„Báječně, drahoušku.“ Pohlédla mimo Simona směrem k Nicole. „Že se nikdy neukážeš?“ Nezdálo se, že by hodlala odejít.

Simon to vzdal s minimální zdvořilostí. „Nicole, to je Sophie Lawson.“ Ženy na sebe pokynuly a vyměnily si pokrytecky zářivé úsměvy.

„Nicole…?“

„Bouvier,“ doplnila ji Nicole. „Dobrý večer.“

„Ó, jak šarmantní přízvuk. No nic, nebudu zdržovat. Zavolej mi, Simone, a přijď na večeři. Nebylo tě poslední dobou nějak vidět. Nikdo neví, kde se skrýváš.“

„Zkoušeli jste se podívat do kanceláře?“

„No ovšem, kancelář.“ Napůl se usmála a s posledním pohledem směrem k Nicole se odebrala původním směrem, poslání splněno.

Nicole se musela smát. „Moc příjemný jsi k ní nebyl.“

„Nemůžu tu zatracenou ženskou ani vystát. Jedna z Carolininých jedovatých přítelkyň. Po zbytek večera nás bude bedlivě pozorovat a hned ráno bude volat Caroline a všechno jí vytreperendí.“

Objednali si a Simon se snažil zbavit pocitu, že mu někdo upřeně zírá do zátylku. „Povídej mi, jak je v Provenci,“ vyzvídal. „Jak je tam v zimě?“

„Velice klidno, někdy opravdu i zima. Rozděláme v krbu velký oheň a občas vypijeme nad míru červeného, čteme, občas se dá i lyžovat. Někdy si říkám, že se mi to líbí víc než v létě.“ Zdvihla svou sklenici a Simon si všiml, že stále ještě nosí snubní prsten.

„Co to množné číslo?“

„Lidé. Ti, co žijí v Lubéronu celý rok.“

„Moc se mi tam líbilo. Bylo tam opravdu krásně.“

„Měl bys zase přijet. Ale až přijedeš, nezajížděj prosím tě autem do polí.“ Museli se tomu oba smát a společnost u stolu na druhém konci restaurace zkonstatovala, že ti dva začínají vypadat podezřele přítulně. Chudák Caroline. Sophie se nemohla dočkat rána.

Nicole všechno spořádala s patřičnou chutí, těstoviny, vepřové kolínko a hodně chleba. Příjemná změna, řekl si Simon, lepší než se dívat na Caroline, jak honí po talíři lístek salátu. Uvědomil si, jakou radost mu přináší pozorovat ženu, která jí s chutí – jak soustředěně odkrajovala maso od kosti, do toho občas záblesk růžového jazýčku v koutku úst a něžné pochvalné zvuky. Jíš jako kočka,“ řekl jí.

„Spíš jako dálkový řidič.“ Nicole si otřela ústa ubrouskem, napila se vína a sáhla po cigaretách. Simon jí připálil a když se naklonila blíž k plamínku, dotkla se jeho ruky. Sophie Lawson pohlédla na hodinky a rychle zauvažovala, jestli není příliš pozdě na telefonát Caroline.

Restaurace se poněkud ztišila. Simon objednal kávu a zapálil si doutník. „A co všechno máš v Londýně naplánováno?“

„Nic zvláštního. Strávím nějaký čas s Emmou, ale na víkend musím být zpátky. Přijede přítelkyně z Paříže. A kromě toho, nechci být příliš dlouho ve velkoměstě. Na venkově je mi líp.“

Simon si uvědomil, jaké on má víkendy – sobota v kanceláři a neděle u televize s novinami v očekávání pondělního kolotoče. Tak jako většina ostatních reklamních agentů toho často chtěl nechat a jako většina z nich měl pádné důvody, aby pro to nikdy nic neudělal – co jiného by dělal?

„Máš prostě štěstí,“ řekl jí. „Líbí se ti tam, kde bydlíš. Většina lidí takové štěstí nemá.“

„A ty?“

Simon zakroutil hlavou. „Osobně bydlím v kanceláři.“

„Musíš?“

„Myslím, že se raději napiju než na tohle odpovím. Dáme si šampaňské?“

Nicole se usmála a přikývla. Simon přivolal vrchního a ten zavolal na barmana.

„Tak to vidíš!“ prohlásila Sophie Lawson, když se vrátila zpět ke stolu. „Slyšeli jste to? Šampus, panstvo. Myslíš, že to bude pít z jejího střevíčku?“ Zavlnila prstíky přes místnost směrem k Simonovi. „Určitě zavolej zlatíčko!“

Simon jí pokynul na rozloučenou s pocitem ulehčení, opřel se dozadu a přemýšlel, jak odpovědět Nicol na otázku, kterou mu položila. Ona zůstala potichu, bradu podepřenou v dlani a dívala se mu do tváře. Unavený výraz, řekla si, na čele vrásky a šedá stopa v obočí. A smutný.

„Tak řekni,“ obrátila se k němu, „proč bydlíš v kanceláři, když se ti tam nelíbí?“

„Popravdě řečeno, asi bych nemusel. Spíš ze zvyku, žiju tak už léta.“

„Ale teď toho začínáš mít dost.“

„Mám toho dost už delší dobu.“ Simon se zadíval do šampaňského a pokrčil rameny. „Nevím. Platím ty alimenty. Často myslím na to, co bych dělal jiného. Jednou jsem málem koupil akcie vinařského podniku. Potom ale přijde krize v podniku, tak se o to postaráš, pak přijde další a najednou zjistíš, že uběhlo dalších šest měsíců a žes celou dobu nedělal nic jiného než…“

„Než vydělával?“

„Přesně tak. Koupíš si nové auto a nový dům a přesvědčíš sebe sama, že se ti vede a že to je ta nejlepší odměna za tu nudu a práci o víkendu a za to, že děláš něco, co tě moc nebaví.“ Simon potáhl z doutníku a zamračil se. „Nezní to zrovna přitažlivě, co? Chudák starý, trpí v přepychu a táhne za sebou nohy z concordu do mercedesu a do restaurací.“ Usmál se. „Zlomilo by to jednomu srdce, že jo?“

Oba byli potichu a přemýšleli o problémech zbytečného bohatství, o problémech, které Nicole stěží mohla brát vážně. Říkala si, jestli je zrovna teď vhodná chvíle prozradit Simonovi ten nápad s bývalou četnickou stanicí, ale rozhodla se, že ne. Sama ani nevěděla, jestli je to vůbec možné. Měla přece jenom zajít k tomu notáři, než odjela z Brassière, a zjistit, jestli je ta nemovitost stále ještě na prodej.

Zpozorovala, že si ji prohlíží, a stáhla koutky úst dolů v předstírané účasti. „Chudáček boháček,“ řekla. „Máš to ale těžké. Doutníčky, šampaňské a Ernest, který se ti o všechno postará. Jak je to smutné!“ Obrátila oči vzhůru a rozesmála se.

Simon potřásl hlavou. „Máš samozřejmě pravdu. Je to směšné. Musím s tím něco udělat.“ Dolil šampaňské a řekl si o účet. „Ale co?“

Nicole se rozhodla, že zítra zavolá notáři. „Něco, co by tě opravdu těšilo,“ odpověděla.

„Tak začneme tím, že zítra zase půjdeme na večeři. To bude ten správný začátek.“

Vyšli ven ve stavu napjatého očekávání. Nechtělo se jim domů a oba byli zvědaví, jestli ten druhý má stejný pocit. Nicole se Simonovi zavěsila pod paží a jemu to připadalo jako pohlazení.

Odemknul auto a otevřel jí dveře. Vtom zazvonil telefon. Instinktivně ho vzal a vzápětí toho litoval. Byla to Liz.

„Omlouvám se, že volám tak pozdě, ale nechtěla jsem dát panu Zieglerovi číslo do restaurace.“

„Zaplať pánbůh za to.“ Simon pohlédl směrem k Nicole a usmál se. „Co chtěl, že to nemohlo počkat do zítřka?“

„Chce, abyste byl zítra v New Yorku. Říká, že je to otázka života a smrti.“ Bylo slyšet šustění papírů, jak Liz prohlížela poznámky. „Parkerovy světové potraviny, tři sta milionů dolarů. Pan Parker bude zítra odpoledne osobně v agentuře. Vypadá to, že se chce rozhodnout na místě.“

Simon zhlížel předním oknem do prázdna. Už je to tu zas. Proskoč obručí jako trénovaný a dobře placený delfín. Prokletý Ziegler. Ten si umí vybrat tu nejvhodnější chvíli.

„Pane Shawe?“

„Jo, dobře Liz, promiňte.“

„Zamluvila jsem vám letenku na concorde. Budete tam dost brzy před tou schůzkou. Pan Ziegler vás prosí, abyste ho zavolal ještě dnes večer. Bude v kanceláři do osmi a pak bude u Lutèce. Potřebujete číslo?“

„Ne, díky, zavolám mu, než odejde. Uvidíme se ráno.“

„Dobrou noc pane Shawe. A nezapomeňte si pas, buďte tak hodný.“

Simon položil telefon a ztratil náladu. Měl sám na sebe vztek. Proč prostě neřekl ne? Proč nezavolal Zieglerovi, ať si to vyřídí sám? Připadal si, že je stejný jako ti ostatní. Plný řečí, jak toho nechá, ale když mu někdo zamává pod nosem zakázkou, skočí po ní jako pes po kočce. A kvůli čemu? Kvůli penězům. A co s penězi? Jiný dům, kam bude chodit jen na návštěvu vyspat se? Jiné auto? Koňské pólo? Koupí fotbalové mužstvo, sbírku obrazů, prvotřídní francouzské červené či zaoceánskou jachtu? Samé hračky a šálení.

„Vypadáš nějak smutně. Špatné zprávy?“ Nicole měla tvář napůl ve stínu. Simon se chtěl dotknout toho líčka, které bylo v šikmém světle pouliční lampy vidět.

„Ne úplně špatné. Jenom nudné. Bohužel budu muset zítra do New Yorku.“

„Nějak často říkáš nudné.“

„Říkám? Asi ano, omlouvám se.“

„Také říkáš často omlouvám se.“

Naskočila zelená a taxi za nimi zatroubilo. Simon se rozjel a zahnul na Knightsbridge. Pak to vzal kolem Harrods do ulice, kde byla Nicole na návštěvě. Vzhlédla vzhůru, jestli Emma ještě svítí. Bude asi čekat, zvědavá, co a jak bylo večer.

Simon zhasnul motor. „Bože, úplně jsem zapomněl. Účet za opravu auta a jízdenky – prosím tě, zavolej Liz. Já jí dám instrukce zítra ráno, než odjedu. Jestli budeš potřebovat auto, než odjedeš, nech si klíče. Já dojdu pěšky.“

„Emma má auto, kdyby bylo zapotřebí. Ale díky.“ Nahnula se k němu a dala mu pusu na tvář. „Prima jsem se bavila. Užij si v New Yorku.“

Simon se za ní díval, jak jde ke dveřím. Vešla, aniž by se ohlédla zpátky. Slíbil si, že pojede do Provence hned, jakmile se zbaví té hysterie. Vyřídí ten New York a začne dělat něco pro sebe. Potřebuje najít nový smysl života. Bude o tom přemýšlet v letadle. Zatracený Ziegler. Raději pojede domů a hned ho zavolá.

Nicole slyšela, jak se porsche rozjel. Šla po schodech nahoru a snažila se vypadat vesele.

Obě ženy se usadily na polštářích na gauči, nohy pohodlně pod sebou a daly se do Julianova nejstaršího koňaku.

Emma si sundala náušnice a masírovala si lalůčky. „Tak co, drahoušku? Pěkně po pořádku a všecko. Je to ten pan Pravý nebo jenom jeden z těch otravných byznysmenů?“

Nicole se musela smát. „Líbí se mi. Je docela sladký, vůbec není nabubřelý, víš? Pořád jsem měla chuť ho upravit. Měli jsme se docela fajn, až na to, že se tam objevila jedna ženská, kterou zná, děsně zvědavá. Sophie Zajímavá, kamarádka jeho ex-manželky. Sophie Lawson.“

„Oh, bože.“ Emma zakoulela očima. „S tou jsem se potkala v létě v opeře. Pěkná kráva. Neměla by nosit tak krátké sukně, když má nohy jako Boris Becker, panebože. Ještě ke všemu na Wagnera.“ Emma si s uspokojením prostudovala svá módně kostnatá kolénka. „A o čem jste si vlastně povídali?“

„Většinou o něm. Už má dost toho svého byznysu, ale neví, co by jiného dělal. Je mi ho vlastně líto. Mám pocit, že v životě nemá moc radostí.“

Emma zaváhala nad koňakem a pak na Nicole bystře a zvídavě pohlédla. „Prozradila ses, má drahá. Máš chuť upravit ho, je ti ho líto. Hodláš se s ním vyspat?“

„Emmo!“

„No, muži a ženy to zpravidla dělávají.“

Nicole ucítila, jak ji polila horkost, a uvědomila si, že to s tím upravováním je vlastně výmluva. Chtěla se ho dotýkat, chtěla ho rozesmát. „Ale, Emmo, vlastně nevím.“

„Nějak ses začervenala má milá. To asi ten koňak.“

8

Jojo bral svoji úlohu Generálova pobočníka naprosto vážně a činilo mu potěšení, že si kromě těžké práce na stavbě mohl také procvičovat mozek, což pro něj bylo zcela neobvyklé. Budova byla vcelku dokončena, další přestavba napůl zřícené farmy, a jeho šéf lovil další zakázku. Však on zase něco najde, na to byl Fonzi dobrý. Vždycky něco našel. Znal všechny architekty v okolí a ti mu důvěřovali. Byl, konec konců, jedním z mála zedníků v celé Provenci, kteří nezbankrotovali v půli cesty k dokončení stavby, nikdy nepodváděl pojišťovny a nikdy nedělal nic na černo. Byl příliš počestný na to, aby se mu vedlo dobře, pomyslel si Jojo, ale byl to jeho problém.

Co mu však dělalo starosti, coby důvěryhodnému pobočníkovi, bylo, že dva členové mužstva byli v dost špatné fyzické kondici. Claude a bratři Borelové, dokonce i Fernand z autodílny, kde pracoval jako karosář a demoliční specialista, byli vcelku fit, jelikož se dosti nadřeli. Ale Bachir trávil většinu dne tím, že potajmu kouřil za barem a vše, co dělal bylo, že roznášel šálky s kávou. A Jean – Jean, to byla katastrofa na pochodu. Když měl vzít do ruky něco těžšího, než tobolku patřící někomu jinému, zpotil se, až z něj teklo. Jojo si na ty dva při tréninku dával pozor. Vždycky skončili poslední a navíc s velkými potížemi. Jedna vyjížďka za týden, to pro ně bylo málo. Jestli mají držet krok s ostatními, budou muset přidat. Jojo se rozhodl, že to probere s Claudem.

Zašli si jednou večer po práci do hospody v Bonnieux, kterou si Jojo oblíbil, protože majitel odmítl dodržovat zákaz kouření a protože Madame dělala prima zadní hovězí se smaženými brambůrky, a to vše za padesátku. Usadili se v rožku a umořili první pastis bez jediného slůvka. Jojo si blaženě oddechl a řekl si o dva další.

„Mateřské mlíčko, co?“

Claude honil kostky ledu kolem prázdné skleničky. „Víš co? Tohle mám radši než šampus.“

„Až uděláme tu kasu, tak ti koupím celou bedničku. Dáš si ji do kufru svýho novýho meďoura pro případ, že bys po cestě k holiči dostal žízeň.“

Obr si uhladil vlasy. Zvedl se mu z nich prach, který se mu tam usadil, jak celé odpoledne řezal kameny. Ruce měl, podobně jako Jojo, celé zjizvené a hrubé, prsty po letech hrubé práce jako špalíky a nehty polámané a popraskané. „Možná si nechám udělat i manikúru.“ Madame přišla k jejich stolku s druhou rundou pastisu.

„A něco k jídlu, mládenci?“ Jojo přikývl a tak se dala do své obvyklé recitace. „Brambůrky navíc, steak mírně do krvava a nezapomenout na hořčici. A litránek červeného. Mám to správně?“

„Vy jste vlastně princezna,“ prohlásil Jojo.

„Řekněte to starýmu.“ Odebrala se k pultu a zaječela objednávku do kuchyně.

Jojo si zapálil a naklonil se ke Claudovi. „Hele, budeme muset něco vymyslet.“

Claude se nad tou sklenkou pastisu zachmuřil. Ten jeho výraz Jojo už znal. Signalizoval předzvěst duševního vypětí.

„Jde o Bachira a Jeana. Pozoroval jsem je po tréninku. Byli totálně grogi.“

Jojo si dal šluka a vyfoukl kouř směrem k mouše, která ohrožovala jeho skleničku. „My ostatní budeme bez problémů, protože děláme, chápeš? Máme sílu. Ale ti dva, ti celý den jen prostojí. Maj špatnou kondici, nemaj vůbec žádnou výdrž.“

Claude přikývl. „Bachir se minule poblil. Poblil si celý přední kolo. A Jean vypadal jako kus telecího. Bílej jak stěna.“

„A je to.“ Jojo se s uspokojením opřel dozadu. Claude pochopil podstatu problému. „Musíme vymyslet, jak to udělat, aby byli tak fit jako my. Jinak je budeme muset táhnout za sebou.“

Seděli v tichosti a pro inspiraci zírali do skleniček. „To teda nevím. Třeba by s námi mohli dělat na další stavbě. Kopat, nosit pytle. Fonzi vždycky potřebuje nejmíň dva nádeníky, ne?“ Pokrčil rameny. „To je jen nápad, no.“

Jojo pozoroval ten Claudův ustaraný výraz a po tváři se mu rozestřel široký úsměv. „Ty jsi ale hlavička,“ prohlásil. „To vůbec není špatnej nápad.“ Plácnul Clauda po rameni, ze kterého se vznesl obláček prachu ze staveniště. „Kamaráde, někdy bych ti klidně dal i hubičku.“

„Tak co, hoši, mám vás tu nechat ať si kecáte, nebo si dáte něco k jídlu?“ Madame vyložila náklad z podnosu na jejich stolek. Steaky ještě horkem prskaly, z mísy přepadávaly brambůrky. K tomu litrovka červeného bez nálepky, košík s chleby a hrneček s Amorou. „A pak můžete mít sýr nebo karamelový krém. Chcete vodu? To je blbá otázka, co?“ Odhrnula si ze zpoceného čela pramen vlasů a sebrala ze stolku prázdné skleničky. „Nuže, dobrou chuť!“

Příští neděli si vzal Jojo Generála stranou, že si s ním chce promluvit. Poručík s Generálem. Generál se zatahal za knír a pochvalně na Joja pohlížel. Líbilo se mu, když i někdo jiný používal mozek. „A myslíš, že by je Fonzi najal?“

Jestli bude ta další stavba dost velká, tak proč ne? Levný otroky má každej podnikatel rád. Já s ním pohovořím.“

„Dobře.“ Generál přikývl. „A teď poslední špatná zpráva. Jeanovi budeme muset pořídit kýlovej pás. A Jojo?“ Mrknul na něj a poklepal si na hlavu. „Musím tě pochválit.“ Mužík pyšně odkráčel směrem ke svému bicyklu.

Když se vrátili z ranní vyjížďky, Generál si je svolal na malou poradu. Hlasitý odpor Jeana a Bachira, kteří nechtěli zanechat pohodlných „zaměstnání“, ostatní překřičeli. Generál to nazval demokracií a předstíral, že neslyšel Bachirův návod na to, kam si ji má zasunout.

„A ještě něco navíc,“ prohlásil Generál. „Je to velice důležité,“ pohrozil jim významně prstem. „Ne abyste žvanili mezi sebou o tom, co všechno budete dělat s těmi penězi, je to jasné? Ani když budete sami.“

Jojo moudře potřásl hlavou. Chytrému napověz…

„A řeknu vám proč,“ pokračoval Generál. „Zvyknete si na to. Napřed začnete dělat vtípky, ani si neuvědomíte, o čem mluvíte, a pak, z ničeho nic nějakej malej dareba s velkejma ušima něco zaslechne, a pak jste v…“ Generál přejel palcem přes krk. Takže držte jazyk za zuby.“

Kanceláře společnosti Global Communications Resources Inc. zabíraly pět poschodí jednoho z výškových pomníků kapitalismu ze skla, oceli a naleštěné žuly na Šesté avenue, uprostřed Manhattanu. Zaměstnanci, alespoň podle šeptandy reklamního průmyslu, byli ti nejlépe placení a nejvíce paranoidní muži a ženy v branži. Pět let v tomhle podniku stačilo každému na cestu do blázince, jak říkali, ale naštěstí je platili tak dobře, že si klidně mohli koupit vlastní blázinec. Tahle reputace se generálnímu řediteli Bobu Zieglerovi (3,5 milionu dolarů ročně plus zvláštní příslušenství a prémie) vcelku zamlouvala, a tak ji podporoval. U nás máme největší mrkev a nejtlustší klacek ve městě, říkal svým lidem. Zbohatni, nebo vypadni.

Simon nastoupil do rychlozdviže, která ho vyvezla bez zastávky do dvaačtyřicátého poschodí. Potom ho odvedli kolem párečku sobě podobných sekretářek do rohové kanceláře, která byla přesně dvakrát tak veliká než kterákoliv jiná v celé budově. Ziegler se rozvaloval ve velkém koženém ušáku, z ucha mu vyrůstal telefon a u nohou mu klečel postarší leštič obuvi. Za ním, na stěně pokryté naolejovanými teakovými panely visela veliká černobílá fotografie, na níž Zieglerovi potřásal rukou prezident Bush – otec. Ziegler měl sadu fotografií, na kterých zářil on a sbírka významných politiků obou politických stran. Fotografie se vyměňovaly podle toho, který zákazník měl přijít. Parker z Parkerových potravin byl zřejmě republikán.

Leštič obuvi dokončil svou práci s posledním plesknutím a poklepal Zieglerovi na naleštěnou černou botku, že jako skončil. Sebral se s námahou z podlahy, poděkoval pokynutím hlavy za pětidolarovku, kterou jeho směrem Ziegler cvrnknul a s otazníkem v očích se podíval na Simona, který jen zavrtěl hlavou. Starouš se odbelhal z kanceláře směrem k obuvi ostatních ředitelů Globalu a Simon si řekl, co si asi tak myslí o těch mnohamilionových konverzacích, které tu denně vyslechne.

Ziegler, uspokojený tím, že mohl Simona nechat nějakou dobu na sebe čekat, dokončil hovor a vztyčil se z ušáku. Uhladil si klopy svého šedivého obleku z hedvábné tkaniny a pozorně přitom poodhalil červené kšandy, které nedávno začal nosit. Kdyby byl o deset centimetrů vyšší a alespoň o deset kilo lehčí, dalo by se říci, že mu to sluší. Simon si povšiml, že si s určitým úsilím vypěstoval licousy a prořídlé vlasy barvy pískové měl zastřiženy úplně nakrátko. Chladné šedé oči upíral na Simona a zbytek tváře se mu pohyboval v náznacích úsměvu.

„Takže jsi dorazil. Jaký byl let?“

„Šlo to. Aspoň je tu člověk rychle.“

„Ještě že tak. Zatracená plechovka na sardinky. OK, dost těch zdvořilostí. Parker by tu měl být během dvou hodin, do té doby musíš být v obraze.“ Ziegler se dal do pochodu tam a zpátky kolem psacího stolu. „Na devadesát devět procent ho máme. Dostala se mi do ruky informace, že jestli ho uchlácholíš, pokud jde o Evropu, tak ho máme – tři sta melounů, možná i víc, když se nám podaří přetrumfnout Heinze. V takové lize hrajeme, kamaráde.“

„Co je zač, ten Parker?“

„Ještě jsem ho nepotkal. Mluvili jsme spolu po telefonu, ale pokud šlo o obchod, jednali jsme s kýmsi z marketingu. Říká se, že na agentury nemá trpělivost. K tomu se dostanu za minutku.“ Ziegler udělal přestávku, vzal si ze stolu tlustý svazek, podíval se do něj a hodil ho zpět na stůl. „Četl jsi tu úvodní studii, ne? Takže víš, že začal obchodovat v nějakém zapadákově v Texasu, asi tak před čtyřiceti lety, a teď je podle Fortuny v první pětistovce a popolézá nahoru každý rok. Myslí mu to. Po telefonu bys myslel, že mluvíš s nějakým křupanem ze samoty, který určitě nosí šňůrku u límečku a na hlavě dvacetilitrový klobouk, ale on má za sebou celou řadu koupí podniků jiných lidí a dosud nikdy neprohrál. Tak to bychom měli a teď si dáme lekci z psychologie, OK?“

Simon si zapálil doutník a bavil se Zieglerovou očividnou nechutí. Ziegler vstával denně v šest ráno a oddával se rozcvičce ve vlastní tělocvičně, což bylo to jediné, co ho chránilo před obezitou. Často nabízel lidem, aby si sáhli na jeho bicepsy, a důsledně věřil teorii, že člověk může dostat rakovinu plic z druhé ruky na vzdálenost dvou metrů.

„Ježíš, jak můžeš kouřit tyhle sračky. Víš vůbec, co to s tebou může udělat? Pokud nezemřeš dnes odpoledne, tak je mi to vlastně jedno.“

„Tvoje starostlivost mě dojímá. Tak co je s tou lekcí?“

„Dobře. Tohle je důležité. Pokud je pravda to, co jsem slyšel, považuje Parker sám sebe za prostého člověka, žádného rozmařilce. Navíc je to nejen Američan, ale taky Texasan. Vnímáš, co ti říkám?“

„A tím chce básník říci…?“

Ziegler si vzdechnul. „Já ti to nahláskuju. Podle mě si myslí, že lidi z reklamy jsou baletky v přestrojení a Evropa je malé městečko plné cvoků.“

Simon si představil Zieglera v punčocháčích, vdechl trochu kouře a rozkašlal se.

Ziegler zakroutil hlavou. „Ty tvoje podělaný plíce. No nic, je ti to vcelku jasné? Prosil bych vynechat chytrý kecy Evropanů o rozdílu v kulturních hodnotách, OK? Refrén, který bych si prosil, je ten, co slyšíme od McDonalda – americká kvalita, americká hodnota, americká výkonnost, americké… Ziegler marně hledal další patřičný výraz do toho katalogu ctností.

„… peníze?“

„Na to si klidně vsaď všechno, cos zdědil po babičce. Peníze. Máš vůbec představu, co by to znamenalo pro naše finance? Pro cenu akcií? Pro tvoje osobní bohatství? Budeš si moci koupit celou Havanu a ukouřit se k smrti.“

„Víš co, Bobe? Občas se v tobě projevuje neočekávaně štědrá laskavost.“

Ziegler se na Simon podíval do štěrbinky přivřenýma očima. „Nedělej si z toho srandu, Simone. Dělám na téhle zakázce už pár měsíců a nechci, aby to někdo podělal vtipnejma poznámkama. Vtipy si nech do Londýna, až půjdeš někdy na čaj ke královně.“

Chodil sem a tam a chrlil ze sebe svoje názory na to, jak by schůzka měla probíhat. Silueta jeho objemné agresivní postavy se odrážela proti silné tabuli skla sahajícího od podlahy po strop, s výhledem na Šestou avenue. Simon se podíval na hodinky, bylo sedm večer západoevropského času. Dostal chuť na skleničku. Kdyby byl v Londýně, chystal by se na večeři s Nicole, někam do útulné restaurace nebo domů, kde by jí pak mohl pomoci ven z šatů. Otřepal se a snažil se soustředit na Zieglera, který právě dohrával poslední jednání svého představení.

„… takže si to zapamatuj, OK? To, co pro něj uděláme, je taková opravdu úderná kampaň, a to po celém světě – ne nějaká vyumělkovaná marketingová sračička. Svět hladoví a my ho nakrmíme.“ Ziegler se náhle zastavil a zabodl do Simona ukazováček. „Hej, to jsem to hezky řekl, co? Na co vlastně potřebuju ty přiblblý pisálky?“

Simon jako správný znalec jídla a pití zdvořile odmítl v mikrovlnce ohřáté jídlo, které mu nabídli v letadle, a celý den nejedl. „Na mě to určitě zapůsobilo, Bobe. Mám hlad jako vlk.“

Ziegler se na něj s podezřením zahleděl, hlavu na stranu. Nikdy vlastně nevěděl, kdy Simon mluví vážně a kdy to jsou ty jeho snobské poznámky, kterým se někdy říká anglický smysl pro humor. V zájmu udržení podnikové harmonie ho vzal vážně. „Fajn. Něco objednáme sem. Parker by se mohl objevit dřív.“

Parker byl přesný na minutu a vešel v závěsu se třemi statnými a usměvavými pobočníky, vyznačujícími se dunivými hlasy a silným potřásáním rukou. Po Zieglerově popisu Parkera Simon napůl očekával nohy do O a kovbojské klobouky, a tak byl poněkud překvapen, když uviděl svižného pána oblečeného, dalo by se říci, podle londýnské módy. Měl ležérně uvázaného motýlka a osmahlou hubenou tvář s vráskami od slunka a oči s těžkými víčky. Ještěrka, napadlo Simona.

„Hampton Parker. Těší mě, pane Shawe.“ Měl suchý hlas kuřáka příjemně svlažený náznakem texaského přízvuku. „Řekli mi, že jste na tuhle malinkou schůzku schválně přicestoval z Londýna.“

„Ano, samozřejmě. Přiletěl jsem dnes ráno.“

Posadili se a Simon si všiml, že Texasani skutečně nosí ke společenskému obleku holínky.

„Povězte mi, pane Shawe,“ ozval se Parker, „chodíte doma často do opery? To je věc, která mně osobně chybí, když jsem někdy doma.“

Simon postřehl, že Zieglerovi úsměv na tváři mírně ztuhl. „Nestihnu to tak často, jak bych chtěl. Ale snažím se jít vždycky, když v Londýně zpívá Pavarotti.“

Parker přikývl. „Má hlas jako zvon.“ Opřel se dozadu a vytáhl z kapsy balíček chesterfieldek bez filtru. „Tak dobře hoši, jdeme na to.“

Malinká schůzka, jak ji Parker nazval, se protáhla na dvoudenní inkvizici, která byla tak důkladná, že když skončila, byli z toho oba, Simon i Ziegler, zcela vyčerpaní. Třetího dne ráno seděli nad šálkem kávy a spekulovali, jakou mají šanci dostat zakázku. Zieglerovi se únavou v podstatě vypařila jeho nadutost a Simonovi, kterému nezbyla ani špetka adrenalinu, se už chtělo domů. Faxy, kterými ho z Londýna bombardovali, byly stále se opakující litanie problémů.

Jedna ze sekretářek pootevřela dveře a opatrně nakoukla dovnitř. „Máte tu balík, pane Zieglere.“ Objevil se vozík s obrovskou krabicí a za ním kurýr, kterého nebylo skoro vidět. Opatrně složil náklad na podlahu.

Ziegler zařval na sekretářku: „Jděte s tím do řiti, sakra. Tady není žádný skladiště, ježíššš!!!“

„Omlouvám se, pane Zieglere. Ale přišlo to jen do vašich rukou.“

„Do háje.“ Ziegler vstal a začal balík otvírat nožem na dopisy. Nakonec víko rozerval. Spatřil plechovky, krabičky a válce, všechno s červenou hvězdou Parkerových potravin. Uprostřed vězela obálka.

Ziegler ji otevřel a vyndal list papíru.

„Blbeček!“ Plácl papírem na stůl před Simona, dal mu pěstí do ramene a ušklíbl se. „Blbeček!“

Simon se podíval na papír. Pod hlavičkou „Z kanceláře prezidenta společnosti“ byl text „Gratuluji. Hampton Parker.“

Sotva Simon vzhlédl, Ziegler už telefonoval a nařizoval oddělení pro styk s veřejností, aby zařídili tiskovku. Únava z něj spadla, byl opět plný staré arogance a vyzařoval triumfální nadutost. Ještě nedávno bych vypadal zrovna tak, řekl si Simon, ale dnes mu to všechno připadalo jako směsice uspokojení a splasklého rozčarování. Koneckonců, neznamenalo to nic jiného, nežli vodit dalšího zákazníka za ručičku, i když ručička byla plná peněz.

Ziegler praštil telefonem a pohlédl na Simona přes ty hektary naleštěného psacího stolu. „Tři sta podělanejch milionů. Minimálně!“

„A kdo by se bál zlého vlka.“ Simon se protáhl. „Blahopřeji, Bobe!“

„U konkurence budou metat mrtvoly z oken, až se to dozvědí.“ Ziegler si zřetelně vychutnával představu, jak v agentuře M&R budou okamžitě propouštět, což se zákonitě stává, když firma přijde o velkou zakázku.

„Musím zjistit, koho jiného ještě M&R dělají. Třeba bychom jim mohli přebrat víc zákazníků.“ Udělal si poznámku do bločku.

Simon vstal. „Fajn. Bohužel tu nemohu zůstat na věky a bavit se s tebou. Práce nečeká. Zkusím stihnout let ve třináct čtyřicet pět.“

Zieglera to potěšilo, což Simon věděl předem. Bude mít tiskovku jen pro sebe. Jasný, zavoláme si pozítří. Simon ještě nebyl ani u dveří, když opět slyšel Zieglera na telefonu. „Novýho? Na to si vsaď, že je něco novýho. Poslouchej…“

Simon nastoupil jako poslední na palubu letadla British Airways 004. Ostatní pasažéři vzhlédli, když šel chodbičkou, ale když zjistili, že je to jen další unavený muž v tmavém obleku, žádný herec nebo dokonce ex-prezident, věnovali se dál obsahům svých aktovek. Concorde se svým nákladem obchodních tuláků se vznesl a namířil svůj zobák směrem přes Atlantik.

Simon se marně snažil soustředit na svazek faxů, ale vzdal to a dal přednost sklence šampaňského. Vyhlédl ven do stratosféry. Měl za sebou neuvěřitelně úspěšnou obchodní cestu, včetně jedné z největších zakázek za několik let. Pomůže to na burze, akcie se zvednou, bude ještě bohatší. Zívl a dal se zlákat další sklenkou šampaňského. Vzpomněl si na prázdný neosobní byt na Rutland Gate. Pomyslel na to, jak bude spolupracovat s Zieglerem pár dalších let, než se jeden z nich rozhodne toho druhého zbavit. Přemýšlel o problémech, které na něj v Londýně čekají a na celý ten reklamní obchod.

Po dlouhá léta tu svoji branži hájil před útrpnými poznámkami svých známých z peněžních ústavů, právních firem, nakladatelství nebo novin, kteří se strašně divili, jak někoho může uspokojovat vymýšlení reklamy pro výrobce toaletních papírů nebo pro pivovary. Jejich neúspěšně skrývané opovržení ho překvapovalo. „Ten od reklamy“ říkali o něm, a to poněkud povýšeně. Povýšené chování však zmizelo, jakmile si mu mohli říci o lístky na Wimbledon.

No co, ať jdou někam. Byli sice nepříjemní, ale bezvýznamní, a Simonovi bylo vcelku jedno, co si myslí. A zrovna tak mu čím dál tím víc začínalo být jedno, co se děje s jeho firmou. Jedno natolik, že se přestal starat o hádky uvnitř podniku a zúčastňovat nekonečných porad. A navíc to nekonečně unavující hlazení zákazníků. Předsedou správní rady počínaje a manažerem značky konče, všichni vyžadovali neustálou pozornost, ujišťování, nekonečné diskuse, pozvání do restaurace – celý ten rituální tanec pod oficiálním názvem „péče o zákazníka“. A nikdy to nemělo konce.

Zdříml si. Když se vzbudil, byla tma a letadlo s nosem dolů směřovalo k letišti. Šéfpilot profesionálně povzbudivým tónem ohlásil cestujícím, že v Londýně prší.

Z celního prostoru vyšel Simon těsně před jedenáctou. Příletovou halu už obsadili uklízeči pohybující se profesionálně pomalým tempem pracujících přesčas. Vysoká postava v černém klobouku a v dlouhém černém plášti, která pozorovala vynořující se cestující, k němu briskně přikročila.

„Vítejte v Heathrow, vážený a milý. Není to místo přímo kouzelné v tuto noční hodinu?“

Simon se musel smát. „Ani jsem tě v tom klobouku nepoznal, Ern. Jak je?“

„Čelím vlnám jako dovádějící delfín. Uvidíte, hned jak vyjdeme ven. Nastaly monzunové deště.“

Po cestě z letiště projížděl velký mercedes průtrží mračen a Ernest seznamoval Simona se svými osobitými názory na události v agentuře během několika posledních dní. Jordan přestal mluvit s šéfem výtvarného oddělení Davidem Frym. Gumoví baroni se dosud nevyjádřili. V odborném tisku se vyskytla zpráva o tom, že se někdo chystá trhnout od agentury. Liz začala chodit s poněkud nežádoucím mladíkem, který nosí náušnici a řídí závodní auta. Kromě toho se vyskytlo několik bytů k pronajmutí, které by si měl Simon prohlédnout, hned jak si udělá chvilku času. A v kuchyni na Rutland Gate na něj čeká gulášek, který bude třeba přihřát.

„A jak bylo v New Yorku? Je náš pan Ziegler tak skromný a milý jako obvykle?“

„Tu zakázku jsme dostali,“ oznámil mu Simon, „takže je sám se sebou velmi spokojen. Fascinovaly by tě jeho červené kšandy, které začal nosit.“

Ernest pohrdavě odfrknul. S Zieglerem se od prvního pohledu srdečně nenáviděli. „Doufám, že k nim má i pásek. Hrůza pomyslet, jak by ten člověk vypadal, kdyby mu spadly kalhoty. To je nepředstavitelné.“

Auto zabočilo do Rutland Gate a přistálo u chodníku před domem.

„Domove, sladký domove,“ prohlásil Ernest, „ať už jsi jaký chceš. No nic. Ten byt, co jsem viděl na Wilton Crescent má určité přednosti.“

Rozloučili se. Simon si otevřel, nechal zavazadla v hale a vešel do obývacího pokoje. Vdechl neodvětraný sterilní pach ústředního topení a teplého koberce, a pokrčil nos. Bylo to cítit jako hotelový pokoj. Prohrabal stoh kompaktů, až našel jeden nahraný Erollem Garnerem, „Koncert u moře.“ Nalil si sklenku whisky, zapálil doutník a oddaloval tu chvíli, kdy se bude muset podívat do složky, kterou mu nachystala Liz. Někdy si představoval, že ho jednoho dne najdou pochovaného pod hromadou připomínek, obchodních zpráv, strategických analýz, finančních vyhlídek, personálních hodnocení a jiných předžvýkaných obchodních záležitostí. Povzdechl si a otevřel složku.

Byl tam výstřižek z inzertního časopisu Campaign. V rubrice čerstvých zpráv, ve které časopis uveřejňoval ty nejnepříjemnější klepy týdne, byla zpráva, že jeho agenturu se chystá opustit skupinka klíčových pracovníků, kteří se hodlají udělat pro sebe a kteří mu hodlají unést řadu významných klientů. Článek neuváděl žádná jména ani jakékoliv podstatné detaily. Samozřejmě však končil obvyklým prohlášením, které má dodat podobným zprávám určitou úctyhodnost, že „vedení podniku nebylo k dostižení, aby tuto zprávu potvrdilo.“ Simonovi nebylo zcela jasné, jak moc se ten reportér snažil dostihnout vedení podniku.

Pomalu se propracovával stohem dokumentů a dělal si poznámky, komu má ráno volat, až se dostal k obálce, která vypadala, jako by ji popsal podrážděný pavouk, který si namočil nohy do inkoustu. Poznal rukopis a bolestně se ušklíbl. Strýček William se zřejmé opět ocitl na mizině.

Drahý chlapče,

Promiň, jestli Tě vyrušuji z nějakých nadlidských úvah, ale bez jakékoliv viny z mé strany došlo k tomu, že se snažím doslova jen přežít za zcela zoufalých podmínek…

Simon potřásl hlavou a povzdychl si. Strýček William, umělec a obstarožní děvkař, se v jeho životě objevil sice jen občas, ale návštěvy to byly velmi nákladné. S vitalitou muže tak dvakrát mladšího poplácával představitelky opačného pohlaví po zadečkách a v klidu platil nekrytými šeky. Prostě ztělesněná trapnost. Simonovi se dařilo udržet ho mimo Londýn jen s velkými obtížemi a pomocí značných úplatků. Dokonce ani Ernest se s ním dosud nesetkal, a Caroline o něm vůbec nevěděla. Jakýkoliv pocit viny, který by kvůli tomu Simon mohl mít, byl zcela vyvážen pomyšlením na společenská jatka, následek to případného útěku strýčka Williama z jeho vyhnanství v hrabství Norfolk. Simon se podíval do aktovky, jestli se tam skrývá jeho šeková knížka.

Na řadu přišla další obálka. Tentokrát se zcela neznámým rukopisem.

Milý Simone,

velký dík za večeři. Doufám, že to v New Yorku nebylo tak hrozné, jak ses obával. Zítra odjíždím z Londýna zpět do Provence, po těch třech dnech jako zmoklá myš. Doufám, že tam bude svítit slunce. Jak můžeš tohle počasí vydržet?

Mám nápad, který by se ti možná líbil, ale moje psaná angličtina na to nestačí. Bude lepší, když si zavoláme.

Líbá Nicole

Simon se podíval na hodinky. Jedna v Londýně, dvě ve Francii. Musí to nechat na ráno. Přinejmenším to slibuje příjemnou konverzaci, předtím než začne s vyřizováním těch věcí v kanceláři. Vstal a dopřál si ještě jednu whisky.

Líbá Nicol. To se mu líbilo. Prohlédl si zbylé dopisy – jeden od Carolininých právníků, vyhodnocení vyhlídek na nové zakázky, žádost od jednoho zákazníka, aby se zúčastnil porady o rozšíření trhu pro zmrazená kuřata. Opravdová výzva pro představivost. Zívl a šel si lehnout.

9

Telefonní hovor s Nicole byl sice stručný, ale nedalo se mu odolat. Odmítla mu odpovědět na otázky, o co vlastně jde. Je to něco, co prý musí vidět, řekla. Proč by nemohl přijet? I když se ještě úplně neprobral a byl unavený z včerejšího letu, uvědomil si, že je sobota, a o dvě hodiny později seděl v taxíku na Heathrow.

U přepážky si vyzvedl letenku a prošel do free shopu, kde se musel vyhnout skupince malých, ale odhodlaných Japonek, které vyprazdňovaly police se sladovou whisky. Které cigarety Nicole vlastně kouří? Kterou voňavku používá? Když uslyšel poslední ohlášení svého letu, vzal dvě láhve Dom Perignonu. Zcela určitě má ráda šampaňské, řekl si, jako všechny mladé dámy z lepší společnosti. Vrtalo mu hlavou, co to může být, co našla, že mu to nechtěla říct po telefonu. Ať už je to cokoliv, rozhodně to bude zajímavější než jeho obvyklá sobota v prázdném podniku. Měl příjemný pocit z toho, že je tajně na dovolené. Skoro jako kdyby šel za školu.

Letadlo se vzneslo nad polštář mraků, které vypadaly, že zůstanou nad Heathrow už navždycky, a nálada se mu ještě víc zlepšila, když uviděl modré nebe. Francouzské hlasy v řadě za ním diskutovaly o báječných věcech u Markse a Spencera a v Harrods a posuzovaly ceny kašmíru a londýnské restaurace. Těšil se na večeři, dlouhou tichounkou večeři stovky kilometrů ode všech, kdo ho znali. Tenhle útěk mu dělal dobře.

Simon nikdy předtím v Marseille nepřistál. Vypadalo to tam téměř jako v severní Africe. Vyzáblí osmahlí muži s obtloustlými ženičkami a nacpanými taškami z pruhovaného plastu, hrdelní kašel arabštiny, pach černého tabáku a pot smíchaný s nasládlou kolínskou, hlášení letů do Oranu a Džibuti. Těžko věřit, že byl jen dvě hodiny od Londýna.

Blonďatá hlava Nicole se tyčila nad tím oceánem tmavých tváří. Měla na sobě oblečení do středozemní zimy, šedé flanelové kalhoty a tmavomodrý svetr, a její pokožka stále ještě nesla medové stopy opálení.

„Dobrý den, pane Shawe.“ Nastavila mu obě tváře k polibku.

Simon se usmál. „Jak se daří, madam Bouvier?“

Zavěsila se do něj a odebrali se ke kolotoči na zavazadla. „Promineš mi, že jsem tě vytáhla z kanceláře?“

Simon na ni káravě pohlédl. „Mám takový nejasný pocit, že tu budu ještě v pondělí.“

Našli Nicolino malé auto a ona se mlčky soustředila na komplikovaný výjezd na dálnici. „Dobrý,“ ozvala se konečně a vytřepala z balíčku na palubní desce cigaretu. „Tady se dá lehce vjet na špatnou odbočku a jedeš do Aix.“

„Jsou horší místa, kam se dá jet.“ Simon se usadil pohodlněji a pozoroval Nicole, jak netrpělivě bodá prstem do zapalovače u ruční brzdy. Líbilo se mu, že nepoužívá lak na nehty.

„K čertu,“ řekla. „V tomhle autě už snad nic nefunguje.“

Simon vyštrachal krabičku zápalek a naklonil se k ní, vzal jí cigaretu z úst a zapálil ji. Cítil příjemnou příchuť rtěnky.

„Díky.“ Kouř vyfoukla ven otevřeným oknem. „Na nic se neptáš, takže máš asi rád překvapení.“ Pohlédla na něj úkosem.

„Já jsem na dovolené a na dovolené se nikdy na nic neptám. Na dovolených pouze vegetuji. Vše, čeho si žádám je, aby mě vozila po dálnicích nebezpečnou rychlostí blondýna, která se nedívá na cestu. Tak si prosím já osobně představuji příjemný oddech.“

Nicole se musela smát. U koutků očí se jí objevily malinké vrásky a v řadě zubů měla jeden ne úplně rovný. Vypadala stejně výborně, jak mu to utkvělo v paměti.

Povídali si, nebylo to nic důležitého, a když sjeli z dálnice, povšiml si Simon, že v krajině se již usadil podzim. Obloha byla modrá jako v létě, ale na třešních se objevily rybníčky rudého listí, réva zrezivěla a zežloutla, v Lubéronu bylo vidět tmavočerné rýhy a nad obzorem stoupaly obláčky kouře, jak ve vinicích pálili odřezky.

Sjeli z hlavní silnice a dali se vzhůru do kopce směrem ke Gordes. „Zamluvila jsem ti stejný hotel,“ řekla Nicole. „Je to OK?“

„Nejlepší vyhlídka v Provenci,“ řekl na to Simon.

Nicole na to nic neodpověděla, jen se usmála. Počkala v autě, než se Simon zapsal v recepci a nechal si tam zavazadlo. Vrátil se se žlutou igelitovou taškou.

„Abych nezapomněl,“ řekl. „To je pro tebe. Užívá se to dvakrát denně před jídlem. Vyhneš se tak žaludečním potížím.“

Nicole nahlédla do tašky a zasmála se. „Francouz by o šampaňském řekl něco mnohem elegantnějšího.“

„Francouz by přinesl jenom jednu láhev. Kam jedeme?“

„Napřed ke mně domů a pak půjdeme na procházku.“

Nicolin dům stál na nejvyšším bodu Brassière-les-Deux-Eglises, na konci slepé uličky. Byla to úzká třípatrová budova z omšelých kamenů a s dřevěnými okenicemi barvy někde mezi šedou a vybledlou zelenou. K dřevěným dveřím vedlo několik schodů a na dveřích se skvělo klepadlo ve formě ruky držící kouli. Stěny zdobila divoká réva šplhající se vzhůru jako rudé plameny.

„To je krásné,“ řekl Simon. „Jak dlouho tady bydlíš?“

„Deset jedenáct let.“ Nicole odemkla zámek a žďuchla bokem do dveří. „Jednoho dne to snad všechno dodělám. Horní patro ještě není hotové, nebyl čas. Pozor na hlavu.“

Simon se sehnul a vešel dovnitř. Na konci dlouhého pokoje s nízkým stropem bylo skleněnými dveřmi vidět malou terasu s výhledem na zamodralé kopce na obzoru. Pohodlné, mírně ošumělé lenošky byly rozestaveny kolem krbu z tesaných kamenů, ve kterém byly nachystány odřezky z vinné révy. Na druhé straně místnosti byla stěna vybouraná do výše pasu jako pult s průchodem do kuchyně. Všude byly knihy, knihy a květiny. Ve vzduchu byly stopy levandule.

Nicole vybalila láhve šampaňského a dala je do ledničky. „Dvakrát denně?“

„Samozřejmě. Na předpis.“ Pohladil povrch kamenného pultu. „Moc se mi tu líbí, ten tvůj dům. Nemám rád puntičkáře.“

„Puntičkáře? Jak to myslíš?“

Simon si nemohl nepřipomenout svůj dům v Kensingtonu, kde bydlel s Caroline. „To znamená, že každý čtvereční centimetr je vyzdobený až po zuby a všude je tolik věcí, až to vlastně ničí život. Jednou jsem tak musel bydlet a nenáviděl jsem to. Buď jsem seděl na nesprávném polštáři, nebo jsem si odklepl popel do starožitného porcelánu. Bylo to tam jako nějaká zatracená překážková dráha. Kilometry prostoru a žádné místo k bydlení.“

Nicole přikývla a smála se tomu. „To mě těší, že se ti nelíbí puntičkářská obydlí. Za chvíli uvidíš proč.“

Vyšli z domu a dali se směrem dolů do středu vesnice. Slunce pomalu klesalo k západu. Před kavárnou, kde Simon strávil svou první noc v Brassière, ležel žlutý koberec ze spadaného listí, každý list velký jako dlaň. V okně vedlejšího domu se v záhybech krajkové záclony schovávala stará žena, která je bedlivě pozorovala.

Zabočili do ulice vedoucí ven z návsi a Simon uviděl fasádu staré četnické stanice, stále ještě bez dveří a oken a stále ještě opuštěné.

Nicole ho vzala za loket. „Uhodl jsi?“

Zastavili se a pohlédli prázdnou budovou směrem k Lubéronu zarámovanému otvory ve stěně jako série zajímavých obrazů.

„Napověz mi.“

„Říkáš, že bys chtěl změnit svůj život, změnit co děláš, ne?“

Simon přikývl a pousmál se. Trochu ho pobavil vážný výraz v jejím obličeji.

Zavedla ho prázdnými dveřmi dovnitř budovy a prokličkovala mezi hromádkami drtě k jednomu z okenních otvorů. „Podívej. Tady máš jednu z nejkrásnějších vyhlídek v Provenci, a tohle…“ rozmáchla se rukou po uprášené obrovské místnosti „… no přece, představ si, jak by to tu mohlo vypadat. Nahoře bys měl ložnice a pod námi restauraci…“

„Restauraci?“

„No jistě, restauraci. Ne příliš velkou, ale v létě s terasou, řekněme tak pro čtyřicet lidí, a u bazénu malý bar…“

„Nicole?“

„Ano?“

„O čem to vlastně mluvíš?“

Musela se smát. „Ještě jsi to neuhodl? To je prosím tvůj hotel. Perfektní. Malý, ale kouzelný. Úplně si to umím představit – a ten výhled, a tolik práce už tady udělali…“ hlas se jí vytratil. Sedla se do prázdného okna a pohlédla na Simona. „Tak. To je ten můj nápad pro tebe.“

Našel doutník a zapálil si. Cítil se jako jeden ze svých vlastních zákazníků, jemuž právě ukázali reklamní kampaň, na kterou nebyl připraven. Bylo to směšné, pochopitelně. O vedení hotelů neměl ani potuchy. Dát tohle celé do pořádku by znamenalo jet na plný úvazek. Potom najít zaměstnance, rozjet to obchodně – samozřejmě s jeho kontakty zrovna tohle nebyl problém. Tak jako tak by to ale byl obrovský projekt, něco, co by nezvládl z kanceláře v Londýně. Byl by to skok, sázka do loterie, ale úplná změna. Ale není to vlastně to, co chtěl? Nicole má pravdu, mohlo by to být něco zvláštního. Pohlédl na ni. Ostrý úhel slunečních paprsků ji osvětlil zezadu – fotografie jak z reklamy na šampon. Jednou jsi reklamní agent, zůstaneš jím navždy. Opravdu?

„Jsi nějak potichu, Simone.“

„Jsem překvapen. Nestává se mi každý den, že by mi někdo nabídl malý hotel.“

„Ale umíš si představit, jak by to tu mohlo vypadat?“ Nicole seskočila z okna a zachvěla se. Večerní chlad měl mimořádný, pozornost odvádějící vliv na bradavky jejích ňader pod tenkým svetříkem.

„Mohlo by tu být tepleji. Nepůjdeme už? Zvu tě někam na skleničku.“

„Už jsi mě pozval. Máme doma šampaňské. Na předpis.“

Kdybych měl doktora jako tebe, pomyslel si Simon, soutěžil bych na olympiádě pro hypochondry. „Nicole, je to fantastický nápad.“ Lekl se svých vlastních slov. „Omlouvám se, zní to jako od jednoho z mých vlastních zákazníků. Jenom o tom musím popřemýšlet a potřeboval bych o tom vědět víc. Pojďme. Řekneš mi všechno, co o tom víš.“

Sotva došli k domu, slunce zapadlo a zůstal po něm jen růžový nádech na obloze. Nicole zatopila v krbu a řekla Simonovi, aby vybral nějakou hudbu z řádky kompaktů mezi knihami na polici. Tina Turner vedle Mozarta (třeba by se mu to líbilo, pomyslel si Simon), Couperin, Fauré, Piaf, Brahms, Montserrat Caballé, Jeff Beck. Zaváhal mezi Pavarottim a Chopinem, ale nakonec vybral Keith Jarretta. Několik prvních tónů Kolínského koncertu doprovodil výstřel zátky od šampaňského. V pokoji se rozhostilo teplo navoněné ohněm z odřezků révy. Rutland Gate se zdálo neskutečně daleko.

Nicole mu podala sklenici. „Na zdraví.“

„Na zdraví malých kouzelných hotýlků.“

Usadili se blízko krbu a Simon se začal vyptávat. Nicole se na výslech dobře připravila. Znala přesně výměry všech místností, podrobnosti o všem, co dosud opravili, a požadovanou cenu. Jak již řekla, původní plán byl upravit budovu na byty. Základní instalatérské a elektrikářské práce už udělali. Bazén vykopali a vybetonovali. Budovu čekaly dokončovací práce – omítky, obklady, dlažby, vsazování oken, montáže, osvětlení, úpravy terénu –, prostě ta vzrušující poslední etapa stavby, která už spolykala měsíce práce a miliony franků utracených za důležité, ale neviditelné předběžné úpravy.

„Chtěl bych ti položit jednu otázku, na kterou není lehké odpovědět,“ ozval se Simon. „Kolik si myslíš, že by stálo dokončení té stavby?“

Nicole se nahnula dopředu, lokty na kolenou, sklenku v obou dlaních. Pokrčila nos a soustředila se. S vlasy za ušima vypadala tak na dvacet. Simon cítil, že pomalu sjíždí po svahu dolů od běžné přitažlivosti k něčemu daleko složitějšímu.

„Mzda dělníků se dá lehce vypočítat“, řekla. „A pokud jde o ten zbytek, to záleží na materiálu. Mramor má svou cenu a kámen z místního lomu rovněž. Podle mého by se měl používat materiál místní, z této krajiny, čistý, neupravený. Když k tomu připočítáš kvalitní nábytek a možná pár drobných starožitností…“ zadívala se na strop a Simon obdivoval linii jejího krku „… řekla bych, trošku to přeženu, sedm osm milionů franků.“

„Za jak dlouho by se to dalo dokončit?“

„Jsi v Provenci, nezapomeň. Pět let?“ zasmála se. „Neboj. To nemyslím vážně, ale tady se netrpělivost nevyplácí.“

„Dalo by se to stihnout do šesti měsíců?“

Nicole zvedla jednu ruku a zamnula si ukazováček s palcem. „Máš-li dost peněz i dělníků, tak ano. I tady.“

Simon se vyptával dál na všechno možné – na architekty, stavební povolení, povolení prodeje lihovin, personál, kuchaře, šéfkuchaře. Pohlédl na hodinky. „Měli bychom udělat průzkum šéfkuchařů. Kam myslíš, že bychom mohli zajít?

Nicole předstírala, že přemýšlí. To, co doopravdy chtěla, bylo zůstat doma s tímhle usměvavým rozcuchaným mužským, který naléhavě potřeboval zajít si k holiči, a povídat si bez vyrušování číšníky a jídelními lístky. Vnesl do tohoto pokoje, který měla tolik ráda, skutečné teplo.

„Máme dvě nebo tři možnosti vcelku blízko. Ale je sobota. Bez rezervace… mohu to zkusit.“ Zaváhala a pokrčila rameny. „Nebo tu mám špagety a udělala bych čerstvou tomatovou omáčku. Něco úplně jednoduchého.“

Simon přivřel oči v předstírané rozkoši a pak se na ni jedním okem podíval. „Čerstvou tomatovou omáčku? S bazalkou?“

„Samosebou. S bazalkou.“

„Pomůžu ti. V kuchyni se bezvadně vyznám. Umývám nádobí, starám se o to, aby kuchaři nevyschla sklenice a nevrážím do věcí.“

Nicole se rozesmála a vstala z lenošky. „Dobře. Umíš otevřít láhev s vínem?“

„Zátky mi nikdy neodolají. To jsem se naučil už ve skautu.“ Šel za ní do kuchyně a díval se, jak si přehodila přes hlavu dlouhou kuchařskou zástěru, vyhrnula si rukávy a vzala z police láhev vína.

„Tak, pane, Château Val-Joanis,“ podala mu láhev. „Je to na druhé straně Lubéronu.“ Nemohl si nevšimnout delikátní sítě modrých žilek na vnitřní straně jejího předloktí. Líbilo se mu, když si žena na vaření vyhrnula rukávy. Caroline by to nikdy neudělala. „Vývrtka a sklenice jsou na pultu.“

Tak tohle je správná kuchyně, pomyslel si. Správná kuchařská kuchyně, s měděnými pánvemi visícími od stropu tak vysoko, aby na ně bylo možné dosáhnout, nože s čepelemi nabroušenými do tenka po dlouholetém užívání, kamna s litinovou plotnou, police s opotřebovanými kuchařskými knihami, kulatý stůl ze silného, stářím popraskaného dřeva. Všechno udržované, připravené k používání. Nalil víno do sklenic a odnesl jednu Nicole, která sběračkou odměřovala tomatovou šťávu do pánve. Sklonil se nad pánví a nadechl se nádherné letní vůně. Potom bleskově a provinile namočil prst do omáčky a olízl ho.

Nicole ho klepla sběračkou přes ruku. „A dost. O moc lépe mi pomůžeš, když si sedneš a budeš si se mnou povídat.“

Simon si sedl ke stolu a olizoval si omáčku ze hřbetu ruky. Líbilo se mu, jak se Nicole pohybuje, natahuje se pro nože, krájí a míchá, utírá si ruce na stehnech předtím, než vezme do ruky sklenici. Byly to rytmické, sebevědomé, neuspěchané a smyslné pohyby kuchařky, která si plně důvěřuje. V té své zástěře, utažené tak, že zdůrazňovala její útlý pas, vypadala takřka elegantně.

„Řekni mi něco o těch hotelech v okolí,“ pokračoval v hovoru. „Co dělají v zimě? Zavírají na zimu tak jako ty na pobřeží?“

Nicole položila rendlík s vodou na plotnu, osolila ji, přidala bobkový list a natáhla se pro sklenku. „Na měsíc nebo dva, možná. Od té doby, kdy tady byla sezona jen v červenci a v srpnu, se toho dost změnilo. Je tu rušno od Velikonoc až do října. A pak máš svátky, Svatodušní v listopadu, pak přijdou Vánoce a Nový rok. Jaro začíná v březnu.“ Napila se vína. „Sezona trvá devět měsíců a klientela se neskládá jen z Francouzů, jen z Pařížanů. Jezdí sem Němci, Holanďané, Belgičané, Švýcaři, Angličané, tihle všichni, každým rokem jich přibývá. Dobrý hotel by měl fungovat celý rok a tady v okolí Brassière v podstatě žádné hotely nejsou. Nejbližší je v Gordes. Odložila sklenici a dala se do míchání zálivky na salát z oleje a octa, s troškou hořčice, hnědého cukru a čerstvé citronové šťávy. „Určitě to není bláznivý nápad.“

„Souhlasím,“ řekl Simon. „Není.“ Přemýšlel o tom, přemýšlel, jak by měl vypadat hotel, kde by on sám rád pobýval. Malý, přátelský, jednoduchý, perfektně vedený. Byl by on sám schopen perfektně ho vést? Spíš ne. Neměl na to trpělivost a smysl pro detaily. Ale Ernest – pečlivý, zdatný, spolehlivý, znalý jídel a nápojů, král květinové výzdoby, úžasný v komunikaci s lidmi – byl přece rozený manažer hotelu. Pokud by se mu chtělo.

„Tak si říkám, co by si o tom myslel Ern?“

Nicole utrhla malý kousek chleba, namočila ho do zálivky na salát a nabídla jej Simonovi. „Proč se ho nezeptáš?“

Kousl do chleba a kapka ostré nasládlé zálivky se mu objevila na bradě. Nicole se k němu naklonila a cípem zástěry mu bradu utřela. Jejich tváře byly při tom docela blízko.

„Doufám, že budeš mít víc štěstí s tomatovou omáčkou.“

Simon jen polknul. Nicole odešla zpět ke kamnům. Naložila špagety do vařící vody, vyndala ze zásuvky příbory a ubrousky, zalila salát a podala mu mísu. „Zamíchej to a budeme moci jíst.“

Kdyby někdo pozoroval tuhle domácí scénku, pomyslel by si, že jde o manželský pár, až na to, že na sebe pohlíželi až příliš často a když se náhodou jeden druhého dotkli, nebylo to nenuceným intimním způsobem obvyklým mezi mužem a ženou, kteří jsou na sebe zvyklí. Simon si sáhl na bradu, kde mu ji utřela. Kdyby neměl plnou pusu, byl by ji políbil.

Nicole scedila špagety, přidala olivový olej a sundala si zástěru. Tváře jí horkem z plotny zčervenaly a když si shrnula vlasy dozadu, udělala na něj obličej. „Musím vypadat hrozně.“

Simon se usmál a vstal, aby jí přistrčil židli. „Přímo děsně,“ prohlásil. „Doufám, že to napravíš svým vařením.“

Špagety a konverzace nejdou příliš dohromady, a tak spokojeně mlčeli celou dobu, kdy jedli. Simon vytřel talíř posledním kouskem chleba a přehnaně pečlivě si utřel bradu. „Prosím,“ prohlásil, „brada bez poskvrnky. Čisťounká.“

Nicole se na něj usmála a potřásla hlavou. „Protože sis ji utřel o košili.“ Vstala a přinesla si utěrku a misku s vodou. Simon pohlédl dolů na mastné tmavé skvrny, které na modrém popelínu náprsenky jeho košile vypadaly jako vyrážka.

„Postav se.“

„Omlouvám se. Říkal jsem ti, že jsem čuně.“

„To tedy ano,“ odpověděla Nicole. „Velký čuně.“ Položila misku, rozepnula mu knoflíček od košile a sáhla rukou dovnitř. Ucítil její prsty v samém nitru a tentokrát naštěstí neměl v ústech sousto.

Probudili se skoro v poledne, osprchovali se, začali se oblékat, ale padli zpět do postele a vstali až odpoledne těsně předtím, než museli odjet do hotelu pro Simonovo zavazadlo.

„Co si o mně v tomhle hotelu budou myslet, to tedy nevím,“ řekl. „Poprvé jsem přijel bez zavazadla a teď jsem se ani neobjevil v pokoji.“

Zašel do recepce s pocitem viny kvůli neholené tváři a „vyrážce“ na košili, ale slečna v recepci byla velice milá. Řekl si, že si ji musí zapamatovat, kdyby rozjeli akci „Hotel“ a hledali personál.

„Doufám, že se vám tady líbilo, pane Shawe.“

Podepsal účet a usmál se na ni. „Ano,“ odpověděl. „Ano. Velice. Je tu nádherná scenerie v tuhle roční dobu.“

Do odjezdu na letiště zbývala hodina a tak se šli ještě jednou podívat na budovu bývalé četnické stanice. Představa hotelu se začala Simona zmocňovat. Dovedl si ho v duchu představit dokončený – kámen, sklo a sluneční svit. Nemohl se rozhodnout, jestli jeho nadšení vychází spíš ze střízlivého obchodního hlediska nebo ho víc ovlivnila ta mladá žena, která stála vedle něj. Připomněl si nával pocitu štěstí, který měl, když se ráno vzbudil a uviděl vedle sebe na polštáři Nicolinu tvář. Vzal ji kolem pasu a přitáhl ji k sobě.

„Rozhodl jsem se, že se do toho pustím,“ řekl jí. „Ale mám dvě podmínky. Za prvé Ernest. Ten by byl schopen dát to do provozu, kdyby sem chtěl odjet.“

„A za druhé?“

„Že mi zase uvaříš špagety.“ Podíval se dolů na Nicole a všiml si, že jí jeho strniště odřelo krk. „Přivezl bych si náhradní košili.“

10

Byly dvě odpoledne a všichni polední hosté u Chez Mathilde již odešli. Stoly přestavěli na večer a dívka, která pomáhala v kuchyni, rachotila jako obvykle s pánvemi a talíři, jak je umývala. Mathilde se podezřívavě skláněla nad pokladnou, brýle na špičce nosu, uhlazovala pomačkané bankovky a mračila se na šeky, které si bude muset nechat proplatit v bance, a tudíž je bude muset přiznat bernímu úřadu. Pohlédla na Generála, který si oblékal sako a plácnul si na kapsu.

„K čertu,“ prohlásil. „Nebudu už mít čas zastavit se v bance. Bylo by lepší, kdybys mi dala nějakou hotovost.“

Mathilde si plivla na palec a odpočítala mu pět stofrankových bankovek. „Ať ti dá slevu.“ Položila bankovky na nálevní pult. „Kdy budeš zpátky?“

„Brzo, pokud nenajdou něco vážného.“ Generál si vzal peníze, podlezl pod Mathildiny brýle a dal jí pusu na tvář. „Trochu si odpočiň, jo?“

Mathilde přikývla. „Jojo, miláčku. Trošku si odpočinu, a kdo to tu nachystá na večeři? Tak už jeď. A nezapomeň – platíš v hotovosti, tak máš nárok na slevu.“

Generál se pořád ještě smál, když nasedal do auta. Byla to hodná ženská, jeho Mathilde. A opatrná na groše. Byla by stejná, i kdyby měli miliony. A jestli se tenhle plán podaří, tak je budou mít. Za ukazatelem na Isle-sur-Sorgue zabočil doprava a pocítil jakoby prázdno v žaludku a určité vzrušení. Mathilde si myslela, že jde k zubaři. Ve skutečnosti jel udělat malý průzkum na místo činu.

Zaparkoval asi sto metrů od Caisse d’Épargne a podíval se na hodinky. Měl dost času, aby nakoupil vše, co potřeboval. Vzal si dva výtisky Le Provençal a pokračoval směrem k papírnictví. Vybral si malý poznámkový bloček a dvě velké hnědé obálky, které se správně naduly, když do nich vložil složené noviny.

Měl deset minut čas. Zašel do baru na konci úzkého mostu přes řeku a na utišení nervů si dal sklenku calvadosu. Městečko bylo tiché a klidné, takřka opuštěné, prostě normální podzimní odpoledne. Generál s uspokojením vychutnával, jak mu calvados klouže hrdlem dolů, až sklouzl na to pravé místečko, kde mu správně zahřál žaludek. Představoval si, jak odlišný to bude pohled jednu určitou neděli příštího roku v červenci. Bude tam plno trhovců a stánků, stánky se starožitnostmi a s veteší podél hlavní ulice, plno turistů, doprava ucpaná a policajti nikde. Ti budou schovaní na strážnici, ať si to motoristi vyřeší sami. Perfektní.

Generál si utřel knír, dal si obálky pod paždí a přešel most. Šel poměrně rychle, jako někdo, kdo má před sebou důležitou a důvěrnou transakci. Prošel kolem starého vodního kola stranou od banky a nevěnoval mu než letmý pohled, který se nad kolem na vteřinku zastavil, neboť si ve stěně nad ním povšiml vršku otvoru. Důležitě se vyšplhal vzhůru po schodech k hlavnímu vchodu.

Úředník za přepážkou ho ignoroval po dobu dvou povinných minut, což je v pravidlech snad každé banky, a pak vzhlédl od svých výtisků z počítače.

„Mám domluvenou schůzku,“ oznámil mu Generál, „a to s panem Milletem.“

Ouřada si povzdychl, zvedl se od své veledůležité práce a odvedl Generála k místnůstce v rohu. Zaklepal na skleněné dveře, otevřel si a sklonil se nad temenem čísi temné hlavy, skloněné nad psacím stolem. Pan Millet si sundal brýle, odložil je opatrně přesně doprostřed dokumentu, který právě studoval, povstal a nabídl Generálovi malou bílou ručku. Byl to drobný mužík, velice elegantní v bílé košili a dokonale uvázané vázance. Na jeho psacím stole byl naprostý pořádek a tužky měl pečlivě ořezané. Na fotografii v rámečku vedle prázdného košíku na spisy byla elegantní žena s hezkým dítětem. Generál se zrovna podivil, jak je možné, že v místnosti není telefon, když zazvonila jedna ze zásuvek.

„Promiňte, prosím,“ oslovil ho pan Millet. „A posaďte se, prosím.“ Otevřel zásuvku a zvedl telefon. Generál se rozhodl, že nemůže narušit symetrické uspořádání věcí na psacím stole a položil si svoje obálky na klín.

Pan Millet dokončil konverzaci a schoval telefon zpět do zásuvky. Opřel se lokty o stůl, sepnul ruce, naklonil se vpřed a naznačil tak Generálovi, že mu může věnovat naprostou pozornost. „Tak tedy…“

Generál poklepal na obálky na klíně. „Mám tu nějaké listiny – smlouvy a podobně – prostě listiny, o které bych nerad přišel.“

„Smlouvy a podobně,“ opakoval pan Millet. „Pochopitelně. Listiny, které jsou jednak cenné, jednak důležité.“

„Přesně tak. Proto jsem si řekl, že bych je měl mít uloženy tam, kde budou v určitém bezpečí.“

„Maximálně v bezpečí, milý pane, maximálně v bezpečí.“ Prstíky malých rukou mu znepokojením jen hrály. „Bez patřičných dokumentů, jak neustále zdůrazňuji svým podřízeným, by svět přestal fungovat. Úřední listiny si zaslouží, aby se s nimi zacházelo jako se zlatem.“

Generál přikývl a opět poklepal na svoje obálky s novinami. „Hlavně tady tyto.“ Naklonil se vpřed. „Rád bych si je uložil tady, v jedné z vašich bezpečnostních schránek. Je to jistě bezpečnější než doma.“

„Kdyby jenom byli všichni tak opatrní jako vy, pane. Tady ve Vaucluse máme jeden z nejvyšších počtů vloupání ve Francii – s výjimkou Paříže, samozřejmě.“ Millet pokrčil hubenými rameny a dovolil si úsměv. „Naštěstí se lidé nechají poučit.“ Sáhl do kapsy a vyndal svazek klíčů na řetízku u pásku. Odemkl zásuvku pod domovskou zásuvkou pro telefon a vyjmul tlustý svazek.

„Tady,“ pravil a nasadil si brýle, „tady máme seznam našich bezpečnostních schránek. Tři sta jsme jich nainstalovali v minulém roce – na mé doporučení – a jestli vám to mohu říci přesně… k dnešnímu dni jich máme volných jen třicet osm.“ Našpulil rty a upravil jeden z archů, který nezpůsobně vykukoval ze svazku. „Dvě stě dvaašedesát schránek jsme pronajali ani ne za rok.“ Pohlédl na Generála. „Ano, lidé se učí.“

Generál se potahal za knír. „Zní to povzbudivě. Místní, předpokládám, jako já?“

„To je něco, pane, co vám nemohu sdělit.“ Millet si sundal brýle a jeho ruce se vrátily do původního objetí. „Diskrétnost je něco, co našim klientům můžeme zaručit. Diskrétnost a bezpečí.“

„Výborně,“ vyhodnotil to Generál. „Tak to má být, zrovna jako ve Švýcarsku.“

Millet si odfrknul. „Od Švýcarů se nemáme čemu učit. Přesvědčíte se o tom, až vás vezmu do trezoru. Tak a nyní musíme vyřídit několik formalit.“

Generál uvažoval, jestli by neměl použít falešné jméno, ale rozhodl se, že by to mohlo vést ke zbytečným komplikacím. Nedělal nic nezákonného. Jeho schránku vyloupí, tak jako všechny ostatní. Nemělo smysl riskovat, i když pravděpodobnost, že by do sebe s Milletem někde vrazili a on by ho pozdravil jako někoho jiného, byla minimální. Vyplnil tedy formulář a vystavil šek na roční nájemné. O téhle šekové knížce Mathilde nevěděla. Byl to účet, který si kdysi otevřel a po léta doplňoval, a z tohoto účtu teď investoval do celé akce.

Millet se na pár minut omluvil a vrátil se s klíči od trezoru a s Generálovou osobní schránkou. Spolu pak odešli k neoznačeným dveřím vzadu.

„A teď,“ oznámil Millet, „bychom si mohli jako představit, že jste přišel vyloupit banku.“ Usmál se na Generála. „Legrační hypotéza, že?“ Nečekal na odpověď a pokračoval. „Dobře. Dostal jste se až sem. Co vidíte?“

Generál se rozhlédl a duchaplně odvětil „No, dveře.“

Milletuv ukazováček vyletěl vzhůru a pohrozil jako metronom, „Dopustil jste se prvního omylu. Je to ochranné zařízení z pevné oceli. Podívejte.“

Vyjmul dva klíče, odemkl zámek a dveře odsunul. Šest až sedm centimetrů oceli, odhadoval Generál. Krabička od sardinek to rozhodně není. Přikývl a snažil se předstírat, že to na něj udělalo dojem.

Millet pyšně ukázal na další překážku, mříž ze čtverhranných tyčí, tlustých jako jeho zápěstí. Generál ji oddaně prozkoumal.

„Povězte mi, pane Millete,“ řekl, „proč jsou ty druhé dveře mřížové?“

Millet vyjmul ze své sbírky klíčů další dva. „Samozřejmě, že tu máme elektronické zabezpečení, a to všude – videokamery, poplachová zařízení, všechno je to nejcitlivější technologie. Ale nesmíme zapomenout na jedno.“ Obrátil se ke Generálovi a strčil mu pod nos klíč. „Diskrétní přístup, milý pane, diskrétní. A z toho důvodu jsme nemohli nainstalovat videozařízení uvnitř trezoru. Naši klienti mají tudíž zajištěno úplné soukromí, když jsou v trezoru. A také úplné bezpečí, protože jsou tu uzamčeni.“

Poklepal klíčem na tlusté ocelové dveře. „Tyhle dveře, jak si asi dovedete představit, jsou zvukotěsné. Představte si na okamžik, že jsou zavřené. Klient je uvnitř a náhle dostane infarkt – Millet se dramaticky chytl za hruď – zkolabuje, volá o pomoc, ale nikdo ho nemůže slyšet. Také se mohou vyskytnout případy klaustrofobie. Banka musela zvážit všechny možnosti. Z tohoto důvodu zůstávají vždy venkovní dveře otevřené a mříž se zamyká. A je to.“

Millet zavedl Generála dovnitř trezoru. Byla to místnost ve tvaru L a kolem dokola byly očíslované ocelové soukromé schránky. V rohu, mimo zorné pole kohokoliv, kdo by se díval ode dveří, stály dvě židle a stolek.

„Schránky se dají otevřít pouze pomocí dvou klíčů zároveň, hlavního a toho, který má klient,“ vysvětloval Millet. „Bezpečnost, pane, důležitá je bezpečnost.“ Odemkl jeden zámek na schránce číslo 263 a podal Generálovi pět centimetrů tlusté chromované oceli. „Váš osobní klíč, výrobce Fichet, nedá se napodobit.“

Odstoupil a počkal, než Generál dokončil otevírací ceremoniál.

„Když mi dovolíte pět minut soukromí,“ oznámil mu Generál, „rád bych si ty dokumenty ještě jednou prošel, než je uložím.“

„Samosebou, to se rozumí. Jak dlouho potřebujete, pane.“ Natočil hlavu a usmál se. „Musím vás zamknout. Bude to pro vás nová zkušenost, za mřížemi, ha ha. Že?“

Generál se také usmál. „A jak mi se odtud podaří utéct?“

„Stisknete to červené tlačítko na dveřích a my vás přijdeme vysvobodit. S našimi vězni tady zacházíme velice slušně, ha ha.“

„Koukám,“ odvětil Generál. „A díky. Ha.“

Usadil se na jednu z židlí u stolku, vyndal notýsek a kapesní metr. Fernand potřeboval znát tloušťku oceli, rozměry podlahy a všechno o těch zadních dveřích, aby mohl vypočítat, kolik výbušniny bude potřebovat.

Generál se deset minut provinile zabýval měřením, kreslil a zapisoval vše do zápisníku a pokradmu pozoroval, co se děje za mříží. Konečně měl nakreslený plánek místnosti a rozměry dveří. Ještě odhrnul v rohu cípek koberce, aby se ujistil, že podlaha je skutečně z vyztuženého betonu. To bude ten nejhlasitější výbuch, pomyslel si. Ty ostatní ztlumí ocelové dveře. A venku bude také dost hluku. Pohlížel na řady schránek a cucal si konce kníru. Kolik? Stovky tisíců? Miliony? Zlaté mince? Šperky?

Zatím měl vše, co potřeboval. Zpátky může přijít kdykoliv. Vložil ty dvě hnědé obálky do schránky s číslem 263 a zamknul ji. Jo, bude to hlučná noc.

11

Liz položila na stůl před Simona šálek kávy a stoh dopisů.

„Vy jste ale chudák,“ konstatovala. „Vypadáte vyčerpaně. Bylo to hrozné v tom New Yorku?“

„Ziegler byl jako vždycky roztomilost sama. Ten člověk se chová jako gorila, která bere na předpis steroidy. Tak ať. Tu zakázku jsme dostali.“ Podal jí koncept tiskového komuniké.

„Podle mého názoru to přeháníte. Měl byste si dopřát alespoň víkend. Určitě jste doháněl věci celou sobotu a neděli.“

Simon si dramaticky povzdechl. „Podnikatel si nemůže dovolit přestávky, Elizabeth.“

„Děláte si z toho legraci, ale já to myslím vážně.“

„Já to vím.“ Napil se kávy. „Takže, naťukejte mi tu zprávu pro tisk a až budete mít čas, řekněte panu Jordanovi, aby sem zaskočil.“

Liz se usmála. „Zrovna jsem ho viděla. Bude se vám líbit, co má dnes na sobě.“

Jordan strávil, jako obvykle, víkend ve své rezidenci na venkově a pojistil se, aby to každému bylo jasné. Měl na sobě tvídovou výbavu venkovského statkáře – vlněný oblek barvy zavadlého mechu, sako s dvěma rozparky a sbírkou klop, kalhoty, které vypadaly natolik ztuhle, že by stály samy o sobě, kostkovanou košili se světle žlutou vázankou a semišky barvy zázvorové. Simon byl zvědavý, jestli bude ten oblek biologicky rozložitelný, pokud bude vůbec někdy obnošený. Spíš ne. Vypadal, jako by byl neprůstřelný.

„Dobré ráno, Nigele. Pořád se tě chci zeptat, u koho šiješ a vždycky na to zapomenu.“

Jordan si povytáhl kalhoty, odhalil tlusté ponožky barvy vřesu a usadil se. „Jeden člověk v Cork Street. Šiju u něj už dlouho. Ty tvídy pro něj dělá speciálně jeden tkadlec ve Skotsku.“ Spokojeně si prohlédl své huňaté nohy a prohlásil „látky jako tahle se dnes jen tak nevidí.“

„To určitě ne,“ přikývl Simon a podal mu přes stůl list papíru. „Tak jsme to dostali. Tři sta milionů dolarů, celosvětovou zakázku. Možná to vynese i víc. Tady je koncept tiskového prohlášení. Mělo by se to odeslat dnes, než začne Ziegler sám bombardovat londýnské redakce.“

Jordan se natáhl pro papír, ale ruka mu zůstala viset ve vzduchu. „Pane jo, to se vám to povedlo rychle. Na místě je tedy blahopřání. Výborně. A načasoval jsi to prvotřídně.“ Rychle si zprávu přečetl, přikývl a odložil ji na stůl. „Neměnil bych na tom nic. Finanční instituce to uvítají. A posádka také.“

„Někteří z posádky určitě, ale ne všichni,“ řekl Simon a vytasil se s výstřižkem z týdeníku Campaign. „Podle tohoto článku to vypadá, že jeden nebo dva lidi tady mají roupy. Čtu tady, že se chtějí odtrhnout špičkoví pracovníci a velká část naší agendy. Co ty na to? Je na tom něco pravdy, nebo je to taková ta obvyklá novinářská kachna, když nemají o čem psát?“

Dosud nikdy se nestalo, že by se Jordan začervenal. Na tvářích mu vyrazily červené skvrny a otekl mu krk. S upřenou pozorností studoval obsah své tašky na cigarety a chvíli mu trvalo, než si jednu vybral a zapálil.

„A,“ prohlásil, „tamto. Vlastně jsem o tom s tebou chtěl mluvit. Vypadá to, že se někdo ukecnul. Je to velice nepříjemné.“

„Kdo?“

„No, vlastně… já.“

„Pokračuj.“

„Minulý týden jsem si zašel na večeři do Annabel a byl tam se mnou Jeremy Scott – však víš, ředitel Anglo…“

„Jméno znám,“ přerušil ho Simon. Anglo Holdings byli jedni z jejich největších zákazníků.

„Něco jsme spolu pojedli, pak jsme si dali něco k pití a u baru jsme trošku žertovali o tom, jak velká je ta jejich zakázka – jak víš, nedávno si u nás zvýšili rozpočet výdajů – a Jeremy řekl, že Anglo jsou tak velcí, že by klidně mohli sami používat celou jednu agenturu.“ Jordan se zastavil a pečlivě si prohlédl konec cigarety. „A pak zapůsobila ta whisky a zřejmě jsem řekl nějakou blbost.“

„Jako že bys mohl mít svou vlastní agenturu.“

„No, v tom smyslu, ale byl to jenom žertík, nic vážného, brachu.“

„Pochopitelně,“ odvětil Simon, „ale jak se to dostalo do Campaign?“

„No, nějak mi uniklo, že celou dobu, než jsme odešli, byli na druhém konci barpultu dva chlápci z JWT. Mohli zaslechnout útržek něčeho, o čem jsme se bavili, a udělali si z toho nesprávné závěry. A pak stačil rychlý telefonát do Campaign…“ Jordan potřásl hlavou. „Skutečně nevkusné. Člověk se nemůže ani pobavit v Annabel, aby se k tomu nedostal tisk. Opravdu nevím, kam ten svět spěje.“

Simon si povzdechl. Pokud někdo chtěl, aby se klepy přes noc proměnily ve fakta, tak nejlepším místem na to byl právě bar v Annabel. Naklonil se vpřed. „Nigele, uvědomuješ si, co ta zakázka od Parkera znamená pro cenu našich akcií? A pro tvoje osobní výdělky?“ Proboha, řekl si, mluvím tady jako ztělesněná ozvěna Zieglera. „Mořím se tady s něčím, co pro nás může být dost zajímavé. Takže potřebuji vědět, jestli je na tebe spoleh nebo ne.“

Jordanovi se honily po tváři výrazy úlevy, zvědavosti a lakoty, které se nakonec sloučily ve výraz obřadné upřímnosti. „Naprosto, starý brachu. Až do hrobu.“

„Doufejme, že k tomu hrobu hned tak nedojde.“ Simon vstal a plácl Jordanovi na rameno. Ten oblek byl na dotek jako nějaký podrost. „Dobrá. Jsem rád, že se to vysvětlilo.“

Jordan zmizel a Simon si uvědomil, jaké měl štěstí s načasováním smlouvy s Parkerem. Ten záludný bastard měl v plánu sebrat kus jeho obchodu a udělat se pro sebe. Ale teď, s novou zakázkou mu Simon mohl mávat pod nosem tolika penězi, že bylo pro Jordana výhodnější zůstat, a Simon ho potřeboval. Pokud chtěl sám z agentury odejít, byl Jordan důležitý pro kontinuitu. Velcí klienti se s ním cítili v pohodě, a bůhví proč. Možná že všichni chodili ke stejnému krejčímu.

Odnesl tiskovou zprávu Liz. „Mohla byste to odeslat? Obvyklý seznam adres, prosím. A potřebuji mluvit s Ernestem. Nevíte náhodou, kde je?“

„Ernest je teď s Leonardem, pane Shawe. Kontrolují květiny v kancelářích.“

„A tak. Až se vám objeví jeho zelené prstíky ve dveřích, řekněte mu, prosím, aby zašel ke mně.“

Vrátil se k sobě a vyhlédl z okna na Hyde Park. Listy ze stromů již opadaly a běžci – kdo vlastně mohl mít dost času na kondiční běhání? – byli zabalení proti vlhku a dech se jim šedě srážel ve vzduchu. Přemýšlel o tom, že by sám měl cvičit a na mysl mu přišlo štíhlé, takřka svalnaté tělo Nicole. A přitom jedla jako vlk. Usmíval se, když uslyšel zaklepání na dveře, otočil se a viděl Ernesta, jak váhá ve dveřích.

„Dobré ráno, Ern. Jak se daří rostlinám?“

„Zelenají se, musím přiznat, navzdory tomu, že je Leonard překrmuje. Myslím, že nás hodlá proměnit v džungli. Než se nadějeme, budeme tu mít papoušky. Chtěl jste něco?“

„Chtěl, pojď dál a zavři za sebou.“

Ernest si dovolil mírně pozdvihnout obočí. Zavřené dveře znamenaly tajemství.

„Posaď se, Ern. Mám pro tebe malé překvapení.“ Simon se zastavil a hledal ta nejvhodnější slova. Měl si to připravit a nebýt tak nedočkavý. „Em, mám v úmyslu odejít z agentury. Našel jsem v Provenci místo, které bych chtěl koupit.“

Ernest na to nic neřekl a ve tváři náhle zvážněl.

„Mohl by z toho být fantastický hotýlek. Absolutně fantastický hotýlek a mohl by začít fungovat už v létě. Restaurace, bazén, tucet pokojů, neuvěřitelné panorama. Je tam všechno, ale musí se to dokončit. Opravdu rád bych se do toho pustil.“

Ernest se upřeně díval dolů na své ruce pevně sepnuté kolem kolena. „Zní to dobře.“ Povzdechl si a náhle vypadal, jako by o léta zestárl. „No co. Asi to k tomu všechno směřovalo, mám ten dojem, tak nějak. Agentura se vám už přejedla, že ano?“ Pohlédl na Simona a pokusil se o úsměv. „Určitě. Zřejmě potřebujete změnu. Takže… mnoho štěstí, vážený a milý. Mnoho štěstí.“

„Ale ne, Ern, špatně jsem se vyjádřil.“ Simon si připadal neohrabaný a pitomý. „Podívej se, ani by mě nenapadlo pustit se do toho sám. Potřebuji tě s sebou. Nejenom proto, že spolu válčíme už léta. Já bych přece nebyl schopen řídit provoz hotelu, i kdybych si tím měl spasit život. Já na to sice mám peníze, mám své styky, mám pro to nadšení, ale to je tak asi všechno. Dobré hotely, ty nejlepší, jsou dobré jen díky tomu, že jsou dokonalé v každém detailu. A jak víš, pokud jde o detaily, jsem úplně nemožný. Ale ty… nevím. Docela dobře si dovedu představit, jak to tam řídíš. Sám bych na to prostě nestačil.“ Simon pokrčil rameny a ušklíbl se. „Mimo to, asi bys mi scházel, přestože mě někdy sekýruješ.“

Bylo až trapné dívat se, jak se Ernestovi vrací do tváře radost ze života. Hluboce se nadechl a rozzářil se. Ramena se mu opět narovnala. Rychle několikrát zamrkal a zatroubil do kapesníku.

„Ha,“ konečně ze sebe vyrazil. „Mám dojem, že to chce sklenku sherry, když dovolíte.“ Vstal a popošel ke skříni v rohu. „Hotel! Tak vy na to takhle?“

„Nežádám tě, aby ses rozhodl bez uvážení, Ern. Nech si to projít hlavou den nebo dva. To není, jako bys jen tak měnil místo.“

Ernest se otočil na podpatku, zazářil a pozvedl sklenku. „Sbohem Wimbledone!“ Zhluboka se napil a otřásl se.

„Probereme si to večer doma.“ Simon cítil nadšení a netrpělivost, tak jako kdysi dávno, když začínal s agenturou. „Bude s tím spousta starostí a než se to všechno vyřídí…“ přiložil prst na rty „… ani muk, OK?“

Ernest si dal ještě jedno sherry. Nebyl s to přestat se usmívat. „Mlčím jako ústřice.“

Někdo zaklepal na dveře a objevila se Liz. „Promiňte, že vyrušuji, pane Shawe, ale máte tady návštěvu na jedenáct hodin.“ Všimla si Ernesta se sklenicí. „Oslavujete, Erneste?“

„Medicína, vážená.“ Poplácal si na hruď. „Proti škytavce. Tak abych zase šel, než mladý Leonard obalí recepci břečťanem.“

Liz mu ustoupila z cesty a pokrčila čelo. „Je mu něco?“

Simon se usmál. „Všechno je v pořádku. Tak mi sem laskavě pošlete tu další oběť.“

Ernest nebyl vůbec schopen soustředit se na problémy se zelení. Hotel v Provenci! No ne! Cítil přímo závrať z toho vzrušení. Byl by šel se Simonem kamkoliv, možná s jedinou výjimkou, a to do Milton Keynes, nejošklivějšího města na zeměkouli. Ale tohle – šance vyzdobit a spravovat ten malý klenot pod sluncem, daleko od těchhle fádních lidiček, a prchnout z toho hrozného počasí – byla jeho životní příležitost uplatnit svůj výtvarný talent. Byl si jist, že tam přímo rozkvete, a díky té soukromé euforii byl mimořádně vnímavý k požadavkům mladého Leonarda, který toužil po palmách Kentia pro výtvarné oddělení. Pokud mne se týče, udělej si třeba jeskyňku v podzemním parkovišti, vážený, pomyslel si, já tady nebudu, abych se na to díval. Já budu v Provenci. Rozhodl se, že svou polední přestávku stráví tím, že si zjistí vše o kurzech francouzštiny u Berlitze.

Simon se těžce ploužil pracovním dnem a odolával nutkání zavolat Nicole dříve, než se dohodne s Ernestem, jestli se náhodou nerozhodl jinak. Sbohem Wimbledone, sbohem Zieglere, sbohem Jordane, sbohem odpoledne strávená pod umělým světlem! Díval se na hodinky a přál si, aby šly rychleji.

Bylo šest a vedoucí výzkumu se teprve dostával do ráže. Průlom v demografické analýze, nedocenitelný nástroj marketingu, grafy a dokumenty, bubliny, bubliny, bubliny. Simon si prohlédl skupinku lidí, která se shromáždila v jeho pracovně a potlačil zívnutí. Jen čekal, už alespoň deset minut, až se v tom monologu naskytne přestávka, ale vedoucí výzkumu zřejmě vydržel s dechem daleko déle než normální člověk.

Simon se náhle postavil a předstíral, že si teprve teď uvědomil, kolik je hodin. „Probůh, Andrew, je mi to líto, ale neuvědomil jsem si, že už je tak je pozdě. Musím do City, mám tam být v půl sedmé.“ Vzal si svoje sako přehozené přes opěradlo pohovky. „Podívejte, panstvo, dejte si hlt něčeho z baru a pokračujte, já vás zítra dohoním. Myslím, že by z toho něco mohlo být.“ A zmizel dveřmi, dřív než vedoucí výzkumu mohl zavřít ústa, která se mu překvapením otevřela.

Když vešel do bytu, uvítaly ho zvuky Beethovenovy Pastorální. Ernest seděl v obývacím pokoji a před sebou měl rozevřenou mapu Francie, vedle ležel Michelinův průvodce Francií a stůžek brožurek o jazykových kurzech. Na tváři se mu rozprostíral stejný úsměv jako po většinu dne.

„Takže ses nerozhodl jinak, Ern?“

„Já? Určitě ne. Nemohu se dočkat, až si nazuju plátěnky a budu probíhat mezi tymiánem.“ Naklonil se nad mapou. „A kde vlastně to je?“

„Brassière-les-Deux-Églises.“ Simon mu ukázal tečku na mapě. „Tady. Asi tak čtyřicet minut od Avignonu. Moc hezká krajina, nepříliš daleko od dálnice a od letiště, a v okruhu patnácti až dvaceti kilometrů není jiný hotel. Je to na dobrém místě. Mohlo by to fungovat velice dobře.“ Přehodil sako přes židli a odešel do kuchyně. „Co si dáme?“

Ernest vzhlédl od mapy. „Dal jsem něco vhodného vychladit. To je ode mne na oslavu.“

Simon vyndal láhev z ledničky a zasmál se. Mumm Grand Cordon Rosé. „Ty jsi přece jenom stará děvka prodejná.“

„Jak říkám, nic lepšího než růžový šampus, aby člověku pěkně zrůžověla líčka. Kromě toho slavíme.“

Simon přinesl sklenky a podal jednu Ernestovi. „Ale jsi si zcela jist, že se ti do toho chce? Zcela?“

„A co bych dělal v agentuře, kdybyste vy odešel? Děvku pro všechno jeho lordstvu velebnému Jordanovi? Dovedete si představit něco hroznějšího? A kromě toho to bude velká legrace, tak jako za starých časů. Začít něco nového. A vidím na vás zřetelně, že máte stejné pocity.“ Odfrknul si. „Takže, co kdybychom nechali těch nesmyslů. Pokud jde o mne, jsem rozhodnutím přímo vzrušený.“

Sedli si ke stolu a Simon se dal do popisu staré četnické stanice. Nastínil Ernestovi harmonogram, který vypracoval. Během několika dní udělají cenovou nabídku. Nenaskytnou-li se zádrhele, mohou tam během víkendu zaletět, podepsat kupní smlouvu a probrat rekonstrukci s architektem. Dají mu měsíc na to, aby všechno nakreslil a propočítal. Práce by pak mohly začít už před Vánocemi, tak aby se skončilo koncem května. Mezitím by se Simon diskrétně vyvlékl z agentury a Ernest by začal chodit k Berlitzovi.

Ernest si dělal poznámky o všem, co mu Simon říkal, a vypadal čím dál tím víc ustaraněji.

„To, co mi dělá starosti je,“ prohlásil, „jak to všechno zvládneme z Londýna, i kdybychom tam měli letět třebas i třikrát za měsíc. Vzpomeňte si, jací jsou ti stavitelé tady v Kensingtonu – jakmile je jeden den necháte bez dozoru, neudělají nic nebo vyprodukují nějaký děs.“ Pohlédl na své poznámky. „A pak je tu personál, nábytek, šéfkuchař, vinný sklep, nekonečná řada věcí, které je třeba zařídit na místě. Já jsem samozřejmě ochoten být tam třeba od zítřka, ale neznám tam živáčka. Než bych našel ty pravé lidi, uběhl by měsíc. Nebo jsem stará plačtivá děvka?“

Simon se šklebil. „Měl jsem ti to už říct, Ern. Mám tam totiž tajnou zbraň. Pamatuješ se na Nicole Bouvier?“

Ernest zvedl hlavu a přivřenýma očima zkoumavě pohlédl na Simona. „Aha, naše dáma s výfukem.“

„To je ona. Abych se přiznal, minulý víkend jsem tam za ní letěl a jsem si jist, že je to řešení našich problémů. De facto, byl to její nápad. Zná tam kde koho a tak by mohla být… abych tak řekl… náš muž na místě.“

„Tak řečeno.“

„Tak řečeno, Ern. Ano.“

Ernest se odebral do kuchyně a dolil do sklenic. Nepřekvapilo ho to. Simon byl vnímavý člověk. To byl jeden z důvodů, proč si ho Ernest oblíbil. A musel přiznat, že ona byla velice atraktivní a k Simonovi se hodila. A byla užitečná, jak to vypadalo. Navíc se zdálo, že si Ernesta oblíbila. Airnest, říkala mu. Ze všech zorných úhlů naprosté zlepšení oproti Caroline.

„Mám ten správný dojem, že vy a madam Bouvier jste si poněkud blíže než běžní známí?“

„Ern, jestli nepřestaneš mávat tím svým obočím, tak ti upadne. Jsme to, čemu se říká dobří přátelé.“

„Aha. Tak jo.“ Ernest se zadíval do svých poznámek. „Takže, vzhledem k tomu, že se tu odhalují intimnosti, je i na mně, abych se k něčemu drobnému přiznal. Pokud si pamatuji, dosud jsem vám neřekl o paní Gibbonsové.“

Simon vlastně o Ernestově soukromém životě nic nevěděl. Ernest se sice občas zmínil o společníkovi, ale Simon předpokládal, že je to muž. O paní Gibbonsové se však nikdy nezmínil.

„Zlomilo by mi to srdce, kdyby s námi nemohla,“ dodal Ernest. „Nebudou s ní žádné potíže, to vám mohu slíbit.“

Simon pokrčil rameny. „O jednoho více či méně? Jestli ti na ní záleží, mně se bude líbit zrovna tak.“

„Není sice nejmladší, chuděra stará, ale budete ji mít rád. Má jedno oko černé a růžové bříško bez chlupů. Batolí se jako opilý námořník a velice dobře chytá myši.“

„A,“ na to Simon. „Kočka.“

„Probůh, to ne. Kočky žere, když je chytne. Ne, je to bullteriér. Podědil jsem ji od kamaráda z obchodního loďstva – byl pořád někde pryč, dareba – a ona si na mne lehce zvykla. Je se mnou už tři roky.“

„A ještě něco máš v rukávu? Cvičenou opičku? Krotkou krajtu?“ Ernest se otřásl a zakroutil hlavou.

„Dobrá. Takže vzhledem k tomu, že už máme i hotelového psa, měli bychom ten hotel koupit. Zavolám Nicole, jestli by mohla všechno zorganizovat na příští víkend.“ Podíval se znova na Ernesta. „Bez námitek?“

Ernest znovu zakroutil hlavou a do tváře se mu opět vrátil úsměv. Plánoval si novou garderóbu. Pastelové barvy, řekl si, možná trošku tyrkysové, tu a tam. Něco do slunečna. Aby se to hodilo k počasí.

12

Stáli tam všichni tři, v té staré četnické stanici, a třásli se zimou a vlhkem. Pršelo nepřetržitě od chvíle, kdy Simon s Ernestem večer předtím přistáli – šedý příval vody nesený větrem a padající jako plachty ze střech krytých provensálskými taškami a bublající v korýtkách úzkých uliček, nefalšovaná místní sprcha. V Brassière se nikdo ani nehnul, ani kočky, ani psi, ani lidé. Městečko bylo zahaleno v mraku, schoulené ve skličující melancholii, která se obvykle snese na místa zvyklá na slunce, když zrovna nesvítí.

Dopoledne strávili v kanceláři u notáře, prodírali se řádek po řádku listinami souvisejícími s prodejem, tak jak si to zákon vyžadoval. Konečně mohli všechny stránky parafovat a podepsat. Bankovní převod téměř půl milionu liber byl pečlivě prozkoumán, ověřen a uznán, a budova se tak stala Simonovým majetkem. Následovala schůzka s architektem, kterého doporučila Nicole. Ten se trochu opozdil.

Simon se cítil profesionálně zodpovědný za nevlídné počasí. Je mi to opravdu líto, Ern,“ řekl. „Dnes tomu pohledu moc nedáme.“

Ernest hleděl na Lubéron zahalený mrakem. „Připomíná mi to Brighton o srpnových svátcích“ odpověděl Simonovi. „Ale to místo je ohromné, to se musí nechat. Otevírá se tu spousta možností. Nakouknu zatím dolů.“ Zmizel a šťastně si přitom prozpěvoval.

Nicole se na Simona usmála. „Blahopřeji vám, pane majiteli.“ Políbila ho, rty měla chladné, ale jazýček teplý. „Nelituješ?“

Za nimi se ozvalo zakašlání. Když se obrátili, spatřili ve dveřích vysokou zmoklou postavu, která setřásala vodu z miniaturního skládacího deštníku. „Dobrý den přeji. To je ale počasí!“

François Blanc objevil Lubéron o několik důležitých let dříve než si ostatní pařížští architekti uvědomili, že kombinace slunce, pitoreskních zřícenin a bohatých klientů nabízí příjemnou a finančně výhodnou změnu oproti navrhování kancelářských budov a činžáků v okolí Paříže. Odstěhoval se na jih, přežil několik krušných let, kdy byl u moci Mitterand a nikdo neutrácel, a teď měl zakázek až nad hlavu – říkalo se, že až moc –, protože měl vkus a šarm, díky němuž se vždy dostal z nepříjemností, když byly jeho faktury mnohem vyšší než počáteční odhad. Kompenzoval to tím, že se nikdy neopozdil se zakázkou, a to byl jeden z důvodů, proč ho Nicole vybrala.

Potřásli si rukama a Simon si architekta prohlédl. Pod kšticí hnědých vlasů měl podlouhlý hubený obličej s bystrým výrazem a bezprostředně vzbuzoval příjemný dojem. Takový člověk by v agentuře budil důvěru zákazníků, řekl si Simon. Procházeli budovou a architekt bez pobízení a přestávky komentoval výhody prostoru, panoramatický výhled a možnosti budovy. Profesionální nadšenec. Simon ten typ znal a architekt se mu zamlouval čím dál tím víc. Sám věděl, jak prodat, a oceňoval tu stejnou vlastnost i u druhých.

Sešli dolů, kde našli Ernesta, jak vyměřuje podlahu a rýsuje na ní podpatkem čáry. Zastavil se a pohlédl na Simona. „Viděl jste ten klenutý strop? To by byla jídelna! Klidně si to dovedu představit. Kouzelné, a ten výhled…“

„Ern, je tu s námi pan Blanc. Architekt.“

„Je mi potěšením. To je pan…“

„Airnest,“ na to Ernest.

Simon se pousmál. Jak to tak vypadá, Ernest tu bude co nevidět poletovat, jako by tu byl odnepaměti. Už dávno se pro nic takhle nenadchl.

Po celý zbytek odpoledne procházeli z jedné místnosti do druhé. Blanc si dělal poznámky, Nicole tlumočila, Ernest neustále vrkal a Simon byl rád, že jim to tak klape. Jen aby to vydrželo. A proč by ne, dovolil si mírnou dávku optimismu. Všichni z toho přece budou mít prospěch, tak či onak, a navzájem si nepřekáží. Důležité je, aby Ernest a Nicole táhli za jeden provaz. Pohlédl na ně, oba elegantní blonďáci a oba se smáli, když se Ernest snažil vysvětlit architektovi něco lámanou francouzštinou doprovázenou rukomluvou. Zatím je to dobré.

Schůzku ukončili lavinou úsměvů, potřásáním rukou a vzájemným ujišťováním se. Pan Blanc je ujistil, že je uchvácen možností pracovat na tak zvláštním projektu a pro tak nadšené zákazníky. Vrátí se sem hned zítra, přestože je neděle, a vše si detailně proměří, aby neztratili ani vteřinku. Musí se začít okamžitě a pokračovat tak rychle, jak je to jen možné. Rozmáchl se, vztyčil svůj minideštník a zmizel v mlze.

Odešli chvíli po něm, uchýlili se do prázdné kavárny a posadili se k oknu, jen tak asi metr od mraku venku za sklem. Dívka se prodrala závěsem ze zesnulých housenek za nálevním pultem a když čekala, až si objednají, přemýšlela, kolik asi stálo Nicolino oblečení.

Ernest si osušil obličej kapesníkem a přejel si prstem obočí, aby z něj vytlačil zatoulané kapky. „Musím říct, že i přes to počasí tady tuším vidiny kouzel. Rozčarován rozhodně nejsem. Vůbec ne.“

Počkej, až uvidíš ten výhled, Ern.“ Simon se obrátil k Nicole a uhladil jí z čela zatoulaný pramínek vlasů. „Tak co, madam? Myslíš, že se to architektovi podaří? Dát všechno do pořádku do konce jara?“

„Blanc má dobrou pověst. Vždycky prý odevzdá všechno na čas,“ odpověděla. „A také je o něm známo, že je drahý. Ale když máš deset dvacet dělníků na stavbě každý den včetně sobot a nedělí, pak to něco stojí.“

Dívka jim donesla kávu, usmála se na Simona a odhoupala si boky zpět za pult. Nesmí zapomenout, až příště přijede, pozvat jejího tatíka na skleničku. Bude důležité dobře s ním vycházet. Nesmí cítit, že ho zanedbávají. Se starostou malé obce si člověk nemůže jen tak zahrávat.

Ernest si namočil kostku cukru do kávy a zadumaně z ní ukusoval. „No, možná, že je na to ještě čas, ale je tu něco, s čím by se nemělo čekat až na poslední chvíli.“ Podíval se na Simona a Nicole. „Jak budeme tomu nebíčku plnému přepychu a rozkoše říkat? Mon Repos? Brassière Hilton? Potřebujeme jméno.“

Má pravdu, pomyslel si Simon. Pokud chtějí začít s inzercí, aby získali klientelu hned od začátku, časopisy budou chtít podrobnosti – nebo aspoň jméno – několik měsíců předem. Snažil se vzpomenout si na jména hotelů v oblasti, uvedená v průvodcích. Opakovala se tu jména jako Domain, Mas či Bastide. Těm bylo třeba se vyhnout, bylo jich už dost.

„A co Četnická stanice?“ navrhla Nicole.

„Hmmmm,“ na to Ernest. „Mohli bychom číšníky obléknout do strohých četnických uniforem s červenými lampasy…“

„Zadrž, Ern. Nenech se unést,“ zabrzdil ho Simon. „Mělo by to být něco, co bude charakterizovat Provenci, nejenom Francii. Něco odlišného, co si člověk snadno zapamatuje…“

„A musí to být lehce vyslovitelné pro cizince,“ poznamenala Nicole.

„Přesně tak. Něco krátkého, aby se z toho dalo udělat výrazné logo.“

Nicole tomu zcela neporozuměla. Simon jí stiskl ruku. „Omlouvám se,“ řekl. „To je reklamní jazykomluva. Mám na mysli jakousi ochrannou známku. Některá jména se hodí lépe než jiná. Je to možná jen maličkost, ale bude to stát peníze – dopisní papír, ubrousky, ručníky, brožurky, popelníky, zápalky, pohlednice, samotné jméno na budově. Mnoho hotelů například používá speciální typ písma, protože majitelé se domnívají, že je to elegantní. Ale my musíme najít něco osobitějšího.“

Ernest přemýšlel nahlas. „Co takhle – levandule, tymián, rozmarýn, světlo, slunce – dnes asi ne – já vím, ale doufám, že se ho dočkáme, Cézanne, Mistral, van Gogh…“

Nicole pokrčila rameny. „Pastis?“

Ernest se naklonil dopředu. „Co?“

„Pastis. Pochází odtud, odnikud jinud.“

„Pastis,“ opakoval po ní Simon a ještě jednou s důrazem na posledním „s“. Pastis.“

Od pultu se ozvala dcera domu „třikrát pastis?“

„Víte co?“ řekl Ernest. „Ještě jsem to nikdy nepil.“

„A dnes je na to ten pravý den, Ern.“ Simon dívce přikývl. „Ano, prosím. Děkuji.“ Prohlédl si láhve za pultem. Ve většině hospod na jihu Francie mají pastis pod různými značkami. Tady jich měli pět. Ricard, Pernod a Casanis už znal. Ty dvě další, Granier a Henri Bardouin, dosud ne, zřejmě to jsou místní výrobky. „Počasí není pro pastis úplně ideální,“ řekl, „pije se v horku. Já sám si pastis pamatuju jako přípitek slunci. Ale to nevadí.“

Dívka před ně položila na stolek tři sklenice, talířek s olivami a placatou karafu s vodou. Simon si do sklenice přilil vodu a díval se, jak se obsah zamlžil. Karafa byla prastará a žlutá písmena nápisu Ricard na modrém pozadí byla celá poškrábaná. „Vidíš ty barvy?“ zeptal se. „Slunce a modrá obloha. To přece znamená Provence, ne?“ Posunul karafu přes stůl k Nicole. „Podívej. To je to, co jsem myslel tou výraznou značkou.“

Na chvilku se nad tím zamyslela, hlavu na stranu. „No a tady máš to své jméno. Hotel Pastis. Ve žluté a modré.“

Simon se opřel dozadu. To není špatný nápad. Je to krátké, jednoduché, zapamatovatelné, a každý schopný výtvarník si s tím může lehce pohrát. A má to přímou spojitost s Provencí. Vlastně to bylo dobré. „Co ty na to Ern?“

Ernest vyplivl pecku olivy a přidal ji k řádce, kterou už měl před sebou. „Hmmmm. Musím říct, že i takový zcela nenadaný lingvista, jako je náš Jordan, by se při tom nezakoktal. A pokud jde o žlutou a modrou, jsem zcela unešen. Ano, hodí se to bezva. Bravo, madame. Vezměte si olivu, dřív než zmizí ve mně.“

Simon se na ně usmál. Takové rozhodnutí by jim v agentuře vzalo nejméně několik týdnů, tucet porad a svazek průzkumu. Připil Nicole. „Bude to Hotel Pastis,“ prohlásil. „Na zdraví.“

Večer, když se najedli a odvezli Ernesta do jeho hotelu, seděli Nicole a Simon v kuchyni u stolu nad sklenkou vína a stohem poznámek, které si Simon během dne zapsal. Seznam byl dlouhý a náhle vypadal hrozivě. Simonovo počáteční nadšení poněkud ochladlo a dostavila se spíše mrzutost. Byla tam řada věcí, které mohly všechno pokazit. Přestavba bude stát všechno, co měl, a navíc si bude muset něco půjčit ze svého podílu. Ernest se vzdá svého místa. Odejít z agentury nebude jednoduché a kdyby se to s hotelem nepodařilo, vrátit se zpátky nemůže. Ziegler by se o to postaral, bezpochyby za pomoci Jordana.

Nicole ho pozorovala, jak se mračí, sklenka netknutá a doutník v popelníku vyhaslý.

„Už zase vypadáš jako muž z reklamní agentury,“ řekla mu. „Unavený a znepokojený.“

Simon odsunul svoje poznámky a zapálil si ten vyhaslý doutník. „Malý útok na zdravý rozum,“ odvětil. „To přejde. Je toho dost, co se musí udělat. A je to nová práce v nové zemi, a nový život.“ Pozoroval, jak se oblak kouře proměnil ve věnec kolem svítidla nad stolem. „Mám právo být nervózní.“ Nahnul se k ní, pohladil ji po krku a usmál se. „Mám malou krizi středních let. Postihuje to všechny nejlepší podnikatele mého věku.“

„Včera v noci jsi mi příliš starý nepřipadal.“ Nicole ho vzala za ruku a kousla ho do polštářku pod palcem.

„Jsi nestoudná a nenasytná žena,“ řekl s úsměvem.

Vyplázla na něj jazyk. „Ano, prosím.“

Ernest se Simonem prošli kolem dvou letušek a dohněda opáleného stewarda. „Trošku moc umělého opálení,“ zašeptal Ernest kriticky. Usadili se v přední části kabiny, před záclonou, která byla to jediné, co je dělilo od turistické třídy během letu z Marseille do Londýna. Den se jim vyvedl lépe, bylo opravdu hezky a Ernest se mohl konečně pokochat výhledem z terasy budoucího hotelu. Výhled ho přímo umlčel alespoň na tři minuty a poté, co se rozmluvil, už nepřestal. U oběda naplánoval parkovou úpravu a mírně se opil nadšením a růžovým vínem. Jeho nadšení bylo přímo nakažlivé, i Simon sám pak pocítil více optimismu. Tentokrát bylo ještě těžší rozloučit se s Nicole. Navrhla mu, aby si nechal oblečení u ní doma. Už teď se mu stýskalo.

Simon naslouchal Ernestovým úvahám o zahradních sochách: řekl bych jeden originál, možná něco šťavnatějšího schovaného mezi cypřiši a s diskrétním osvětlením, které by zdůraznilo kontrast mezi omšelým kamenem a zelení. A možná fontánu.

„Také mám rád fontány, Ern,“ na to Simon. „Moc se mi líbí, ale než dojde na fontánu, uplyne ještě hodně vody.“ Zakroutil hlavou na letušku, která nabízela jídlo v igelitové fólii cestujícím nacházejícím se v konečném stadiu hladu. „Fontány a stromy seženeme vždycky. Najít lidi bude problém.“

„Ano,“ prohlásil Ernest „trošku jsem o tom přemýšlel.“ Sehnul se a vylovil ze své tašky diář. S výjimkou kurýrů měl každý ve společnosti Shaw Group diář, ale jenom Ernest měl diář vázaný v pštrosí kůži, exemplář, který mu darovala firma dodávající agentuře okrasné rostliny a květiny.

„Tak se na to podívejme.“ Ernest rozložil stránky plánovacího kalendáře, jednu pro tento rok a druhou pro příští. „Tak tady máme začátek listopadu. Dva měsíce intenzivního studia u Berlitze a už jsme v polovině ledna. A jak dobře víme, v Londýně se v tuhle roční dobu nedá vegetovat, takže nám nebude dělat žádné problémy odstěhovat se. Paní Gibbonsová, to vám mohu říci už teď, tím bude přímo nadšená. Zimu nesnáší, má artrózu.“

„Nu dobrá, paní Gibbonsovou nemůžeme nechat trpět. Tím chceš tedy říct, že jsi ochoten odstěhovat se v lednu?“

„Usadím se tam s Nicole a s tím šarmantním panem Blancem. Zajistíme, že bude vše v pohybu.“ Našpulil rty a pohlédl na Simona přes brýle, které nosil na čtení. „V řádném pohybu. Znáte mě. Když je zapotřebí, umím práskat bičem.“

Simon se musel smát. Vzpomněl si, jak Ernest vystavil na odiv svůj organizační talent, když se tři sta zaměstnanců agentury stěhovalo do nové budovy. Neměl slitování s nikým, architektem počínaje a recepčními konče. Vedoucí administrativy dal výpověď, prý kvůli nelidskému zacházení, a jen jednou v životě Simon viděl, jak se stavbyvedoucího zmocnil hysterický záchvat. Stěhování klaplo na vteřinku. Bude-li Ernest ve Francii, hotel v létě otevřou.

„O jednoho z nás je tedy postaráno,“ uzavřel to Simon. Jak se z toho vykroutím já, si nedovedu představit.“

Ernest ho poplácal po koleni. „Žádné strachy, vážený. Však vy na něco přijdete. Vždycky jste na něco přišel.“

„Dosud jsem odnikud neodcházel.“

„Něco mi našeptává, že to nebude tak těžké, jak se obáváte. Víte přece, co jsou zač. Většinu z nich znáte, zejména našeho přítele, co nosí obleky, které samy stojí v koutě a nemusí se věšet.“ Simon pokývl. Jordana to potěší. „Oni všichni o stupínek popolezou a to je to, co vlastně chtějí. Uvidíme možná několik krokodýlích slz, ale vzápětí se začnou hádat, kdo dostane vaše auta. Uvidíte, že mám pravdu.“

Ernest si odfrknul a vrátil se k diáři. Simon strávil zbytek letu plánováním strategie svého odchodu z agentury. Nedělal si žádné iluze. Jakmile odejde, budou se s ním přít o každý halíř, který bude nárokovat. Stane se neproduktivním břemenem vysávajícím peníze. Slyšel alespoň tucet historek o právních akrobaciích agentur, které se snažily minimalizovat plat odcházejících ředitelů. Kromě toho se dopouštěl kardinálního hříchu v reklamě – skutečně totiž hodlal odejít, což bylo něco, o čem se normálně jen tak mluví.

Přes Ernestův optimismus to nebude lehké. A kvůli postavení agentury se to musí udělat tak, aby to neznervóznilo klienty. Je potřeba udělat to celé tak, jako kdyby Simon podnikl nějaký kladný krok plánovaný předem, například jako budování postavení agentury na kontinentě, budování největší evropské reklamní agentury. Prima. Už už koncipoval zprávu pro tisk. Začal sestavovat seznam lidí, se kterými bude nutno poobědvat. Bude na čase nastartovat mašinku na hovadiny.

13

„Tady Simon Shaw. Dejte mi pana Zieglera, buďte tak hodná.“

Simon vyhlédl z okna kanceláře. Nadešel konec krátkého šedého odpoledne a obloha ztemněla. V Londýně se objevovaly první známky Vánoc, přestože do nich zbýval ještě měsíc, a roh obchodního domu Harrods, který byl z okna vidět, byl ověšen světly. Co nevidět se výtvarné oddělení vydá na každoroční maraton čtyřhodinových obědů a podnikových večírků a celá agentura pomalu, ale jistě, upadne do zimního spánku trvajícího až do první dekády ledna. Až dosud Simon využíval tohoto mrtvého období k tomu, aby mohl nerušeně pracovat. Letos si však, stejně jako všichni ostatní, vezme dovolenou. A možná prodlouženou dovolenou, přemýšlel, ale v tom uslyšel, jak to na druhém konci drátu cvaklo.

„OK, co se děje?“ Zieglerův hlas se moc nelišil od facky přes ucho.

„Bobe, jak se vede?“

„Mám moc práce.“

„To jsem rád, že se vyhýbáš alotriím. Pověz mi, jak jsi na to s časem mezi Vánocemi a začátkem ledna? Lyže ve Vailu? Plavba po Karibiku? Hrnčířský kurs v Novém Mexiku?“

„O co ti do prčic kráčí?“

„Musím se s tebou setkat, tak abychom neměli tisíc jiných nutných záležitostí na programu, a koncem roku bývá klid.“

„Chceš schůzku? Na co máme ten podělanej telefon?“

„Bobe, to není to samé jako z očí do očí. Však to znáš. A kromě toho, to, co ti chci říct, je osobního charakteru.“

Nastala pauza. Zieglerovu zvědavost bylo přímo slyšet. V jeho slovníku zmínka zvaná osobního charakteru znamenala pouze změnu kariéry nebo nevyléčitelnou chorobu.

„Je ti něco, Simone? Jsi OK?“

„Musím tě zklamat. Naprosto OK. Ale potřebuju si s tebou promluvit. Co takhle sedmadvacátého prosince? Budeš mít čas na převlečení z kostýmu Santa Clause?“

Takže to bude změna kariéry, pomyslel si Ziegler a začal hledat svůj diář. „Jasně. Sedmadvacátého můžu. Kde?“

„Bude u toho muset být ještě někdo. Takže nejlépe tady u nás. Zamluvím ti nocleh v hotelu Claridges.“

„Jen aby pořádně zatopili.“

Podruhé v několika málo dnech pocítil Simon nával nervózního vzrušení z toho, že se vydal na novou životní dráhu. Napřed se rozhodl otevřít hotel a teď se vypořádá s Zieglerem. Pokud šlo o třetího hráče, Jordana, bude lepší, když mu zatím nic neřekne. Měl naprosto omezenou schopnost uchovat tajemství a hlavně příliš často navštěvoval bar Annabel. Kampak asi pojede na Vánoce? Nejspíš ubíjet malá zvířátka v hrabství Wiltshire, pokud ovšem někoho nepřemluvil, aby ho pozval na Mustique. Poznamenal si, že to musí zjistit a vrátil se ke zprávě pro tisk, která měla oznámit jeho odjezd z Londýna.

Jsou tady totiž určité tradice, které, pokud jde o reklamní obchod, je třeba zachovat, zejména pokud jde o něco tak dramatického, jako že se někdo z vedení rozhodne změnit místo. Mohlo by to mít záporný vliv na cenu akcií a osud se nesmí pokoušet. Konkurence by znásobila snahy přebrat agentuře obchod a na drahé straně ten, kdo odchází, nechce, aby mu zpráva osobně uškodila, a tak je třeba změnu představit v pozitivním světle. I v případě vzájemně přátelského rozloučení to totiž může vypadat jako konflikt zájmů. Agentura musí dokázat, že ztráta nejvyššího pracovníka pro ni nic neznamená, a pracovník zároveň nemůže připustit, aby se řeklo, že byl vlastně nadbytečný.

To vše vede obvykle ke zcela nevěrohodnému nafouknutí a k fotografiím strnulých úsměvů v obchodních novinách, aby se dokázalo, že všichni jsou tím nadšení. Úplný nesmysl, řekl si Simon, ale bylo to až překvapivé, že pokud šlo o klienty a odborníky na burze, obyčejně to působilo. Poznamenal si jednu nebo dvě z obvyklých otřepaných frází – vysoce odborný tým, nepřerušené spojení s agenturou – a díval se, kam by je umístil.

Rozhodl se použít Evropu jako výmluvu. Mohl by zmizet v Evropě, tak jako mnoho jiných před ním, a popsat to jako honbu za novými zakázkami a zametání cestičky agentuře na evropský kontinent, vše pro větší slávu Shaw Group. To by mohlo ospravedlnit, že nemá stálou kancelář. O hotelu není třeba zmiňovat se po dobu nejméně šesti měsíců. A potom se na všechno zapomene. Reklamní obchod se nevyznačuje délkou pozornosti.

Někdo zaklepal a Simon uklidil své poznámky do zásuvky.

„Dobrý den, synku,“ řekl Ernest francouzsky. „Mohu rušit?“

„Pojď dál, Ern. Tak jak to jde?“ Ernest sotva začal s kurzem u Berlitze a už to bral zřejmě velice vážně, neboť si pořídil dlouhou šálu a luxusní semišovou školní aktovku barvy čokoládové.

„Vážený, cítím se zcela vyčerpán. Čtyři hodiny o samotě se slečnou Dunlapovou – či vlastně Mademoiselle Dunlap, jak si nechává říkat – by umořily i slona. Zato však má studia dělají pokrok. Řekla, bez jakýchkoliv pochybností, že mi pomáhá můj hudební sluch..“ Ernest se vymotal ze šály, která mu visela až po kolena. „Zejména moje samohlásky prý zní chvályhodně.“

„Tvoje samohlásky obdivuji již dlouhá léta, Ern.“

„Podle slečny Dunlapové je málokdo schopen tak správně vyslovit francouzské „u“. Ernest se usadil na opěradle pohovky. „Mimochodem, nepřišel jsem, abych vás unavoval zkazkami o mé školní docházce. Dostal jsem totiž nápad.“

Simon si na to zapálil doutník a naklonil se dopředu.

„Vzpomínáte si, jak jsme mluvili o tom, že by bylo důležité mít na své straně pana starostu? No, tak mne napadlo – je to jen taková myšlenka, ale myslím, že ne špatná –, že bychom mohli uspořádat vánoční večírek. Starosta, pochopitelně s manželkou, ten příjemný pan Blanc a jeden nebo dva další místní. Nicole by nám poradila, koho pozvat. Bylo by to takové přátelské gesto, takové malé vzájemné porozumění, jen tak, abychom jim dali najevo, co máme za lubem. Řekl bych, styk s veřejností.“

Simon přikývl. Dávalo to smysl. Mohla by to být i legrace. „A kde bychom to uspořádali?“

„Kde asi, vážený a milý. Přece u nás v hotelu. Byl by to náš první večírek, soirée, jak oni říkají.“

Simon si představil neomítnuté kameny, díry ve stěnách a mistrál. „Ern, zmrzneme tam. Bude pod nulou. Je to stavba, ne hotel.“

„Ach.“ na to Ernest. „Schází vám představivost. A mohu-li být tak drzý, nejste příliš romantický.“

„Nemohu být romantický, když je mi zima. Pamatuji na jedny ze svých líbánek, kde to bylo, v Zermattu? Ano, v Zermattu – úplná katastrofa.“

Na Ernestovi bylo vidět, že naprosto nesouhlasí. „Tehdy šlo o teplotu paní Shawové, nikoliv o klimatické podmínky.“ Vzpomínku na tehdejší paní Shawovou zahnal odfrknutím. „A kromě toho tam nebude zima, to vám slibuji. Na oknech už budou okenice. V krbu budou hořet sváteční polena a všude rozestavíme koše na řeřavé uhlí, svíčky budou planout vůkol, zajistíme hojnost jídla a pití, bude tam ďábelsky útulno. A navíc…“

Simon dal ruce nahoru a vzdal se. „Erneste?“

„Ano?“

„Je to výborný nápad.“

Později večer, když skončila poslední porada a místo vyzvánějících telefonů bylo slyšet uklízečky, zatelefonoval Simon Nicole.

„Co ty na to?“

„Popravdě řečeno, ve vesnici se o tom už mluví. Sekretářka od notáře to řekla u pekaře, pekař to řekl manželce starosty a všichni vědí, že je tu nový majitel. Bude to prima, když se s nimi setkáš a řekneš, co chceme dělat. Ernest má pravdu.“

„A koho bychom měli pozvat? Všechny? S tím jsou vždycky problémy – někoho vynecháš a on se urazí.“

Nicole se smála. „Miláčku, někteří budou proti tomu, ať děláš co děláš.“

„Domácí?“

„Ne, těm to nevadí. Dáš lidem z vesnice práci a přinese jim to peníze. Ti ne, ale ti druzí – ti, co si o sobě myslí, že to byli oni, kdo objevil Provenci, znáš je, Pařížani, Britové… někteří z nich jsou proti jakékoliv změně.“

Simon se na chvíli zamyslel. Měla zřejmě pravdu. O Pařížanech moc nevěděl, ale pamatoval si z dob, kdy pracoval jako číšník v Nice, na názory některých britských usedlíků, kteří občas zašli do restaurace na jídlo. Byli povýšení, často arogantní, stěžovali si na ceny a na turisty a snadno zapomínali, že kdysi oni sami byli turisté. A jak si pamatoval, vyznačovali se tím, že dávali malé spropitné. Francouzští číšníci soutěžili v tom, jak se jim vyhnout a nechat obsluhu jiným.

„Nu což,“ řekl nakonec. „Pozveme je tak jako tak. Musí se to prostě zkusit. Znáš některé z nich?“

„Samozřejmě. V takhle malé vesnici se všichni znají. Řeknu ti o nich, až přijedeš.“

„Co ti mám dovézt?“

„Víc starých košil. Nosím je do postele místo pyžama.“

Simon se tomu smál. Tahle vidina mu pomůže přestát únavu obchodních schůzek narýsovaných v jeho deníku jako překážková dráha mezi Londýnem a Provencí.

Nicole položila telefon a vrátila se ke stohu plánů a odhadů, které jí architekt Blanc odpoledne přivezl. Navrhoval začít s dokončením bazénu ještě předtím, než se dají do budovy, a to proto, že zahradní úpravy bude možné dokončit už časně z jara. Bylo to logické, i když Simon bude zklamán, že interiér nechají ve stejném stavu, v jakém je, i přes Vánoce. Nevadí, Ernest měl plno nápadů, co s tím, aby se tam dal uspořádat večírek. Přemýšlela o tom, jak si Simon a Ernest byli blízcí. Bylo by dost lehké začít žárlit. To ano. Lehké, ale hloupé. Jen se podívej, co se stalo těm dosavadním ženám v Simonově životě, řekla si.

Pokrčila rameny a zapálila si. Nemělo žádný smysl trápit se tím, k čemu mezi ní a Simonem dojde. Nemělo smysl chtít něco uspěchat. Zatím všechno vypadalo dobře, tak co. Teď bylo třeba začít s vesnickou diplomacií. Donesla si telefonní seznam a poznámkový blok a pustila se do seznamu hostí.

Starosta a starousedlíci, Blanc a pár jeho předáků, jeden či dva z místních realitních agentů – ti všichni by, ať už z jakýchkoliv důvodů, uvítali otevření hotelu. Potom tu byli občasní rezidenti, z nichž většina přijede do Brassière na Vánoce. Většinou byli příjemní a neškodní, obyčejně chodili na skleničku či na večeři ke svým známým a s vesničany se stýkali na minutku nebo dvě během nákupů ve smíšeném zboží a u řezníka. Jejich názory na otevření hotelu budou různé. Vzpomněla si, jak tehdy reagovala skupinka Pařížanů, když chtěl předchozí majitel četnické stanice přestavět budovu na prázdninové byty. Určitě budou zase protestovat. A určitě, zrovna tak jako posledně, starosta zdvořile přikývne a počká, než odjedou zpátky do Paříže a dají pokoj.

Nejhlasitější pokřik se však neočekával od Pařížanů, a vlastně od Francouzů vůbec. Po chvilce váhání připsala na seznam poslední jméno: Ambrose Crouch, nejstarší místní Angličan, který se tu před lety usadil a žil díky zálohám na články o Provenci v nedělním vydání jistého londýnského deníku. Byl to hašteřivý podivín, který sám sebe jmenoval strážcem venkovského života (života pro vesničany, nikoliv pro sebe sama), snob a vyžírka. Nicole ho nesnášela kvůli jeho zlovolnosti a také protože měl vlhké a nedisciplinované ruce. Obyvatelé Brassière ho snášeli a ostatní dočasní obyvatelé mu poskytovali jídlo a pití odměnou za klepy. Když se dostatečně napil, což bylo často, pronášel projevy o vulgárnosti současného světa a děsech toho, co nazýval „vměšování se lidstva“ do struktury venkovské společnosti. Dalo se počítat s tím, že bude zuřivě a velice nahlas proti hotelu. Připsala k jeho jménu otazník. Zavolá zítra Simonovi a musí ho před Ambrosem Crouchem varovat.

*

Počasí se usadilo do obvyklého zimního vzorce jasných dní a čistých mrazivých nocí. Když se Generál vypravil ven k autu, měl zamrzlé okno. Nebylo to to nejlepší počasí na cyklistiku, řekl si. Vzduch budou cítit jako břitvu na tváři a jako led v plících. Nechal motor běžet a vrátil se dovnitř pro láhev pálenky. Kluci budou dneska potřebovat nějaké povzbuzení.

Když dojel ke stodole, už na něj čekali. Potěšilo ho, že v těch černých leginách a pletených čepicích vypadali jako praví cyklisté.

„Zdravím mužstvo!“ Vytasil se s láhví pálenky. „To máme na pak. Dneska si dáme krátké, ale příkré stoupání, nahoru na Murs, pak do Gordes a zpátky. A potom mám pro vás nějaké dobré zprávy. Tak jeďte!“

Nasedali a poposedali na těch studených sedlech, a zatímco Generál zamykal stodolu, odjeli. Když je předjížděl, každého z nich si prohlédl. Docela dobrý. Všichni měli špičky v klipsnách, drželi přímou linii a vypadali bezproblémově. Docela, docela dobrý.

Po čtvrt hodině vcelku rovné a pohodlné silničky se cesta začala kroutit nahoru do kopců. Generál zastavil a vystoupil z auta. Když ho cyklisté míjeli, dal si ruce k ústům a volal na ně „Nezastavovat! Jeďte tak pomalu, jak vám to vyhovuje, využívejte celou šířku silnice a můžete kličkovat, ale nezastavujte. Odvahu, děti moje, odvahu!“

Raději vy, než já, řekl si, když se soukal zpět do auta. Kopec do Murs byl sedm příkrých kilometrů. Nebylo to tak příkré jako Mont Ventoux, samosebou, ale dost na to, aby se člověk zapotil. I v tomhle počasí. Jestli se dneska někdo z nich nepozvrací, budu se divit. Dal jim pět minut k dobru a vydal se do kopce za nimi.

Peleton se roztáhl na padesát metrů a několik z nich se sehnulo, až se jim nosy dotýkaly řídítek. Jiní šlapali ve stoje a tváře jim úsilím rudly. Ti, kterým vystačil dech, si uplivovali. Generál je předjížděl pomaličku a povzbuzoval je hulákáním. Dojel do poloviny kopce, zastavil a vystoupil.

„Už jenom tři kilometry,“ křičel na ně, když ho míjeli. „Pak je to z Murs celou cestu z kopce. Francie vám salutuje!“

Bachirovi dech tak tak vystačil na odpověď. „Francii si strč víš kam!“

‚Jak chceš,“ odpověděl mu Generál „ale hlavně nezastavuj. Odvahu, jenom odvahu!“ Sám si zapálil, opřel se o auto a bylo mu příjemně se sluncem ve tváři. Nikdo z nich neslezl. Všichni to brali vážně.

Cesta dolů z Murs všem sedmi přišla viditelně a slyšitelně vhod. Když jeli šupem z kopce, mohli si narovnat záda a popadnout dech. Ve stehenních svalech se jim chvělo, kleli a ušklibovali se jeden na druhého s pocitem, že něčeho dosáhli, a na Generála, který je míjel, křičeli sprosťačiny. Gordes projeli jako profíci. Cítili se jinak než dřív, kdy se jim dělalo zle, a ten pocit byl prima.

Zpátky ve stodole dosud vyzařovali euforii tak, jak tomu často bývá po mimořádném fyzickém vypětí. Porovnávali si zážitky s praskajícími plícemi a mučenými svaly a láhev s pálenkou kolovala.

„Jeli jste jako šampioni, všichni do jednoho.“ Generál si připil z láhve a utřel si knír. „A slibuji vám, že příště to bude ještě snadnější,“ dodal spokojeně.

Fernand se rozkašlal s cigaretou. „A to je ta dobrá zpráva, jo?“

„Ne. Ta dobrá zpráva je, že jsem navštívil Caisse d’Epargne, najmul jsem si bezpečnostní schránku a pořádně jsem si to tam prohlídnul.“ Podíval se, jak se na to tváří, a musel se smát, když viděl tu láhev s pálenkou takřka zamrzlou na půli cesty ke Claudovým rtům. „To je normální ne? Pochopitelně bych nechtěl, aby tam na vás čekalo nějaké nemilé překvapení.“

„Jasně,“ prohlásil Jojo, jako by to věděl už dávno. „To je celkem normální.“

Generál se vytasil s nákresy a poznámkami. „Takže, abychom to probrali…“

O půl hodiny později, když pořádně zamkli stodolu a rozjeli se do všech směrů, téměř si ani nevšimli, že by měli ztuhlé svaly na nohou. Vskutku vynikající dopoledne pro povzbuzení morálky. A nedělní oběd jim bude chutnat.

*

Londýn se dostával víc a víc do sváteční ráže. Předvánoční doprava ucpala ulice a taxikáři předváděli své monology plné stížností. Coby reakci na zvýšené počty nakupujících občanů, kteří přijížděli vlakem z venkova, zrušila Britská správa železnic některé spoje. Pobertu, který vyšel na ulici z Harrods oblečený do dvou obleků, dokonce chytli. Muže, který se bránil proti tomu, aby jeho autu nasadili botičku, zatkli. Sezona dobré vůle slibně odstartovala.

Na ředitelství Shaw Group řada vedoucích pracovníků mužně zápolila se zažívacími poruchami, následkem to povinných vánočních obědů se zákazníky. Agentura měla za sebou vynikající rok a pomyšlení na zvýšené platy a větší auta nastolilo v kancelářích atmosféru radostného očekávání. Jordan, který měl po Simonových narážkách, týkajících se vývoje a rozvoje, konkrétnější důvody k radosti než ostatní, se rozhodl zkusit štěstěnu a loudal se chodbou směrem k Simonově kanceláři, ve které, jak doufal, se skrývalo tajemství jeho vánočního bonusu.

„Měl bys minutku nazbyt, starý brachu?“

Simon na něj mávl, ať jde dovnitř. „Když dovolíš, jen se zbavím těchhle papírů a hned se ti budu věnovat.“ Podepsal půl tuctu dopisů a odstrčil je stranou. „Tak.“ Opřel se dozadu a pokusil se neucuknout, když spatřil široké křídově bílé proužky, které přímo vibrovaly na Jordanově tmavomodrém obleku.

„Tuhle jsem potkal jednoho hocha,“ začal Jordan, „který mě poslal na stopu něčeho skutečně výhodného.“ Pohodil na stůl brožuru a zatímco v ní Simon listoval, oddával se nevinně složitému procesu výběru správné cigarety.

Poklepal cigaretou, která výběr vyhrála, a opatrně si zapálil. „Úžasné, co? Bentley Mulsanne Turbo se všemi cingrlátky.“

„Pěkné auto, Nigele.“ Simon mu přikývl. „A velice praktické, zejména na venkov. Co to tak stojí?“

„Asi tak stejně, jako vcelku slušný byteček ve Fulhamu – pokud ho seženeš. Dodací lhůta na tenhle model je asi tak dlouhá jako tvá paže. Skvělá investice, takové auto. Vyšší třída, jak vidíš.“ Vyfoukl věneček kouře směrem ke klimatizaci.

Simon se usmál. Udržet lidi jako Jordan šťastnými nebylo nijak složité. „Chápu to dobře, že máš v úmyslu do toho investovat?“

„No, k tomu se právě dostanu. Ten hoch, do kterého jsem tuhle narazil, si tu káru objednal asi před osmnácti měsíci – je to jeden z partnerů v pojišťovně Lloyds – a teď je na suchu.“

„Takže na tu káru nemá?“

„Prevít starý, bude rád, když bude mít na knoflíčky do manžet.“ Jordan se zarazil a nasadil ustaraný výraz. „Pofidérní obchody, pojišťovací zodpovědnost bez hranic.“ Přelétavá vteřinka smutku ho náhle opustila. „Můj známý, který má toho bentleye v předváděcím salonu by byl ochoten slevit o deset tisíc, aby se to rychle prodalo.“

Simon se podíval na zadní stranu brožury, našel si telefonní číslo dealera a zvedl telefon.

„Dobrý den. Bylo mi řečeno, že u vás máte na prodej Bentley Mulsanne?“ Usmál se směrem k Jordanovi. „Ano, přesně tenhle. Pan Jordan se u vás odpoledne staví s šekem. Tak mu do toho dejte nějaký benzin, aby s tím mohl odjet, buďte od té dobroty. Díky.“

Jordanovi trvalo déle než obvykle, než se vzpamatoval. „No teda, starý brachu, nevím, co bych řekl…“

Simon ho zarazil gestem „Bylo by špatné, kdybychom si nic nedopřáli, když jsme měli tak dobrý rok.“ Vstal a podíval se na hodinky a Jordan se natáhl pro svou brožurku. „Chtěl jsem se tě zeptat – co máš na plánu o Vánocích?“

„Mám obavy, že jen povinnosti. Přijedou k nám do Wiltshire rodiče mojí ženy. On bude breptat o burze a dně a ona bude pořád chtít hrát bridge. Budu rád, když se utrhnu na hon.“

„Doufám, že nestřelíš nikoho z příbuzných.“

„Pokušení to bude silné, starý brachu, silné. Zejména tu starou herku…“

Jordan vyrazil ze Simonovy kanceláře a pohled na něj zezadu připomínal sprintera. Simon byl zvědavý, jestli to Jordan vydrží až do odpoledne, než se vydá pro to auto. Panebože, kolik tenhle podnik utratí za auta…

Zazvonil telefon. „Pane Shawe? Mám pro vás na drátě sekretářku pana Ashbyho.“

Simonovi trvalo několik vteřin, než si uvědomil, že pan Ashby je nejvyšší Gumový baron, muž to, který zřetelně zachovává protokol telefonních styků v tom smyslu, že nechá Simona – dodavatele a tudíž podřízeného – čekat, než on – zákazník a tudíž pán – se uráčí s ním mluvit. „OK, Liz, sem s ním.“

„Pan Shaw? Mám tu pro vás pana Ashbyho.“ Simon se podíval na vteřinovou ručičku svých hodinek a sledoval, jak dlouho bude trvat, než ho spojí. Zmocnil se ho neurčitý pocit naděje, protože nastávající klienti zřídkakdy telefonují, aby vám sdělili špatnou zprávu. V takovém případě upřednostňují písemnou formu.

„Tak jak se vám dnes vede, pane Shawe? Doufám, že se dostáváte do sváteční nálady?“

„Ujde to, děkuji za optání. A vy?“

„Až na tu spoustu práce… v tomhle ročním období… však to znáte, ha, ha…“ Simon si matně připomněl, že trh s prezervativy vrcholí právě před Vánocemi, s největší pravděpodobností proto, že je třeba uspokojit prudké vzedmutí hladiny pohlavního pudu národa vyvolané vánočními večírky v podnicích a tudíž zvýšenou spotřebou alkoholu. „Ano, pane, mohu vám s uspokojením sdělit, že jedeme na plné obrátky. A také vám mohu s uspokojením sdělit, že se Rada pro prodej prezervativů rozhodla najmout vaši agenturu, a to od ledna příštího roku.“

„No to je ale báječná zpráva, pane Ashby. Jsem tím nesmírně potěšen a vím, že kolegové tím budou opravdu nadšeni. Jak totiž vím, příležitost pracovat s vámi je pro ně skutečně vzrušující.“

„No, ovšem.“ Pan Ashby se poněkud zarazil. „Bude potřeba, abychom si to malinko probrali, hned jak budeme mít ty vánoční svátky za sebou. Někteří kolegové ze sdružení si mysleli… no prostě… že jste to v detailu ušili trošku moc na tělo, abych tak řekl.“

Simon se musel usmát pod vousy. Ten videoklip měl tělesných detailů habaděj.

Ashby se rychle vrátil ke svému tématu. „No. Ale je to něco, co si ti naši hoši mohou probrat s těmi vašimi. Hlavní je, že ten váš dokument na nás učinil velice dobrý dojem. Je skutečně propracovaný. A pak, samozřejmě, jsou tu zkušenosti vaší agentury.“

Simon již mnohokrát slyšel zvonit hranu různým reklamním kampaním a zdálo se mu, že ji teď slyší znovu. Ale bylo mu to jaksi jedno. Než se ti hoši setkají, bude dávno pryč. „Jsem si jistý, že se nám podaří vyřešit všechny tvůrčí problémy. Velmi málo kampaní je tak dokonalých už od svého počátku.“

„Skvělé, skvělé,“ Ashbymu se zřejmě ulevilo. „Hned jsem věděl, že my dva si budeme rozumět. Ať se s tím potrápí ti mladí. No, budu muset končit. Mohu se spolehnout na vaše diskrétní mlčení, než se nám podaří vypravit dopisy ostatním agenturám?“

„Samozřejmě.“

„To je dobře, dobře. Musíme si spolu po novém roce zajít na oběd. Trh se nám rozšiřuje, jak víte. Křivka prodeje velice uspokojivě stoupá.“

Simon se tak tak zdržel poznámky, která se zdála nasnadě. „To mě těší. A děkuji vám za dobrou zprávu. Agentura bude mít opravdu spokojené Vánoce.“

„Výborně, výborně,“ řekl Ashby. „Po svátcích si zavoláme.“

Simon prošel do kanceláře Liz. „Elisabeth, jsme jedna z mála agentur, která si bude moci kupovat prezervativy za výrobní cenu. Přímo z továrny. Doufám, že z toho máte radost.“

Liz vzhlédla od dopisů a obdařila ho svým nejsladším úsměvem. „Praví muži mají vazektomii, pane Shawe,“ dala mu na vědomí. „A kromě toho přijdete pozdě na ten dojednaný oběd se zákazníkem.“

Obchodní rok skončil. Simon nakrmil a napojil svoje nejdůležitější zákazníky, povinně obešel všechny kanceláře, zúčastnil se podnikového večírku, rozdělil bonusy a přídavky a rozplakal Liz tím, že jí k Vánocům věnoval hodinky značky Cartier. A pak konečně došlo i na dárek pro něho samotného.

Rozhodl se totiž, se si k Vánocům dopřeje devadesát minut kompletního luxusu a výsad, poslední báječnou marnotratnost než odejde z agentury. Odjakživa nenáviděl letiště Heathrow plné vřeštícího davu, tlačenici u přepážek, příkazy, aby si pospíšil, příkazy, aby počkal. Uvědomoval si, že jeho pocity nebyly úplně rozumné a oprávněné, ale přesto to nesnášel. A proto tentokrát zvolil miliardářskou alternativu. Objednal si soukromý tryskáč – skromný model pro sedm lidí – a nechá se přepravit z Londýna na malé letiště kousek od Avignonu.

Limuzína zastavila před soukromým terminálem a nosič zavazadel odvedl Simona dovnitř. Hned za dveřmi na něj čekala mladá žena.

„Dobré odpoledne, vy jste pan Shaw cestující do Avignonu, že ano?“

„Přesně tak.“

„Buďte tak laskav a pojďte se mnou, provedu vás pasovou kontrolou. Vaše zavazadla jsou na cestě do letadla a váš pilot vás už očekává.“

Můj pilot, pomyslel si Simon. Takhle se to žije unaveným kapitánům průmyslu. Zkontrolovaný pas mu vrátili a Simon se rozhlédl, jestli je tam někdo v uniformě.

Vysoký muž v padnoucím tmavém obleku se na něj usmál a přistoupil blíž. „Pan Shaw? Já jsem Tim Fletcher, váš pilot. Máme už přidělenou startovací dráhu a zdá se, že dnes odlétají všechna letadla včas, takže bychom měli přistát v Avignonu v osmnáct hodin místního času. Teď vás pěkně usadíme a já se dám do práce.“

Simon vystoupil po schůdcích, sehnul se a vstoupil do elegantního bílého letadla. Uvnitř to bylo cítit kůží, jako v novém autě. Mladá žena, která na něj čekala u dveří, byla již uvnitř a vyšla z malé kuchyňky.

„Odložíte si sako? Já vám ho pověsím. Potřebujete něco z kapes? Cigarety, doutník?

„Doutníky jsou dovoleny?“

„Ale samozřejmě. Řada našich zákazníků kouří doutníky.“ Vzala mu sako. „Mohu vám něco nabídnout? Skleničku šampaňského před odletem? Nebo sladovou skotskou, vodku…“

„Šampaňské mi přijde vhod. Díky.“ Simon si vybral sedadlo, uvolnil si vázanku a natáhl si nohy. Mladá žena mu přinesla sklenici a vedle ní položila na stoleček krabičku extra dlouhých zápalek pro doutníky. Byla to přesně taková maličkost, kterou by ocenil Ernest, řekl si. Škoda, že musel odjet už minulý týden. Tohle by se mu zamlouvalo.

Letadlo popojíždělo na start a Simon si otevřel složku s materiály, kterou mu Liz připravila a dala než odejel a která obsahovala výstřižky z novin, krátký životopis a černobílou fotografii. Dokumentaci Liz připravila na Simonovu žádost poté, co mu Nicole zatelefonovala. Obsah se týkal života a práce Ambrose Crouche.

Rychle si pročetl jeho životopis. Vcelku nevýznamné soukromé gymnázium, vcelku nevýznamná studia na univerzitě, seznam zaměstnání ve vydavatelstvích a novinách, dva romány s nízkým nákladem. Úspěchy se zřejmě panu Crouchovi vyhýbaly a odráželo se to v jeho tváři – postarší a mírně odulý, ústa s úzkými rty a nepřátelský pohled. Nespokojená a vzpurná tvář.

Články, většinou z jeho sloupku v nedělním vydání novin Globe byly žlučovité, psané více méně v duchu znepokojení nad otázkami životního prostředí. Vypadalo to, že Crouch byl proti čemukoliv modernějšímu než je osel. Ze svého středověkého útulku v Provenci s úděsem komentoval existenci supermarketů, vysokorychlostních vlaků, dálnic a novostaveb. Pokrok se mu hnusil a turistika ho uváděla do stavu zuřivosti. Ve své nenávisti k cizincům byl zcela nestranný – odnesli to Holanďané, Švýcaři, Němci i Britové, kteří se odvážili ve svých okázalých automobilech a vulgárním ošacení navštěvovat to, co vždycky nazýval „jeho vesnicí“. Slovo vulgární bylo jeho oblíbeným výrazem.

Simon se dostal k poslední stránce složky, obsahující statistiky odběru a prodeje výtisků Globe a informace o jejich inzerci. Chtěl vědět, kolik lidí četlo Crouchův sloupeček. Ten člověk byl sice ztělesněné snobství a zloba, ale psát uměl. Je jasné, že nový hotel pro něj bude ideálním subjektem, jemuž neodolá. Zvědavost mu nedovolí nepřijít na večírek a vbrzku poté bude následovat jedovatý článek. Je to problém, který se dal těžko předvídat. Jak mohl vědět, že mu bude jedovatý novinář bydlet přímo na zápraží? Podíval se znova na statistiky o prodeji a dostal nápad.

„Ještě trošku šampaňského, pane Shawe?“ Mladá žena mu dolila. „Za nějakých dvacet minut přistáváme.“

Simon poděkoval úsměvem, zavřel složku a snažil se na Crouche zapomenout. Stráví Vánoce v Provenci s Nicole. Cítil, jak ho šampaňské lechtá na jazyku a vyhlédl z okénka. Zapadající slunce po sobě zanechalo růžovou a nafialovělou záři.

Letadlo měkce sedlo, zabočilo z přistávací dráhy a popojelo asi tak sto metrů od budovy. Let byl příjemný, i když ne zcela cenově výhodný. Stál o nějakých čtyři tisíce liber víc než běžná letenka, ale byl zcela ve stylu kariéry na účet podniku. Kariéry, která se neodvratně blíží ke svému konci.

Díval se po někom, komu by mohl ukázat svůj pas, ale přepážka byla opuštěná a celní prostor byl vylidněný. Pokrčil rameny a vyšel do příletové haly, kde ho čekala Nicole. Když k němu šla, kabát jí vlál kolem nohou a tvář se jí rozjasnila úsměvem, který cítil až v žaludku. Na okamžik mu zabušilo srdce. Sklonil se k ní, políbil ji na krk a odstoupil, aby si ji mohl prohlédnout.

„Vypadáš příliš elegantně na to, abys čekala na letišti na nezaměstnaného podnikatele.“ Ušklíbl se a pohladil ji po tváři. „Byla jsi na obědě někde v Avignonu s tím postarším obdivovatelem. Je mi to jasné.“

Nicole mu narovnala vázanku a zamrkala. „Pochopitelně. Kupuje mi diamanty a hedvábné prádlo.“

„Já jsem koupil uzeného lososa,“ na to Simon. „Bude to stačit?“

Simon ji vzal kolem ramen a odešli k pásu se zavazadly. Cítil, jak se ho dotýká její bok. „Obávám se, že toho vezu hromady,“ řekl. „Ern mi dal dlouhý seznam, co všechno mám koupit. Jak se mu vede?“

„Je ve svém živlu, šťastný. Dnes večer pro nás vaří. Byli jsme spolu v Richerenches pro lanýže.“

Když jeli do kopců, informovala Nicole Simona o stavbě. Došlo k řadě změn. Bazén téměř dokončili, terasy vyklidili, budovu nachystali na večírek. Ernest si ve vesnici našel chalupu k pronajmutí. Blanc vidí všechno optimisticky a vesničané jsou zvědaví a přátelští.

„A co Crouch?“

Nicolin výraz se změnil, jako by ucítila něco páchnoucího. „Poslala jsem mu pozvánku. Přišel na stavbu a vyptával se, ale Blanc mu nic neřekl. Je vaseux, víš? Jak to Airnest přeložil? Slizký. Je to správně?“

„Asi ano. To zjistíme zítra.“ Simon si položil ruku na její stehno a lehce ji stisknul. „Stýskalo se mi po tobě.“

Vyjeli na kopec a Simon uviděl, že se vesnice na svátky nazdobila. Oba kostely byly nasvícené a mezi dvěma platany visel rám s barevnými světly, které všem přály Joyeuses Fętes. Pekař i řezník vystavili ve výkladech láhve šampaňského a plakát na dveřích kavárny oznamoval, že se bude konat veliká Vánoční loterie – první cena mikrovlnka, druhá cena jehněčí kýta přímo ze Sisteronu a mnoho láhví coby ceny útěchy.

Simon vystoupil z auta a vzhlédl k širokému chladnému nebi. Zhluboka se nadechl a ucítil čistý vzduch a kouř z polen. Brzo si tu bude říkat doma. Nicole ho pozorovala, jak se rozhlíží.

„Spokojený?“

„Je to tu báječné.“ Opřel se lokty o střechu auta. Dech mu stoupal vzhůru jako průhledný kouř, kterým bylo vidět světla z kavárny, a jakmile někdo vyšel, bylo otevřenými dveřmi slyšet hlahol smíchu. „Nedovedu si představit, že bych byl raději někde jinde, hlavně teď, o Vánocích.“ Narovnal se a otřásl se. „Běž napřed, já přinesu zavazadla.“

Dům, kde se Simon již vcelku cítil jako doma, byl vyhřátý a plný hudby. Ernest právě procházel údobím Pucciniho a hlas Mirelly Freni, čistý a sladký, se ozýval jakoby z každého koutu. Simon navršil zavazadla v hale, prošel do kuchyně a čichal ve vzduchu, jestli ucítí ten divoký nádech lanýžů. Usmál se na Ernesta, jako ze škatulky v modrém svetru a šedých kalhotách, který mu podával sklenici.

„Tak jak je, Ern? Všechno jsi přežil?“

„Jen radost na světě širém, vážený a milý. To jsme si ale dali za těch posledních pár dní. Doufám, že všechno schválíte. A co vy? Chci vědět všechno o podnikovém večírku. Opili se a dovolovali si jako obvykle, že ano? Doufám, že si tam řada lidí utržila ostudu.“ Pozvedl číši. „Vítejte zpátky doma.“

Nicole přišla dolů, sedla si s nimi a poslouchala, jak si vesele vykládají a smějí se a snažila se sledovat klepy z agentury.

Trošku ji znepokojovalo, že by tohle všechno mohlo Simonovi scházet, až se ocitne v poklidném, uzavřeném prostředí provensálské vesnice.

„… a pak,“ pokračoval Simon, „se objevila Jordanova manželka, aby ho odvezla domů, ale on byl v konferenčním salonku s Valerií z výtvarného oddělení…“

„To vysoké stvoření s větším pozadím?“

„To je ona. Takže jsem musel Jordanovu manželku zaparkovat ve své kanceláři s časopisem Koni a Psi a odebral jsem se ho hledat.“ Simon se zastavil, aby se mohl napít. „Nevěřil bys tomu, ale bylo to poprvé, co jsem Jordana viděl s rozepnutou vestou.“

Ernest se dramaticky otřásl. „Zadržte, vážený. To úděsné divadlo si klidné dokážu představit.“

Simon se obrátil k Nicole. „Promiň, když ty lidi neznáš, tak to není tak zajímavé. Tím končí společenské zpravodajství z Londýna.“

Nicole se tomu podivila. „A proč nešli do hotelu?“

„No,“ pronesl Simon, „to by udělal leda Francouz. Ale tradice britských podnikových večírků diktuje akty lásky mezi kartotékami. Přijde to levněji.“

„Nicole pokrčila nos. „Schází tomu elegance.“

„Pravda, podezřívat nás z elegance se nevyplácí. Ale jsme pomilováníhodní.“ Naklonil se k ní a dal jí pusu.

„Aby vám to nepokazilo chuť k jídlu,“ prohlásil Ernest. „Budeme mít omeletu s lanýži, jako další chod bude obrovský králík v hořčičné omáčce. Následovat bude sýr, načež se chystám vytvořit čokoládové soufflé, pokud ovšem nebudete mít námitky proti nadbytku vajec.“ Zkoumavě na ně pohlédl. „Jak jste na tom s cholesterolem?“

Během večeře probírali, co všechno se už na hotelu udělalo a podrobnosti ohledně nadcházejícího večírku. Ernest byl ve svém živlu, pěl ódy na jídlo a na objednanou květinovou výzdobu, která přijede ráno, a byl si jist, že večírek bude v Brassière společenskou událostí roku.

„Jenom jedna věc mi dělá starosti,“ řekl Simon. „Ten novinář.“

Ernest se divil. „Proč byste se tím měl znepokojovat?“

„Normálně bych se tím nezabýval. Ale je to špatně načasované. Mám na sedmadvacátého v Londýně sjednanou schůzku s Zieglerem a s Jordanem, na které jim řeknu, co chci udělat. Potom to musíme sdělit zákazníkům. Důležité je, abychom to udělali my sami. Jestli se toho zmocní tisk dříve, museli bychom toho moc vysvětlovat. Však víš, Ern, jak to v obchodě chodí.“ Simon si oddechl a natáhl se pro doutník. „Měl jsem na to myslet dopředu.“

Zatímco si Simon odřízl špičku doutníku a zapálil si, Nicole s Ernestem mlčeli a pozorovali ho, jak se mračí a vyfukuje kouř vzhůru. „Mám nápad, co s tím udělat, ale Crouchovi se to zamlouvat nebude.“

„Kastrace?“ zeptal se Ernest.

Simon se musel smát a ulevilo se mu. S novináři byl nucen poradit si už v minulosti. A proč by Crouch měl být jiný než ti ostatní? „Jsi docela blízko, Ern, dalo by se to tak říct.“

14

Simona probudilo slunce, které mu oknem ložnice svítilo přímo do tváře. Místo vedle něj bylo ještě vyhřáté od Nicole. Z kuchyně bylo slyšet syčení kávovaru. Protřel si oči a podíval se na své oblečení, které se včera večer ve spěchu ocitlo na hromadě na křesle. Vášeň přichází v každém věku, pomyslel si a musel si to pochválit.

Vůně kávy byla příliš silná a vytáhla ho z postele. Prošel koupelnou pro koupací plášť a sešel dolů. S rukou v bok Nicole čekala, až se naplní konvice a na sobě měla jednu ze Simonových košil. Ruka v bok jí košili povytáhla až na horní část stehen.

„Dobré ráno, madame Bouvier. Mám pro vás zprávu.“

Usmála se a podívala se na něj přes rameno. „Ano?“

„Jsi očekávána v ložnici.“

Nalila kávu a přinesla šálky na stůl. Stlačila Simona na židli a sedla si mu na klín. „Za pět minut tu bude Airnest.“ Dala mu pusu. „A ráno máš velmi mnoho práce.“

„To je přesně to, co jsem měl na mysli.“

Nestačili vypít ani půl šálku a ozvalo se zaklepání na dveře. Simon počkal, než Nicole vyběhla nahoru, a když otvíral Ernestovi, přemýšlel o odpolední siestě.

„Nemohli jsme na to mít lepší počasí, vážený a milý.“ Naklonil hlavu a shora se díval na Simonův koupací plášť. „Ovšem vypadá to, že jste si zatím neměl čas všimnout, jak je venku hezky.“

„To je porucha biorytmu, Ern. Jinak bych byl vzhůru s kuropěním. Posluž si kávou, než se dám do pořádku.“

Ve stínu ještě zůstaly stopy po mrazíku a Simon s Ernestem sešli dolů k návsi. Po cestě míjeli zapařená okna kavárny a staré platany, nyní ořezané a bez listí. Světlo bylo ostré a obloha silně modrá. Kdyby nescházely listy na révě ve vinohradech pod vesnicí a kdyby vzduch neřezal, mohlo by být léto.

Parkoviště stojící proti bývalé četnické stanici bylo plné nákladních aut a dodávek. Bavorák pana Blanca, ochranná známka úspěšných architektů, byl jediné vozidlo bez šrámů, jizev a prachu.

„Pan Blanc je tu denně“ hlásil Ernest, „a je na ty chlapce tady dost přísný. Dělají chudáci v té zimě celý den. Proč nenosí rukavice a čepice? Nechápu.“ Zastavili se u vchodu. Okna byla vybavena dřevěnými okenicemi a dveře tvořila sice provizorní, ale pěkná tlustá prkna. Ernest je otevřel. „Tak,“ řekl, „Hotel Connaught to ještě není, ale blížíme k tomu.“

Velká místnost byla prosvětlena sluncem. V krbu už hořelo a po obou stranách byla narovnaná dubová polena. Na dlouhém stole z prken, pokrytých červeným, modrým a bílým plátnem, stál les láhví a sklenic, od jednoho konce až na druhý, a uprostřed trůnil padesátilitrový soudek červeného. Kolem košů na uhlí byly rozestavěny menší stolky a židle. Druhý dlouhý stůl byl plný talířů. Uprostřed místnosti se vyjímal vánoční strom až do stropu, vyzdobený rudými mašlemi. Kolem stěn stály dvoumetrové starožitné železné svícny.

„Tak co? Je to pěkné? Květiny sem dáme později, a samozřejmě také jídlo a led. A máme tu už i elektřinu, takže bude hudba. Ale abych se přiznal, nemohu se stále rozhodnout mezi koledami a tím hlučným mladíkem, který, jak se zdá, je tu v oblibě – Johnny Kdosi. Tak co myslíte?“

Simon se usmál a potřásl hlavou. „Je to fantastické, Ern. Měl jsi pravdu s tím uspořádat to tady. Bude tu zábava, že ano?“

„Perfektní, vážený a milý, perfektní.“ Ernest potěšením přímo zářil a málem poskakoval místností směrem k jednomu z oken. „A tohle. Není to přímo vzrušující?“

Simon se k němu přidal a vyhlédl z okna. V průzračném zimním světle vypadaly hory v dálce jako kulisa namalovaná na bleděmodrém pozadí, ostře vykreslená a jakoby dvourozměrná. Přímo pod sebou Simon viděl terasy, které již vyčistili a vydláždili. Bazén byl také hotový. Míchačka na cement vrčela a točila se a dělníci pracovali na nízké kamenné budově s otevřenou přední stěnou, s odstupem od bazénu a otočenou na západ, aby sem dopadaly paprsky zapadajícího slunce.

„Bar u bazénu vypadá dobře,“ ocenil Simon. „Úplně jako kdyby tam byl odjakživa.“

„Je to celé ze starých kamenů a tašek. Pámbůví, kde je pan Blanc shání. Když jsem se ho vyptával, jen si poklepal na nos.“

Sešli po schodech dolů a prošli klenutou místností, kterou teď používali jako sklad trámů a pytlů cementu, ale jejímž osudem bylo proměnit se v restauraci. Jakmile dělníci dokončí bar u bazénu, přestěhují se sem a pak budou pokračovat budovou směrem vzhůru. Simon pocítil nával netrpělivosti a vzrušení. Bude to fungovat. Poplácal Ernesta po zádech. „Jak to vidíš ty?“

„Jako byste se musel ptát, vážený a milý. Víte, mám dojem, že tohle je přesně to, co jsem vlastně chtěl vždycky dělat. Něco tak zvláštního jako tady.“ Pohlédl směrem k horám a zamhouřil oči proti slunci. „Jo, tohle mi sedí skvěle. Emigrovat z Wimbledonu mi nedělá potíže.“

Prošli se po kamenných dlaždicích, které měly mezi sebou mezery, do kterých zasadí tymián a levanduli, a vydali se k prázdnému bazénu. Dlouhou jižní stranu bazénu vestavili do svahu tak, že až bazén naplní, bude to vypadat, že voda přetéká do obzoru.

„Moc bazénů s takovýmhle výhledem nebude,“ uvažoval Simon. „Takových dvanáct až šestnáct kilometrů není vidět ani jedno stavení.“

„Ernest ukázal na západ. „A támhle, jak je vidět takový milý kopeček, slunce zapadá. Můžete pěkně sedět u bazénu a koukat. Tuhle večer jsem si to dopřál a bylo to něco mimořádného. Takřka kýč na hranici skutečnosti, abych tak řekl.“

Poodešli k baru. Blanc tam ustaraně poskakoval kolem skupiny zedníků, kteří se chystali zvednout třímetrovou kamennou desku, ze které měl být barový pult.

„Dobrý? Pozor na prsty. Jedem… hop!“

Svaly jim tiše ječely, když zvedli tu desku do výše hrudi a pomaloučku a něžně ji položili do vlhkého cementu na baru. Blanc vyrazil s vodováhou a zachmuřil se. „Ne. Musí se to trošku zvednout.“ Sehnul se a našel dva kamenné odštěpky jako klínky a pokynul tomu největšímu ze zedníků.

Claude se sehnul, až jedno rameno dostal pod desku, a se soustředěným úsilím, kterým mu nabobtnaly všechny žíly na krku, tu desku nadzdvihl. Blanc zastrčil klínky pod desku a znovu vše přeměřil vodováhou. „Ano. Teď je to dobře.“ Zedníci vypustili zadržený dech a masírovali si studené odřené prsty.

Blanc si otřel uprášenou dlaň do kalhot a přivítal Simona s Ernestem. Všechno jde jako na drátkách, ujistil je. Počasí jim zatím přálo a venkovní práce budou dokončeny během několika dní. Zedníci pak stráví zbytek zimy uvnitř. Jednoho z nich zavolal, aby ho mohl Simonovi představit. Byl to mladý podsaditý mužský s rameny, která mu jakoby vyrůstala přímo pod ušima, zarostlý, s příjemnou inteligentní tváří.

„Pan Fonzi,“ představil ho Blanc, „mistr.“

Fonzi vycenil zuby, podíval se na své ruce od cementu a podal Simonovi k potřesení své předloktí. Jako by se člověk dotknul ocelového kotevního lana.

„Doufám, že vás večer uvidíme.“ řekl mu Simon.

„Ale ano, rád přijdu.“ Vycenil chrup ještě jednou, přikývl a obrátil se k ostatním zedníkům, kteří kouřili a pozorovali je od baru. Claude a Jojo se už vydýchali a Jean a Bachir si ještě masírovali podrápané ruce. „Jsme snad na dovolené? Jděte!“

Blanc se omluvil a vrátil se k dílu. Ernest se podíval na hodinky. „Měl bych jít. Slíbili, že před obědem přivezou květiny.“

Simon pomalu obešel bazén a sedl si na složené dlaždice. Představoval si, jak to bude vypadat v létě. V bazénu hosté, na terase vůně tymiánu a levandule a venku stoly prostřené k obědu pod velkými slunečníky z přírodního plátna, které tak snadno přefiltrují ostrou sluneční zář v příjemné rozptýlené světlo. Koho tu asi budou mít jako první hosty? Možná, že by měl pozvat z Paříže Philippa, aby si přivezl jednu z jeho okrasných přítelkyň z Vogue. Co by na něj asi řekla Nicole?

Řezačka zakusující se do kamene někde v blízkosti přístěnku¨u bazénu zaječela tak, že se Simon přikrčil. Brutální práce, zedničina, pomyslel si. Zima, kravál, špína a úrazy. Kdyby jen jeden z nich uklouzl, když zdvihali tu kamennou desku, bylo by tam pár zlomených nohou nebo rozdrcených šlapek. Kdyby se ta řezačka smekla na tvrdém jádru nebo zkamenělině v kvádru, projela by masem i kostí ve vteřině. Ti si svoji mzdu zasloužili. Pocítil, jak mu chlad z kamenných desek proniká až do morku kostí a s určitým pocitem viny za svoje privilegované postavení stavebníka se odebral dovnitř. Ernest mu nabídl sklenku červeného. Odolat se nedalo.

Všichni tři se celé odpoledne pilně činili a teprve když nastal soumrak, uspokojil se Ernest a prohlásil, že je vše nachystáno podle jeho představ. Koše na koks zářily, stíny vrhané svícemi tančily po stěnách, vázy s růžovými tulipány zdobily každičký stůl a jídla bylo habaděj. Simon si pomyslel, že by mohli odolat dlouhému obležení – zapékaná zelenina s masem, nářez, saláty, sýry, obrovský hrnec s dušeným masem na řeřavém uhlí, dorty a koláčky a veliká mísa s Ernestovým nebezpečně alkoholickým Malakovem. Nikdo nepůjde domů hladový.

Simon otevřel dveře a pohlédl nahoru a dolů ulicí. Byla prázdná. Vesnice byla jako mrtvá. Pocítil ty pochyby, které se zmocňují všech hostitelů během té prázdné chvilky, kdy všechno je už nachystáno, ale nikdo nejde.

„Fronta u dveří tady rozhodně není,“ řekl. „Nemám zajet do Cavaillonu a najmout pár dobrovolníků?“

Nicole se tomu smála. „Přijdou, neboj. Nevšiml sis dnes odpoledne, jak se polovina vesnice snažila nahlédnout dovnitř?“

Simon si vzpomněl, že viděl párek lidí, jak nahlíželi dveřmi, když přijeli dodavatelé. Dva vysocí lidé, tak mezi třiceti a čtyřiceti, bledí a v nevýrazném oblečení. Muž měl nasazeny uzounké brýle proti slunci toho typu, který používají nezaměstnaní herci, kteří doufají, že si jich někdo všimne. Oba zírali na Simona nepřátelsky a bezvýrazně. Popsal je Nicole.

„A tak,“ odpověděla. „Tamti.“ Zakroutila hlavou. „Ti se ti asi moc zamlouvat nebudou. Jsou to Angličani. Namyšlenci a kamarádí se s Crouchem.“

„Čím se živí?“

„On se oženil s ní a ona mu koupila starožitnictví.“

„Jsou tu na trvalo?“

„Někdy jsou tady a někdy v Paříži. Vesničané jim říkají Les Valium.“

Ernest smíchy zachrochtal. „To je krásné. Jsou nudní od přírody, nebo si k tomu uměle dopomáhají?“

Nicole pokrčila rameny. „Kdo ví? Jsou takoví… pomalí… děsně studení – ne, ne studení, spíše… blasé, znáš to? Velice chladní.“

„Pomoz pámbů,“ řekl na to Simon. „Mohlo mi to být jasné z toho, jak se na mne dívali. Kdyby měli nosy ještě o něco výš, vykloubili by si krk. Pózují. Myslíš, že nosí ty brýle i do postele?“

Nicole to nepochopila.

„Vejtahové si o sobě myslí, že jsou kultivovaní světáci. Pozorují svět kolem sebe, ale nezapojí se. Společensky jsou zlovolní a úděsně nudní. Máš pravdu. Les Valium se mi líbit nebudou.“

„No teda,“ ozval se Ernest. „Tak jestli tohle je sváteční nálada… myslím, že bychom si mohli dopřát čas na klidnou skleničku, než přijde nával. A pokud nás Les Valium poctí svou návštěvou, umístíme je do rožku, kde o ně nikdo nezakopne, a než půjdeme domů, tak je vzbudíme. Tak co si dáte?“

Usadili se u jednoho z malých stolků a upíjeli červeného vína, které stále ještě bylo dosti chladné. Simon cítil nepokoj, mírnou úzkost, tak jako vždycky před jednáním, o kterém předem věděl, že nebude snadné. Co když se Nicole mýlila a vesničané budou proti hotelu? Co kdyby se Crouch zbláznil a přece jen napsal jedovatý článek? Co kdyby…

„Dobrý večer, přátelé, dobrý večer.“ Blanc prošustil dveřmi a tyčil se nad menší tmavovlasou dámou, kterou představil jako svoji manželku. Přímo za nimi se dovnitř nahrnula skupina červenolících blonďatých mladých lidí a za nimi postarší párek.

„Naši Švédi,“ pošeptala Nicole Simonovi, „jsou velice sympatičtí a vždycky jsou jich davy.“ Představila je – Ebba a Lars, Anna a Carl, Birgitta, Arne a Harald – všichni vysocí a usměvaví, hovořící perfektní angličtinou. Kdo říkal, že Švédi jsou chladní? Simon se pomalu uklidňoval a vysvětloval jim své plány s hotelem. Postarší párek mu přikyvoval. Bude se jim to hodit. Nikdy neměli ve svém domě dost místa pro všechny ty návštěvy, které k nim přijížděly. Někdy se jim zdálo, že jim na podlaze spí půl Švédska, a vloni v létě, když se jim ucpal septik… – otřásli se a dali si ještě jednu skleničku.

Nicole vzala Simona za ruku a pokynula hlavou směrem ke dveřím, kde stáli jako k zemi přirostlí starosta Bonetto s paní. Simon je šel přivítat. Madame předstírala, že ho kárá. „Tak teď už vám to u nás není dost dobré.“ řekla a podívala se směrem k Nicole. „Našel jste si měkčí postel, co?“

Bonetto Simonovi rozdrtil ruku. „Jak se vede?“ Zápasnický chvat přemístil směrem k rameni. „Tak tu budeme mít svůj vlastní hotel?“ Studoval Simona zvědavýma a bystrýma očima ve své větrem ošlehané tváři.

„Doufám, že to schválíte.“

„Už jsem to schválil. Celá obecní rada to schválila. Proč by měli všichni zůstávat v Gordes? Je to dobře, je to dobře.“ Poplácal Simona po bedrech a ten nepochyboval, že mu tam zůstanou modřiny. S úlevou ho Simon zavedl k pultu a Ernest mu nalil pastis.

„Řeknete mi,“ zeptal se Simon, „kde zůstala vaše dcera? Nepřijde?“

„Hlídá kavárnu. Moc ji to nepotěšilo, ale někdo tam zůstat musí. Na zdraví.“ Bonetto zaútočil na pastis.

„Zanesu jí tam sklenku šampaňského,“ prohlásil Simon. „Aby se rozveselila.“

Místnost se začala naplňovat a Nicole Simona kormidlovala od jedněch hostů k druhým a představovala je jmény, které obratem ruky zapomínal – byli tam čtyři Pařížané odění do měkkých kožených bund, řezník, pekař, notář a jeho manželka, příjemný párek Holanďanů, madame z malinké pošty, Duclos se svým umaštěným psem z autodílny, Fonzi s navoněnou přítelkyní, oblečenou do semiše, Jojo a Claude, oholení a vydrbaní, postarší vesničané, postávající kolem stěn, dva realitní agenti, kteří dali Simonovi do kapsičky své navštívenky, nápadně nastrojený mužský, který si chtěl popovídat o poplašných zařízeních, a majitel nejlepšího místního vinařství. Během té zmatené, ale povzbudivé hodinky na cestách kolem místnosti se Simon ani jednou nesetkal se zápornou reakcí. Panovala tam vřelá atmosféra a počáteční rozdělení návštěvníků na vesničany a cizince začalo mizet. Pochyboval, že by se někdy v minulosti zúčastnili něčeho podobného. Vyvíjelo se to v podařený večírek.

Simon se prodral k baru. „Tak jak to jde, Ern?“

„Zatím to stačím, vážený a milý. Ale jen tak tak.“ Přetřel si obočí nehtem palce. „Vypadá to, že šampaňské je velice populární.“

Simon si vzpomněl na dívku v kavárně. „Měl bych asi zanést skleničku vedle Bonettově dceři.“ Pozoroval Ernesta, jak nalévá. „Ale jde to dobře, ne?“

„No, podle prázdných láhví soudě…“ Ernesta vyrušil pohled na prázdnou sklenici madame Bonetto. „Ještě jeden pastis, madame?“

Madame mu dovolila dolít jí skleničku. „Děkuji, mladý muži.“ Ernest se načepýřil.

Simon vzal šampaňské a protlačil se davem u dveří. Chladný noční vzduch mu málem způsobil šok.

Dívka byla v kavárně sama. Dívala se na televizi na konci pultu a zobala z umělohmotné misky oříšky. Jazykem si přejela po zubech a usmála se na Simona.

„Je mi líto, že jste musela zůstat ve službě,“ řekl. „Přinesl jsem vám trošku šampusu.“

„To je od vás hezké.“ Podívala se na něj přes okraj sklenice, tmavé oči dokořán. Takováhle pěkná dívka by se nám hodila do recepce, řekl si Simon. Bude to muset probrat s tatíkem.

„Vlastně jsem se vás ani nezeptal, jak vám říkají.“

„Françoise.“

„Já jsem Simon.“

„Táta říkal, že tu chcete postavit hotel.“

„A má pravdu. Doufám, že ho na jaře otevřeme.“

„To by mě hrozně zajímalo.“ Naklonila se vpřed a Simon si uvědomil, že zírá na malý zlatý křížek, který se jí ztrácel ve výstřihu. „Ráda bych začala něco nového.“

„Co by na to řekli rodiče, kdybyste odešla z kavárny? Ukrást bych vás nemohl.“

Vysunula spodní ret a pokrčila jedním ramenem. „Mám tu sestřenici. Ta by mohla dělat tady.“

„Promluvím si s vaším otcem, dobře? Teď abych raději šel.“ Vycouval od pultu. „Na shledanou, Françoise.“

„Ahoj, Simone.“

Šel směrem ke svému budoucímu hotelu a usmíval se do tmy. Mohla by jako recepční způsobit několika pánům šelest u srdce.

Když se blížil k otevřeným dveřím, spatřil u nich tři postavy. „Tak co,“ řekla jedna z nich, „snad abychom zašli dovnitř a trošku se družili. Ambrosi, neříkal jsi, že je to někdo z reklamy? Asi nějaký odpudivý človíček s motýlkem.“ Prošli dveřmi a Simon rozpoznal Les Valium a s nimi menšího hubeného muže s velkou hlavou. Dostavila se „lepší“ společnost z Brassière.

Simon vyčkal chvilku venku, než vešel do příjemného klimatu místnosti. Les Valium a Crouch se usadili u stolku v rohu a znárodnili láhev šampaňského. Opřeli si záda a byli mdlí a neúčastní. Smích a rozhovory je nezajímaly. Simon se donutil být příjemný a odešel k jejich stolku.

„Jsem rád, že jste mohli přijít. Já jsem Simon Shaw.“

Připadalo mu, že si potřásá rukou s třemi leklými rybami. Paní Valium s nevýraznou, i když vcelku hezkou tváří zarámovanou rovnými vlasy mu nabídla poloúsměv. Pan Valium nasadil nehybný výraz pod brýlemi, které ho zřejmě měly chránit před prudkým svitem svícnů. Crouch zíral. Simon si řekl, že se to nestává denně, že by člověk potkal naráz tři takhle nezdravě vypadající tváře, bledé jako z vosku.

„Tak,“ ozval se Crouch, „to jste vy, ten slavný od reklamy. Ts ts. Jsme poctěni.“ Hlas jako by se mu dral ven nosem a zněl jako podrážděný baryton jednoho sarkastického učitele, kterého celá Simonova škola nenáviděla.

„Jak víte, že pracuji v reklamě?“

„Jsem novinář, pane Shawe. Je to část mého povolání být informován o statečných kapitánech našeho průmyslu.“ Les Valium se pousmáli a hráli si se svými skleničkami.

„A pokud vím,“ pokračoval Crouch, „máte v úmyslu to tady změnit v jakýsi butikový hotýlek.“ Z jeho úst to znělo jako něco nepříjemného, do čeho právě šlápl.

„Ano, v malý hotýlek.“

„A to tahle vesnice potřebuje.“

„Vesničané se s tím zdají docela spokojení.“

„Všichni vesničané určitě ne, pane Shawe. Pokud jste četl můj sloupek v novinách, tak asi znáte moje názory na to, jak lidé ruinují Provenci ve jménu toho, co mylně nazývají pokrokem.“ Crouch se zhluboka napil šampaňského a pokynul směrem k Les Valium, „Kdepak, pane Shawe. Všichni vesničané nechtějí, aby se tu ulice plnily mercedesy a naparáděnými cestujícími.“

„Nepřeháníte to náhodou?“

Crouch pokračoval, jako by ho neslyšel. „Ale musíme to nechat na veřejnosti, aby to posoudila. Jak se to říká ve vaší branži? Každá publicita je dobrá publicita.“ Zachechtal se a Les Valium se usmáli. „Tak uvidíme.“

Simon sáhl po láhvi šampaňského, dolil Crouchovi a vzal jeho sklenku do ruky. „To je zajímavé. Publicita je právě něco, o čem jsem s vámi chtěl mluvit. Nemohli bychom poodejít kousek támhle, abychom nenudili vaše přátele?“

Crouch se na něj podíval a vstal. „No, z toho by mohla koukat zábava.“

Simon si ho odvedl přes místnost do tichého kouta za barem. Oheň se Crouchovi odrážel ve tváři a Simon si všiml, že se mu lehce orosilo čelo a horní ret. Z úst mu byl cítit kyselý závan bílého vína. Zřejmě si dal na kuráž ještě předtím, než přišel sem.

„Takže o té publicitě, pane Crouchi.“ Simon se usmál a dal si záležet na tom, aby zněl příjemně a rozumně. „Dal bych přednost tomu, aby se v tisku neobjevilo nic, dokud hotel nebude dostavěn. Víte jistě dobře, že veřejnost má krátkou paměť.“

Crouch se na něj díval bez odpovědi a u úst se mu začal objevovat nástin úšklebku. Tak to tedy je. Tenhle přeplacený nýmand ho bude žádat o laskavost.

„A tak bych ocenil, kdybyste si jakékoliv komentáře, které byste rád publikoval, schoval na později.“ Simon se natáhl přes pult pro láhev, která tam hnízdila na ledovém loži. „Ještě skleničku?“

„Na to, abyste mě zabrzdil v psaní, pane Shawe, vám šampaňské stačit nebude. Zdá se, že jste poněkud naivní.“

Simon pokývl a nedal se vyprovokovat. „Tak mi řekněte, co by stačilo?“

Crouchův úšklebek plně rozkvetl. „Myslím, že je mi jasné, kam ten náš rozhovor směřuje, ale budu vás muset zklamat.“ Dal si pořádný doušek a vychutnal si ho, a vychutnal si také tu moc tisku a ohromné uspokojení z toho, jak donutí tohohle bohatého panáka, aby se svíjel jako červ. „Nikoliv, pane Shawe. Naopak, uvidíte v Globe hodně publicity. Hodně pokrytí – neříkáte vy tomu tak v reklamě? Jak víte, mám sedm set padesát tisíc čtenářů.“ Krknul si a dopil. A dolil si.

V Simonově hlasu se objevil nádech tvrdosti. „Míval jste sedm set padesát tisíc čtenářů. Už dávno tomu tak není. Poslední tři léta se náklad Globe snižuje. Neřekli vám to?“

Crouch si olízl pot z horního rtu. „Je to stále ještě ten nejvlivnější deník v Británii.“

„A to je hlavní důvod, proč tomu deníku moje agentura platí každý rok přes čtyři miliony liber za inzertní prostor.“ Simon se nadechl, jako by se mu nechtělo rozředit tuhle příznivou statistiku špatnými zprávami. „Přirozeně, tenhle výdaj se dá vždycky zrevidovat.“

Crouch přimhouřil oči a na tváři mu naskočily rudé skvrny.

„Část z těch čtyř milionů hradí náklady na vaše zálohy, že ano? Pomyslel jste na to? Asi ne. Vlastně to není důležité.“

„Není, pane Shawe, není.“ Crouch se chystal k odchodu, ale Simon ho zadržel.

„Ještě jsem neskončil. Abych vám to osvětlil zcela jednoduše. Pokud se během příštích šesti měsíců vyskytne jedna jediná zmínka o hotelu, buď ve vašem sloupku nebo kdekoliv jinde, v jakýchkoliv novinách, odeberu z Globe veškerou inzerci. Veškerou.“

Sklenice se zastavila v půli cesty ke Crouchovým ústům. „To si netroufnete. My nejsme jedni z těch vašich plechových tiskárniček. My jsme britský tisk. Můj šéfredaktor by si na to posvítil.“

„Váš šéfredaktor mě nezajímá. Já se totiž stýkám s vaším majitelem. S vaším vlastníkem.“ Simon Crouchovi zopakoval frázi, kterou on sám před chvílí použil. „Tak nějak tomu vy v médiích říkáte, že ano? Několikrát za rok se vidíme u oběda. Je to velice praktický člověk.“

Viděl, jak se Crouchovi třese ruka. „Pozor. Rozlijete si šampaňské.“

„To je nepřijatelné.“ Crouch cucal ze sklenice, jako by v ní hledal inspiraci. Do tváře se mu vrátil ten jeho úšklebek. „Víte co? Já bych tohle všechno – celý tenhle smutný pokus o vydírání – mohl otisknout na titulní straně, víte? A byla by z toho prvotřídní reportáž. Prvotřídní.“

Simon přikývl. „Možná. Ale pokud by se to kdykoliv objevilo, dojde ke třem věcem. Za prvé to popřu. Za druhé zruším inzerci. A za třetí to dám k soudu. Ale nebudu žalovat noviny. Budu žalovat vás.“

Chvíli na sebe zírali, než Simon přerušil mlčení. „Ještě skleničku?“

„Jděte do řiti.“ Crouch se prodral kolem Simona a rychle, ale nejistě, se vrátil ke stolku, kde seděli Les Valium, Něco jim řekl, podívali se směrem k Simonovi a chystali se k odchodu.

Jojo a Claude, opření o bar, pozorovali Crouche a Les Valium, jak se protlačili k východu s výrazem podrážděného opovržení a se sevřenými rty. Jojo dloubl svého společníka loktem. „Vypadají naštvaně, rostbífové.“

Claude jen pokrčil rameny. „To je normální.“ Podle jeho skromné zkušenosti s Angličany, s nimiž měl možnost setkat se, byli obyčejně s něčím nespokojení – přílišné horko, nefungující instalace, pomalý chod na stavbě – jakákoliv příležitost se jim hodila, aby projevili zdrženlivé zoufání si. Ještěže byli obyčejně zdvořilí a ne tak arogantní jako ti Pařížané. Ježíš, ti Pařížané. Dopil najeden doušek a zívl si. Zítra měli další trénink s Generálem – další mučírnu. Zadek ho ještě bolel od minule. Pro velké mužské sedla na kolech nedělají. „Tak co, nepůjdeme?“

Zašli za Simonem a popřáli mu dobrou noc. Na Angličana byl docela dobrý. Potřásli mu upřímně rukou. Mají od něj práci na celou zimu, a v teple, uvnitř.

Simon se uvolnil. Crouch se bude chovat podle předpisu, tím si byl jist. Ten jedovatý malý bastard mu uvěřil a nezdálo se, že má tolik sebedůvěry a kuráže, aby něco riskoval. A navíc neměl po ruce to obvyklé útočiště novinářů, do kterého se uchylují, když je třeba, aby unikli následkům svého pisálkování – schovat se za šéfredaktora. Ten jeho byl několik set kilometrů daleko. S nepřítelem tady, rozhodl se Simon, si poradí snadněji než s nepřítelem v Londýně.

Bylo dosti dlouho po půlnoci, když se konečně odebral domů polední host, zarudly a podnapile kamarádský starosta Bonetto. Všechny tři je hlučně objal a odpotácel se domů do kavárny. Ernest přestal vyhrávat Gipsy Kings a místo toho se domem rozlehl Chopin. Sálem se náhle rozprostřel klid a mír. Trosky – láhve, sklenice, talíře a popelníky – pokrývaly všechny možné povrchy, až na stůl s jídlem, který zel uspokojivou prázdnotou, chaotickým svědectvím to úspěšného večírku. Simon musel obrátit sud s vínem, aby se mu podařilo naplnit tři poslední sklenice.

Utahaní, ale ještě ne natolik, aby padli do postele, si sdělovali společenské zážitky. Starosta plácal Nicole po zadečku, agent s poplašným zařízením se snažil Simona vyděsit statistikami místních zločinů, realitní agenti naznačovali, že by je zajímalo určité procento na každičkém zákazníkovi, kterého jim pošlou, Duclos se jim snažil vnutit rozklíženou ambulanci, kterou se marně snažil již osmnáct měsíců prodat, coby taxík pro hosty. Mohli by prý používat nosítka coby lůžka po cestě z letiště a zdřímnout si, a navíc možnosti pro párky na líbánkách by byly zcela netušené…

„A co ten mužík, co má problémy s pocením?“ zeptal se Ernest. „Viděl jsem, jak jste si pěkně popovídali támhle v koutku a jak pak tiše zmizel i s těmi svými nohsledy, kteří, musím jim to přiznat, by byli přímo ideální hosté, kdyby se jeden rozhodl uspořádat tichou večeři.“

Simon jim zopakoval svůj rozhovor s Crouchem.

Nicole zavrtěla hlavou. „To je ale komplikované,“ řekla. „Ve Francii je to jednodušší. Prostě dáš novinářům peníze.“ Pokrčila rameny. „To je vše.“

„A co se dělá, když si pak přijdou pro nášup?“ Simon se protáhl a zívl. „Pokud jde o mne, myslím si, že bude zticha do té doby, než si všechno vyřídím s agenturou. Co se stane pak, je úplně jedno. Důležitější je, že se místní lidé zdáli vcelku spokojení.“

Poseděli ještě půl hodiny a Nicole jim podala výčet toho, co zaslechla. Jak předpovídala, obyvatelé Brassière viděli hotel jako zdroj mírného vyrušení z nudy a jako zdroj možných výdělků. Jejich nemovitosti stoupnou v ceně, bude více pracovních příležitostí a všechny děti třeba nebudou muset po škole odejít za prací – pro místní lidi byla turistika zajímavá. Ty obrázky venkovského života z pohlednic, pitoreskní a zalité sluncem, byly podstatně vzdálené od komplikované skutečnosti zklamání nad úrodou, bolavých zad a bankovních půjček. Možnost vydělat si na živobytí v čistých šatech se jim zdála báječná.

A tak s určitým zadostiučiněním sfoukli svíčky a zamkli ten nepořádek až do rána. Byl to prima večírek a za dva dny jsou Vánoce.

Simon zavolal Jordanovi v tu chvíli, kdy si myslel, že už v sobě bude mít alespoň dva džiny s tonikem před svátečním obědem a bude smutně očekávat invazi tchána s tchyní, kteří na pár dní přibudou.

„Helleou?“ ozvala se afektovaně v telefonu Jordanova manželka, která musela soutěžit s hlasitě štěkajícím psem. „Percy! Ticho! Helleau?“

„Louise, doufám, že neobtěžuji. Simon Shaw.“

„Simone! Jak je? Veselé Vánoce, Percy nech toho a kde máš bačkoru, proboha. Promiň Simone.“

„Veselé Vánoce nápodobně. Mohl bych jen velice stručně pohovořit s Nigelem?“

Simon slyšel, jak Percy dostal, a pak se na dřevěné podlaze ozvaly kroky.

„Simone?“

„Nigele, omlouvám se, ale je to důležité. Mohl by ses utrhnout do Londýna na jednání sedmadvacátého? Nerad tě vyrušuji, ale…“

„Chlapče, chlapče…“ Jordan ztišil hlas a šeptal. „Mezi námi dvěma, nic lepšího sis nemohl vymyslet. O co kráčí?“

„Samé dobré zprávy. Třeba by ses mohl pro mne stavit v Rutland Gate hned zrána a pak se zařídíme podle potřeby. Jak ti jezdí nové auto?“

„Lítá to jako ptáček. Jako ptáček, starý brachu.“

„Tak tedy sedmadvacátého. Jo a veselé Vánoce.“

„Těžko, starý brachu, těžko, leda bych přimíchal něco do portského.“

„Slyšel jsem, že prý je na to nejlepší kyanid. Tak se bav.“

Simon zavěsil sluchátko a zavrtěl hlavou. Zmínka o rodinných Vánocích mu připomněla, co Bernard Shaw prohlásil o manželství. Co je to manželství? Triumf optimismu nad zkušeností. Každý, koho znal, se chystal na Vánoce s určitými obavami, zrovna tak jako on sám, když ještě žil u rodičů. Vynucené veselí a alkohol vyústily dříve nebo později ve špatnou náladu a hádky, pak i v lítost. Na Silvestra a na Nový rok si to pak všechno zopákli. Není divu, že leden nemohl vystát.

Musel si však přiznat, když měl krátké francouzské Vánoce za sebou, že se mu to líbilo. Poobvědvali venku na terase v závětří, zabalení do šál a svetrů, po celé hodiny se procházeli divokou přírodou za vesnicí a ulehli záhy unavení silným vzduchem a těžkým červeným vínem. Další den strávili na stavbě nad plány, než nadešel čas odjet na letiště a nasednout do letadla do Heathrow. A Když s Ernestem vyjeli z vesnice dolů do údolí, uvědomil si Simon, že se mu už dlouho nestalo, aby se opravdu těšil na to, co mu nový rok přinese.

V Londýně bylo mrtvo. Většina lidí se na Štěpána ocitla v polovědomí u televizorů. Byt na Rutland Gate Simonovi připadal jako by tam byl u někoho na návštěvě a neklidný večer strávil vzpomínkami na Nicole. Měl se připravit na zítřejší schůzku, ale nemohl se soustředit. Přál si, aby to už měl za sebou a byl zpět v tom malém vyhřátém domečku na kopci. Ziegler mu jistě způsobí ještě větší šok než obvykle.

Vzbudil se brzy, prohledal prázdnou lednici a vyšel ven koupit si někde něco k snídani. Sloane Street byla prázdná a šedivá, a v některých obchodech, dychtivějších než ty druhé, již visely plakáty oznamující výprodej. Když šel kolem Armaniho butiku, vzpomněl si na Caroline, kde asi strávila Vánoce ona. Asi v St. Moritz. Tam se mohla čtyřikrát denně převlékat a setkávat se se známými z jejího okruhu Euroodpad.

Vešel do hotelu Carlton Tower. V jídelně, ve které by normálně bylo už plno obchodních schůzek, byla poloprázdno. Hosté sestávali z Japonců a z Američanů, kteří studovali své turistické příručky a přitom se potýkali s laskominami jim poskytnutými pravou anglickou snídaní. Simon si objednal kávu a dal se do čtení konceptu tiskové zprávy, který si připravil. Vymodeloval to, jak si uvědomil, na základě povrchních a významných nesmyslů a podařilo se mu tam vpravit řadu jeho oblíbených otřepaných frází jako uvolnění na jednoroční poradenskou činnost, vyhodnocení globální situace v odvětví, konzultační povinnost a úzké vztahy s agenturou. Mistrovský, nic neříkající kousek. Jordan patrně bude vyžadovat odstavec o něm a o posádce, ale to se dá lehce zařídit. A Ziegler? Ten to patrně nazve slátaninou a bude mít pro jedenkrát pravdu. Ale věděl, právě tak dobře jako Simon, že slátaniny jsou ten oborový cement, který v reklamě tmelí vše dohromady. Prošel prázdnými ulicemi zpět do bytu a usadil se s doutníkem, než přijede Jordan. Ještě dvě hodiny a bude to.

Jordanův příjezd do Rutland Gate ohlásilo hrdelní bublání výfuku bentleye. Simon vyšel ven, aby ho uvítal. Jordan byl uzavřen do dalšího z jeho neprůstřelných obleků barvy hnědé, ochlupeného ve stylu rohožky a vyzdobeného pletenou vázankou barvy kakánkové. Ze široka se usmál a na uvítanou vystřelil své manžety.

„Dobré ránko, starý brachu, přežili jsme svátky?“

Simon se usadil do auta a ocenil tmavohnědou kůži a naleštěné ořechové obložení. „Tak tak. A ty?“

„Dosud nikdo nepadl, ale tohle malé vyrušení mi zrovna přišlo velice vhod, to ti řeknu. Hrát bridž bez přestávky je vážně nuda.“ Podíval se na Simona a bubnoval prsty na volant. „Co je to za tajnosti? O co jde?“

„Máme schůzku s Zieglerem v Claridges a já dávám výpověd.“

Jordan se zazubil a vyjel z Rutland Gate. „Tak fajn a já ti to věřím.“ Dupnul na plyn a jen co dojeli k Hyde Parku, tachometr ukazoval sto dvacet. Taxík se jim tak tak vyhnul a zuřivě na ně zatroubil. „Co říkáš na tu mašinku?“

„Líbila by se mi ještě víc, kdybys jel pomaleji. Příští ulici zahni doprava a budeš u Claridges.

Jordan překřížil přes dva pruhy. „Tos myslel vážně? S tou vypovědí?“

„Jestli neumřu.“

Jordan na to nic neřekl a Simon se usmál. Jediné, co bylo v tom automobilu slyšet, bylo tikání Jordanova mozku. Zastavili před hotelem.

Ziegler je uvítal ve svém apartmá. Byl zřejmě běhat a měl na sobě šedé tepláky a speciální boty na běhání. Když uviděl Jordana, kterého nečekal, zamračil se. „Co je tohle, zatracená delegace nebo co?“

„Veselé svátky, Bobe,“ na to Simon. „Všechno v pořádku?“

Ziegler na ně pohlížel s podezřením. Mužští v páru, podle jeho zkušeností, obvykle znamenají, že se něco peče a problémy. Rozhodl se, že alespoň z počátku bude příjemný. „Dobrá. Co si hoši dáte? Šťávu? Kafe?“

Jordan se poradil se svými hodinkami. „Docela bych si dal bublinky, abych pravdu řekl.“ Ziegler to nepochopil. „Šampus.“

Ziegler zavolal obsluhu a Simon si přerovnával ty svoje papíry, které si přinesl. Jordan předvedl svou obvyklou proceduru výběru cigarety.

„OK.“ Ziegler si odsedl tak daleko do prostoru pro nekuřáky, jak jen to bylo možné. „Co se tedy děje?“

Simon jim pomalu, důkladně a naprosto klidně vysvětlil své plány a zdůraznil své přání vysvětlit svůj odchod jako kladný vývoj agentury. Slíbil, že bude s agenturou spolupracovat, vzdálí se postupně a postupně také odprodá své podíly ostatním ředitelům. Šampaňské se dostavilo právě když předal těm druhým dvěma kopie tiskového komuniké. Vstal, dal číšníkovi spropitné a ode dveří pozoroval, jak se ti dva druzí mračí nad stránkami s textem a vstřebávají zprávu. Odhadoval, jaký dojem to na ně udělalo.

Zieglera to potěší, když Simon odejde. Stane se pánem světa bez konkurenta. Jordan si pomůže k větší kanceláři a k většímu titulu, který se mu bude hodit k novému autu. Žádný z nich ho nebude postrádat víc než je on sám. Byl to všechno jen obchod, obchod a vlastní zájmy.

Jordan vstal a popošel k Simonovi. Snažil se seč mohl, aby vypadal soustrastně. „Budeš nám velice scházet, starý brachu. Velice scházet. Našeho přátelství jsem si velice cenil.“ Hluboce si povzdechl nad myšlenkou, že ztratí svého starého druha ve zbrani a natáhl se pro šampaňské. „Á,“ ozval se, „Perrier-Jouet ’85. Vynikající.“

Ziegler mašíroval sem a tam. Simona vyrušovaly ty jeho boty. Vypadaly jako nafukovací a Ziegler vypadal jako by poskakoval. „Není mi to jasné. Ty chceš odejít a vést jakýsi pokoutní hodinový nebo jaký hotýlek v nějakém zapadákově?“ Zastavil se a švihem se otočil k Simonovi, hlavu vpřed jako pes obranář, který znenadání uviděl vábnou, ale podezřelou kost. „Foukáš mi kouř do zadku. Ty si zařizuješ konkurenční agenturu.“

V místnosti se rozlehlo ticho, až na ten zvuk Jordanovy nezapálené cigarety. Tuk, ťuk, ťuk na zlatou cigártašku.

„Ne Bobe. V žádném případě. Jestli chceš, odpřisáhnu ti to. Prostě mám toho dost a to je všechno. Chci dělat něco jiného.“ Zašklebil se na ně. „Přejte mi vše dobré a řekněte mi, že se vám bude stýskat.“

Ziegler se zamračil. „A co bys chtěl ještě? Pečené kuře a zatracenou medaili? Postavíš mě před takovejhle problém a chceš abych vypadal potěšeně? Ježíš!“

Simon ale viděl, že pod tou rouškou je potěšen. A Jordan také. A jak to probírali až do odpoledne, začalo být zřejmé, že ani jeden z nich by si nepřál, aby Simon zůstal ve spojení s agenturou déle, než to bude nevyhnutelně nutné. Během několika hodin se stal z absolutně nepostradatelného šéfa podniku potenciální nepříjemností. Šéf, který se chtěl zbavit odpovědnosti za podnik, věřící, který ztratil víru. Lidi toho druhu mohli narušit hladký průběh akce, znamenali nebezpečí a mohli podminovat pečlivě udržovaný dojem svatozáře oddanosti cílům agentury.

Simon poslouchal, jak Ziegler s Jordanem vyhodnocovali seznam klientů a možný negativní dopad Simonova rozhodnutí a probrali reorganizaci vedoucích pracovníků. Ani v jednom případě se Simona nezeptali na jeho názor a on si uvědomil, že v Zieglerově terminologii byl už jenom historie. O detaily se postarají právníci. Byl z toho venku.

15

Ernest zaparkoval svůj ctihodný a naleštěný historický automobil značky Armstrong Siddeley před domem v Rutland Gate naposledy. Dnes odjedou navždy, do emigrace, dolů na jih za novým životem.

Odemkl si dveře od bytu a otevřel se mu pohled na Simona klečícího na vybouleném zavazadle. Šťavnatě klel a snažil se zaklapnout zámky. „Promiň, Ern. Na balení jsem nikdy nebyl. Kolik máš v tom autě místa?“

Ernest si přikleknul k němu. „Bude trošku nacpané, ale dá se to vydržet. Jen tenhle kufr a ty druhé dva?“ Zaklapnul zámky. „No a je to. A jedeme.“

Odnesli zavazadla k autu a Ernest otevřel zavazadlový prostor. „Ten největší nacpeme sem a ty druhé dva položíme na košík paní Gibbonsové.“

Simon si na paní Gibbonsovou nevzpomněl. „A kam si sedne ona?“

„Má takový nepříjemný zvyk, že cestuje jenom na sedadle vedle řidiče. Když ji dám dozadu, je mrzutá a žere čalounění.“

„A co já?“

„Budete předstírat, že jste anglický milord. Usadíme vás dozadu.“

Simon nahlédl dovnitř okénkem. Prohlédly si ho dvě růžové oči a paní Gibbonsová si zívla a posadila se. Jako všichni bulteriéři měla párek čelistí, kterými by se daly skály lámat. Otočila hlavu a pohlédla na Simona. Jedno z jejích odraných uší se jí postavilo a ozvalo se výstražné zavrčení.

Ernest obešel auto a otevřel dveře. „Tak dost. Tohle tady poslouchat nebudeme. Vyskoč ven a pěkně pozdrav pana Shawa.“ Obrátil se k Simonovi. „Natáhněte k ní ruku, vážený a milý, ať si vás může očichat.“

Simon tedy nabídl opatrně ruku a paní Gibbonsová si ho prozkoumala, načež spokojeně skočila zpět do auta a stočila se na předním sedadle. Jedno oko nechala pro jistotu pozorně otevřené a druhé zavřela.

„Tohle že je pes, Ern? To je spíš japonský zápasník.“

„Zdání někdy klame, vážený a milý. Má vskutku velice milou povahu. Obvykle.“ Ernest otevřel zadní dveře a s elegantním rozmachem usadil Simona na zadní sedadlo vedle košíku paní Gibbonsové. „Na Francii!“

Na noc zastavili za Paříží, ve Fontainebleau, a vyjeli opět časně ráno. Velebné vozidlo se tichounce pohybovalo stálou pohodlnou rychlostí sto kilometrů v hodině a čím dále na jih, tím více se obloha rozšiřovala a rozjasňovala.

„V Brassière bychom měli být, zrovna když se podávají koktejly,“ oznámil Ernest, „a náhodou je mi známo, že Nicole pro nás vaří cassoulet.“

Simon se naklonil dopředu s loktem na opěradle sedadla vedle řidiče. Paní Gibbonsová výstražně pootevřela oko. „Jsem rád, že spolu s Nicole tak dobře vycházíte.“

„Vážený a milý, ani vám nemohu popsat tu úlevu, kterou mi Nicole poskytuje po tom našem minulém pokusu o manželské soužití. Mimochodem řečeno, zmínil jste se té předešlé, že odjíždíte?“

Simon se rozhodl, že Caroline neřekne nic, pokud nebude v bezpečí ve Francii. Kdyby věděla, že jede mimo jurisdikci britských soudů, její právníci by se na něj sesypali jako mouchy. „Ne, řekl jsem si, že jí pošlu pohlednici, že si nemusí dělat starosti s výživným. Nemá si na co stěžovat.“

Ernest opovržlivě posmrknul. „To jí nikdy nebránilo v tom, aby vás neobtěžovala. Pokud mě se týče, je to mimořádně rozmazlená mladá dáma.“ Předjel nákladní auto naložené ovcemi. „Bude děsně zvědavá, až se to dozví. Umím si to představit. Nebojte se, objeví se u nás, aby si vše prohlédla, všetečná malá dámička.“

„To je mi jasné.“ Simon vyhlédl ven na skalnatou šedozelenou krajinu a pocítil nepřekonatelnou únavu. Těch posledních několik týdnů ho opravdu vzalo a teď, když už se všechno vyřídilo, všechno, co chtěl, bylo sesout se a být s Nicole. Pomalu o ní začínal uvažovat jako o domově. „Nemohla by se tahle stará herka pohnout trošku rychleji?“

Do Brassière dojeli těsně po šesté. Nicole, schoulená zimou vyšla ven, aby je uvítala. Měla na sobě leginy, jemný černý svetr a malou, absolutně nepraktickou bílou zástěrku. Simon ji zdvihl a lechtal ji rty na krku. Pokožku měla z kuchyně vyhřátou. „Lidi, kteří se takhle oblékají na veřejnosti, policie zavírá. Jak se máš?“

„Vítej domů, miláčku.“ Zaklonila se mu v náručí a prohlížela si ho. V tom přes jeho rameno cosi spatřila. „Panebože, co je tohle?“

Paní Gibbonsová slavila svůj příjezd tím, že zkoumala místní aroma, od pouliční lampy po popelnici, a spíše se kutálela než capkala na křivých nožkách jakýmsi námořnickým stylem, ohon vztyčený a zvídavý. Nicole nevěřila svým očím, jak si fenka vybrala to správné místečko, kde si ulevila, s nosem vzhůru, aby jí nic, co se vznášelo ve vzduchu, neuniklo.

„To,“ oznámil Simon, „je paní Gibbonsová. Poněkud nezvyklé plemeno.“

Nicole se rozesmála a potřásla hlavou. Vskutku ošklivý pes, řekla si. Pámbů si zažertoval. Políbila Simona na nos. „Jestli mě nepostavíš na zem, nedostaneš napít.“

Vyložili věci z auta a usadili se kolem krbu s láhví červeného a Nicole jim popsala, co je nového. Zprávy o hotelu se šířily až za hranice katastru pomocí šeptandy – řeči v kavárně a klepy. Každý den někdo přišel s nějakými návrhy na to či ono: zájem o práci, sleva u řezníka, mimořádná příležitost koupit starožitnosti, údržba bazénu, plně vzrostlé olivovníky za výhodnou cenu – z celého světa, jak se zdálo, měl kdekdo příležitost něco prodat, ale nikdo nebyl tak vytrvalý, jako ten zarytý nepřítel zlodějů, Jean-Louis, agent s poplachovým zařízením.

Přicházel nejméně jednou denně a přinášel poslední zprávy o kriminalitě v oblasti Vaucluse. Zlodějna jen kvetla a podle něj nebylo nic svaté. Auta mizela ve vteřince, domovy byly zneuctěny, zahradní nábytek a sochy se ztrácely, ba i příbory v hotelu představovaly riziko. Způsobilo by mu to soukromé zadostiučinění, řekl Nicole, kdyby se mu dostalo příležitosti osobně dozírat na instalace neproniknutelného zabezpečovacího systému, za který by se nemusela stydět ani Banque de France. Nepronikla by jím ani krysa z pole.

„Podle mne je to podvodník,“ řekl Simon. „K čemu by nám to všechno bylo? V hotelu přece vždycky někdo bude. A kromě toho, vycvičíme paní Gibbonsovou, aby vetřelce na povel usmrtila.“

Nicole pokrčila rameny. „Podle mne si hledá místo – víš, šéf ochranky. Je docela šarmantní, i když trošku podezřelý. Však jsi ho potkal na večírku.“

„A co ten doopravdický šéf?“

„Zatím tu jsou dvě možnosti. Jeden mladý muž, který je zaměstnán jako podšéf v jednom velkém hotelu u moře. Chtěl by vládnout vlastní kuchyni. Říká se o něm, že je opravdu dobrý, má ambice a chce být slavný. A pak…“ Nicole si zapálila a zasmála se do oblaku kouře „…je tu madame Pons. Je odtud z okolí, je to vynikající kuchařka, ale trošku temperamentní. Naposledy pracovala v Avignonu, ale měla scénu se zákazníkem, který prohlašoval, že dostal nedopečenou kachnu. Vyletěla z kuchyně na hodinu. Prý to bylo velmi dramatické.“

„Co bys říkal na dramatickou šéfkuchařku, Ern?“

„S umělci to není nikdy snadné, vážený a milý. To známe.“

„Jednou jsem u ní jedla soufflé s lanýži,“ vpadla jim do konverzace Nicole, „a kuře s estragonem. Bylo to úžasné“. Pohlédla na hodinky a vstala. „A teď vás čeká můj chudobný cassoulet.“

Ten chudobný cassoulet, těžká a bohatá směs klobásy, jehněčího, husích stehen a fazolí, zapečená pod vrstvou strouhanky v obrovské kameninové míse, se objevila na stole vedle vína z Rasteau, které vyhodnocovali pro sklep hotelu. Dlouhý tlustý chléb rozkrájeli na slušné kusy, které se v ruce měkce a přitom pružně poddaly. Zamíchali salát, nalili si víno a když se Nicole probourala tou zapečenou vrstvou strouhanky, linula se z mísy lahodná vůně. Simon se na ni zazubil, když mu zastrčila za límeček ubrousek. „Starám se ti o košile,“ prohlásila. „Dobře. A teď jíme!“

Najmout kuchaře, na tom se všichni shodli, se nedalo odkládat. Muselo se to vyřešit ještě předtím, než se kuchyně dostaví a bude se objednávat zařízení. Dobrý šéfkuchař může hotelu vybudovat reputaci během jediné sezony. Ale najít toho pravého a být si tím jist, to byl problém. Dalo se, samozřejmě, zajít do restaurace a pojíst tam, tak jak to dělají inspektoři od Michelina. Ale mohli si být jisti, že to vařil ten kuchař a ne nějaký anonymní otrok?

Ernest si osušil ústa ubrouskem a napil se vína, které chvilku válel po jazyku. „Mmmm. Slibné. Dáme si to Cairanne? Báječné, mít všechny ty vinice na dosah.“ Vstal, přinesl čisté sklenice a nalil. „Tak, připraveni na řešení problému?“

„Copak, další z tvých nápadů, Ern?“

„Přesně tak, vážený a milý. To, co navrhuji je, abychom každého z kuchařů požádali, aby přijel do Brassière – což by měl chtít udělat v každém případě – a požádat ho, aby nám tu uvařil. Zkušební oběd. Tak co vy na to?“

Nicole se Simonem na sebe pohlédli. Proč by ne?

Na co však nebyli připraveni, byl delikátní a vysoce důležitý případ gastronomického sebevědomí, ega kuchaře, který si je vědom toho, že umí a který sebe sama vidí jako rovného dávným mistrům kuchařského umění jako Bocusse a Senderense, kterých si vážila celá země coby národního pokladu a které vyhledával nejen prezident, ale i filmové hvězdy. Když Nicole zavolala tomu mladému muži u moře, řekl jí, že se v žádném případě nesníží k tomu, aby vařil v soukromé kuchyni. Do Brassière by přijel, ale jen v tom případě, že pro něj pošlou do Nice limuzínu s šoférem, a pak by tu byla otázka náhrady ztraceného času ve výši pět tisíc franků. Vařit však nebude.

Nicole zavěsila sluchátko a ušklíbla se. „Il pète plus haut que son cul.“

„Co prosím?“ řekl Ernest.

Simon se musel smát. „Tak tohle vás u Berlitze neučili, Ern. To rčení znamená, že má o sobě neúměrně vysoké mínění – prdí výš, než jeho vlastní zadek.“

„Aha, anální břichomluvec. Jak nechutné.“

Za určitých potíží se Nicole podařilo vystopovat toho druhého kandidáta do kuchyně, madame Pons, a předložit jí stejný návrh. Dohodli se, že se přijede podívat na hotel a Nicolinu kuchyni. Když se jí bude zamlouvat, co uvidí, uvaří. Pokud ne, pozvou ji na oběd v Mas Tourteron poblíž Gordes, o kteréžto restauraci slyšela pět chvály, a tím to skončí. Ale jak řekla, ona je optimista. Dohodla se s Nicole, že se setkají v tržnici Les Halles v Avignonu hned zítra ráno a tam nakoupí na oběd.

Do Les Halles se vydali všichni tři a dojeli tam těsně před šestou. Na Place Pie panovalo příšeří před rozbřeskem a jedinou známkou toho, že kromě nich byl ještě někdo jiný vzhůru, bylo množství aut zaparkovaných na každičkém volném místě a tlumená záře vycházející vraty do tržnice. Bylo pod nulou a vítr honil po zemi krabičky od cigaret a řezal do kůže. Simon si podrbal neholenou bradu, která mu připomínala skelný papír.

„Kde se s ní máme potkat?“

„Řekla, že si dá snídani v baru Kiki.“

Když vešli dovnitř, tma a ticho se proměnily ve zmatek, hluk a oslepující světlo. Uličky byly přeplněny, stánkaři křičeli, aby je vůbec někdo slyšel, když přijímali objednávky, a povzbuzovali nerozhodné kupující. Ernest s údivem jen zíral na stánky přeplněné zeleninou, masem, sýry a olivami a ovocem a rybami, hojnost plodí hojnost.

„No vida! Už se vidím, jak tu trávím mnoho šťastných hodin. Podívejte se na ty baklažány! Baleťáci by z nich dostali pocit méněcennosti!“

Protlačili se davy k baru. Muži v modrácích se tam tlačili jeden na druhého a zapíjeli sousta ukousnutá z chlebů se salámem červeným vínem z malých balonků. V rohu seděla osamělá dáma, která si něco psala na zadní stranu obálky. Před ní stála vysoká, zpola vypitá číše s šampaňským.

Madame Pons již prošla stadiem plné zralosti a nyní, na počátku pokročilého věku, byla prostě objemná. Pod jejími rudými kudrnami a pod její masitou, ale pohlednou tváří, jí brady padaly v kaskádách až do výstřihu bílé krajkové blůzy. Tvář měla výrazně upravenou a její ňadra byla rovněž, mírně řečeno, výrazná a spočívala na baru jako dvě spící štěňata. Kolem ramen měla přehozenou pláštěnku barvy lahvově zelené a níž bylo vidět její překvapivě drobné nožky uvězněné ve střevíčcích s vysokými podpatky.

Nicole se ujala představování a madame Pons si je prohlédla svýma živýma hnědýma očima. Dopila svoje šampaňské a Simon položil na pult stofrankovou bankovku. „Dovolíte?“ řekl jí. Madame Pons blahosklonně svolila, sebrala z pultu svou obálku a poklepala na ni tlustým prstíkem.

„Tady mám menu na oběd,“ sdělila jim. „Jen tak něco na zakousnutí, bouffe – nic komplikovaného. Za mnou.“

Procházela mezi stánky jako královna, šťourala do věcí, něco třeba očichávala, něco odmítala. Stánkaři ji znali a hlasitě jí vychvalovali svoje zboží, nabízeli hlávky salátu a sýry, aby si je prohlédla, jako by to byly umělecké výtvory. Nic moc na to neřekla a buď zakroutila hlavou za doprovodu odmítavého sykání, nebo pokývala a odebrala se dál. Simon a Ernest za ní nosili to, co si vybrala. Zabralo to téměř dvě hodiny a oba byli obloženi sáčky s nákupem. Madame Pons byla spokojená. Odjela s Nicole a ti dva muži jeli za nimi.

„Tak co ty na to, Ern?“

Ernest byl potichu a musel se vyhnout psovi, který zůstal stát uprostřed silnice, protože se musel poškrábat. „Jestli vaří tak dokonale, jako nakupuje… viděl jste, jak se podívala na toho prvního rybáře? Málem se vytratil. Vlastně se mi líbí a Rubens, ten by ji zbožňoval.“

„Na zbožňování je toho na ní dost. A viděl jsi, jak si dávala šampaňské?“

„Oh, nikdy nedůvěřujte kuchařům, kteří si nepřihnou. Odráží se to ve vaření, víte?“

Vyjeli ze středu Avignonu a Ernest přibrzdil, když uviděl dívku v holínkách a minisukni sehnutou pod kapotou BMW. Zadeček měla vystavený na odiv projíždějícím řidičům. „Neměli bychom se zeptat, jestli nepotřebuje pomocnou ruku?“

Simon se zasmál. „Ern, to je pracující dívka, profesionálka. Je tu denně. Řekla mi to Nicole.“

Vyšlo slunce a námraza na polích a sadech, které kdysi patřily avignonským papežům, se leskla v ranním slunci. Bude to den jako na pohlednici, jasný, modrý a čistý, typ počasí, které nese štěstí.

Setkali se v klenutých místnostech, ve kterých měla být později kuchyně a restaurace. V současné době to byl hlavní stan Fonziho a jeho posádky, která silně bušila do zdí, kde měla být vysoká klenutá okna. Ve vzduchu se snášela mlha prachu a sbíječka zpívala naplno. Madame Pons se zahalila do pláštěnky a po špičkách se vydala přes suť do kuchyně.

Stála uprostřed, pomalu se otáčela kolem a v duchu si rozmisťovala sporáky, hořáky a stoly, lednice, myčky nádobí a police. Odkrokovala si vzdálenosti, odhadla výšku stropu a probádala přístup do jídelny. Ostatní ji pozorovali mlčky, jak se majestátně a beze spěchu vznáší sem a tam. Nakonec na ně pohlédla a přikývla.

„Půjde to,“ dala jim na vědomí. „Trošku pomenší je to tu, ale půjde to.“

S úlevou se museli usmát a doprovodili madame Pons do jídelny a pak po schodech nahoru. Ani si nevšimli, s jakým nezastíraným obdivem si ji prohlížel ten nejmenší ze zedníků. Počkal, až byli z doslechu a obrátil se k Fonzimu.

„Ta je úžasná, co?“ Silně zatřepal zápěstím jedné ruky. „To je kus.“

Fonzi se mu řehtal. „Ty jsi na ty velké dámy, Jojo, co? Dyť by ses tam ztratil.“

Malý zedník si povzdychl. Jednou, jednou, jestli to všechno vyjde s tou bankou, koupí si oblek a najde si takovouhle ženskou a zahrne ji penězi. Jednou… Vrátil se k útoku na cihly a představoval si ty nekonečné rozlohy mléčného těla.

Madame Pons si sundala pláštěnku a prozkoumala Nicolinu kuchyni, přezkoušela ostří nožů na bříšku palce a zatímco Ernest vybaloval nákup, potěžkala si měděné pánve. Vyžádala si zástěru a sklenici bílého a vybrala si Ernesta za pomocníka. Nicole a Simonovi nařídila, aby se vrátili až v poledne. Když vycházeli ven, zaslechli první přísné instrukce a Ernestovo „Souhlasím, vážená.“

Simon se musel smát. „Jak ti to připadá, být vyhoštěna z vlastního domu? Tvrdá to žena, co?“

„Všichni prvotřídní šéfkuchaři jsou diktátoři.“ Nicole se podívala na hodinky. „Je to dobré, máme totiž dost času na to, abych ti něco ukázala. Malé překvápko pro Ernesta.“

„Já jsem měl dojem, že to překvápko ho potkalo právě teď.“

Vyjeli na silnici N100 a zabočili do kopců. Nicole zaparkovala u vysokého plotu a prošli bortící se bránou. Před nimi se otevřela parcela tak kolem jednoho hektaru, všude námraza a navzdory slunečnímu svitu to tam vypadalo poněkud hrůzně. Vypadalo to, jako by nějaký zuřivý a nepořádný obr zdemoloval vesnici a zbytky házel přes rameno. Válely se tam trámy, kvádry přitesaného kamene velikosti malého auta, pilíře, krby, tašky na střechu, mlýnské kameny, obrovské kamenné vázy, kompletní schodiště opřená o stodolu, terakotové hrnce na květiny, všechno otlučené a s dolíky, staré a opředené plevelem a ostružinami. Nicole vedla Simona kolem otlučené víly bez nosu, ležící na zádech a stydlivě si zkříženýma rukama zakrývající lišejníkem porostlá ňadra.

„Prosím tě, kam jsi mě to zavedla?“

„To je sekáč. Stavebniny z druhé ruky. Mají tu plno divů. S tím, co tady mají, můžeš postavit, nový dům a bude vypadat jako dvě stě let starý.“ Nicole se zastavila a rozhlížela se kolem. „K čertu. Myslím, že jsem zabloudila. Kdepak je to?“

„Co vlastně hledáme?“

„Á, tady. Tady, za těmi trámy.“

Objevila se socha. Velká, povětřím omšelá kopie MannekenPis z Bruselu, obézní andělíček zamyšleně čurající do okrouhlé kamenné mísy, osleplý a spokojený, v jedné tlusté pěstičce třímající své mužství vyrobené ze staré měděné trubky.

Nicole poklepala na měď. „Tohle je podle mého názoru poněkud nápadné, ale Fonzi by to určitě upravil.“ Odstoupila a podívala se na Simona, ve tváři usměvavý otazník. „Tak co?“

Simon se smál, obešel sochu a poplácal ji po zadečku, „Líbí se mi. Ern bude nadšením bez sebe. Vím přesně, kam namíří reflektor.“ Objal ji kolem ramen. „Chytrá holka. Už vidím, jak se tváří.“

Strávili půl hodiny procházením se po tom pohřebišti domácích ostatků, vybrali žlaby a hrnce pro terasu hotelu a vyhledali majitelovu kancelář upravenou z rohu stodoly. Simon se zájmem pozoroval, jak Nicole smlouvá. Vyptala se na ceny několika předmětů, o které ve skutečnosti neměla zájem, a když se dozvěděla cenu, zamrkala a zakroutila hlavou, že jako ne.

„Kdybych tak byla bohatá,“ řekla majiteli. „A kolik byste chtěl za tu otlučenou fontánu?“

„Aha, tamta.“ Výraz ve tváři mu změknu a posunul si pletenou čepici. „Tu mám po babičce. Vyrostla se mnou. Mám k ní sentimentální vztah.“

„Chápu, pane. Některé věci prostě nejsou na prodej.“ Pokrčila rameny. „Škoda.“

„Osm tisíc franků, madame.“

„V hotovosti?“

„Šest.“

Domů se vrátili v poledne a viděli, jak Ernest upravuje poslední drobnosti na tabuli, zatímco madame Pons na něj dohlíží se sklenkou v ruce.

„Pamatujte si, Airneste, květiny potěší zrak, ale ne nos. Příliš silná vůně soupeří s vůní jídla.“

„Pravda pravdoucí, vážená. Zejména frézie.“ Ernest poodstoupil, zamračil se na stůl, rozhodl se, že je to v pořádku a posloužil si z lednice vínem. „Dnešní menu sestává,“ ohlašoval, „z terrine z baklažánů v husté omáčce z čerstvých kapií, pečené kambaly na máslové omáčce s bylinkami a s domácím sýrem a horkých palačinek ponořených do chlazeného šlehaného krému s vodkou.“ Nalil víno Simonovi, Nicole i sobě a pozdvihl sklenici na počest madame Pons. „Madame je klenot.“ Vypadala udiveně. „Klenot.“ Zazářila.

Usadili se ke stolu o půl jedné a o tři hodiny později u něj stále ještě seděli a pili poslední šálek kávy. Madame Pons triumfovala, a to v kuchyni, kterou neznala. Zahřátá pochvalami a vínem se uvolnila a uštědřovala Ernestovi lehounké pohlavky, když si to vynutil některými svými přehnanými lichotkami. Otřásala se smíchy a červenala se až pod zástěrou, kterou si nesundala. Simon si byl jist, že ji chce za šéfkuchařku, ale ona odmítla hovořit o tom při obědě.

„Jídlo,“ prohlásila, „je příliš důležitá záležitost na to, abychom ji pokazili hovory o práci. Tabule je pro radost. A teď bych si dala trošku calvadosu, Airneste, a pak budu muset jít.“ Přiložila si ruku k uchu, palec a malíček od sebe, provensálské gesto, když vám slibují, že vám zavolají. „Domluvíme se zítra.“

Vyprovodili madame Pons až dolů a po cestě zpět se Ernest zastavil u auta a pustil paní Gibbonsovou ven. Zívla si a káravě se na něj podívala.

„Nemá ráda psy, Ern?“

„Přímo naopak, vážený a milý. Házela paní Gibbonsové při vaření kousek za kouskem, ale pro ni to není. Nadýmají to.“

Zpátky doma při umývání to jednohlasně odsouhlasili. Hotel má šéfkuchařku.

16

Během několika příštích týdnů měl Simon dojem, že jeho jediná životní funkce, počátek i konec jeho užitečnosti, je podepisovat šeky. Všichni ostatní dělali něco tvořivého.

Madame Pons, stále na těch nejvyšších podpatcích a většinou se sklenkou v ruce, dozírala nad návrhem a vybavením kuchyně, vedla přijímací pohovory s pomocnými kuchaři a sestavovala seznam vín. Dvakrát nebo třikrát týdně poskytovala u starého plechového stolku v nedostavěné kuchyni audience hřmotným starým vinařům nebo mladým obchodníkům s vínem v oblecích, kteří se dostavovali třímajíce své nejlepší láhve. Po těchto návštěvách obvykle přišla pozvánka k návštěvě vinice a na ochutnávku ve sklepě, včetně lehkého tříhodinového oběda. Bylo to peklo, stěžovala si madame Pons, ale jak jinak by se daly objevit všechny ty poklady oblasti?

Ernest trávil život pohřben pod hromadami brožur a svazků vzorků látek, vzorků kamene a dřeva, encyklopediemi rostlin, keřů a stromů, nákresů a plánů. Navykl si nosit široký černý provensálský klobouk a se složkou polepenou mramorovaným benátským papírem a svázanou v rozích bleděmodrými hedvábnými stužkami vypadal jako umělec hledající vhodný objekt pro svoji příští fresku.

Nicole, pokud neprohlížela nehty žadatelů o místa číšníků a pokojských a celkově neoceňovala jejich celkovou úroveň, pomáhala Ernestovi, jezdila s ním ke starožitníkům v Isle-sur-Sorgue, do ateliérů klempířů a truhlářů a do školek, kde se dalo najít všechno možné, tymiánem počínaje a patnáctimetrovým cypřišem konče. Vraceli se večer nadšení radostí z objevů a nákupů a vykládali Simonovi, jak dobře udělal, že se nechtěl míchat do detailů a podrobností. „Polštáře a sanitární instalace, vážený a milý,“ popsal to Ernest. „Děsná nuda.“ Bylo podivné, řekl si Simon, jak ty dva i madame Pons zřejmě těšilo, že museli brblat nad něčím, co jim tak zřetelně dělalo radost.

Dokonce i pro fenku se našla práce. Paní Gibbonsová povýšila na pomocníka architekta Blanca. Každé ráno na něj čekala před hotelem a vítala ho krouživým vrtěním ocasu. Po zbytek dne mu byla v patách a jak se kolébala sutí, postupně se na ní usazoval prach a cákance omítky. Tu a tam přinesla Blancovi kus prkna nebo trámu a položila mu to k nohám. Zedníci jí říkali „architektka“ a pomocí zbytků od oběda ji vycvičili aportovat dvacetikilové pytle s omítkou a uzavírali sázky, jak vysoko se jí to podaří vytáhnout nahoru po schodech. Tahala to na zpátečku a doprovázela to výhružným vrčením. Paní Gibbonsová tedy měla také co na práci a byla spokojená.

Simon, na straně druhé, začínal pociťovat nepokoj. Bylo vzrušující pozorovat, přestože peníze každý týden odtékaly přímo proudem, jak hotel pomalu nabývá formy, a procházet sice holými, ale přesto již elegantními místnostmi a představovat si, jak to bude vypadat, až to bude úplně hotové. Ale přesto, po prvé po mnoha letech, neměl co dělat. Žádné schůze, žádné telefonáty, nic. Jednou jedinkrát zavolal do Londýna. Jordan byl příjemný, ale stručný. Všechno bylo v pořádku, všichni klienti se usadili s novým vedením, vyskytly se i nové možnosti. „Jak na drátkách to klape, starý brachu,“ popsal to Jordan. Když Simon zavěsil, pocítil, jako by ho něco hryzlo. Už nebyl důležitý.

Ale byla tu i určitá útěcha. Spolu s Nicole byli šťastní. Když byla pryč s Ernestem, stýskalo se mu po ní, a dokonce se jednou či dvakrát přistihl, jak žárlí na to, že je celé dny s ním. Rozumné to nebylo, protože to byla jeho vlastní volba, že se nechtěl zúčastnit jejich výprav za nákupy. Zkusil to jednou, ale neměl dost trpělivosti a byl hned rozmrzelý. Museli ho na dvě hodiny odložit do kavárny.

Nakupování už ale brzy skončí, říkal si. Mezitím se prodlužovaly dny, jarní vzduch jako by změknul a v poledne začínalo být citelně tepleji. Na terasách pod hotelem rozkvetly mandloně a květy se ostře odrážely od pozadí holé hnědé půdy a omšelé kůry. Kamenná lavice, na které Simon sedal, už tak nestudila. Pohlédl směrem k bazénu, kde se paní Gibbonsová uvelebila k siestě na ohřátých dlaždicích. Cukaly jí zadní nohy. Asi snila o králících a pošťácích. Obrátil tvář ke slunci a přivřel oči. Slunce mu pronikalo až do morku kostí.

„Dobrý den, pane šéf!“

Simon zamrkal a zašilhal na postavu, která se nad ním shýbala, ruku napřaženou k potřesení, brýle proti slunci a chrup v plném lesku. Jean-Louis, četa protikriminálních opatření sloučená do jediného muže, se dostavil na svůj každodenní přepad.

Nebyl nijak vysoký, ale módně ohozený s plandavými kalhotami a semišovou kazajkou, a poněkud příliš silně voněl. Bystré rysy Simonovi připomínaly ony šikovné psíky, které posílají do králičích nor – foxteriéry s dokonalými rychlými pohyby a pozorně nakloněnou hlavou. A vytrvalý jako teriér byl také.

„Tak co, promyslel jste si to, co jsem vám navrhl?“ Nedal Simonovi šanci k odpovědi a vyndal z tašky výstřižky z novin. „Podívejte se – banku v Montfavetu přepadli minulý týden, v úterý ráno. A pak, když poldové odjeli, co se stalo? Co byste řekl? Eh?“

„Jak to mohu vědět, Jean-Louisi? Všichni šli na oběd.“

‚Jo! Děláte si legraci, ale to jsou vážné věci.“ Sundal si brýle, aby mohl podtrhnout to, co říkal, a zamával jimi směrem k Simonovi. „Odpoledne se tam vrátili pro nášup! Přesně tak. Dvakrát za den! Tak to je ta vaše Vaucluse. Nic tu není v bezpečí, milý příteli, nic. Ti chlapi z Marseille s jejich bouchačkami a rychlými auty…“

„Jak to víte, že byli z Marseille?“

„Ach.“ Jean-Louis si nasadil brýle a rozhlédl se kolem, jako by se chtěl ujistit, že ho nikdo neuslyší. „Mám své konexe…“ Pokynul hlavou na Simona. „Známosti ze starých časů.“

Simon zdvihl obočí. O starých časech se Jean-Louis dosud nikdy nezmínil. „Vy jste byl…?“

Jean-Louis si přiložil prst na rty. Simon si byl jist, že se tam za těmi slunečními brýlemi objevilo mrknutí očkem. „Corsica. Tajný agent. O Union Corse jste neslyšel?“

„A na čí straně jste vy?“

„Policie,“ Jean-Louis pokrčil rameny a usmál se. „Většinou.“

„Řekněte mi něco. Proč vám tolik záleží na tom zařídit nám zabezpečovací zařízení v takovém malém hotýlku, jako je ten náš? Není na tom nic, starat se o to, aby lidi nekradli popelníky.“

„Jde o kontakty, příteli. Hosté – z Paříže, z Anglie, Němci, ti všichni sem dolů jezdí kupovat letní sídla a potřebují zabezpečení. Obchod s podobným zařízením je velice konkurenční, to nevíte? Elektrikáři ze sebe dělají odborníky a prodávají ta nejlevnější zařízení. Pokud jde o mne, ať si nechají ty laciné vilky, pokud mne se týče, já chci tu smetánku. Pěkné německé milionáře se sbírkami umění a s manželkami, které si kupují u Bulgariho těch pár šperků, které nosí v Gordes na dovolené. A kde potkám tyhle lidi? V nějakém bordelu nebo v hospodě v Cavaillonu?“ Mávl rukou k budově za sebou. „Ne. Tady je potkám spíš. Navíc byste měli to nejlepší zařízení na trhu. Zaručeně. Tak a je to, něco pro nás oba.“ Naklonil hlavu na Simona a pohrával si se zlatým medailonkem kolem krku. „Nechte si to projít hlavou, příteli. Udělám vám cenu.“

Zapumpoval Simonovi rukou, odjel do války proti kriminalitě někam jinam a zanechal po sobě stopy své kolínské ve vzduchu. Nebyl to člověk, od kterého bych si koupil auto z druhé ruky, řekl si Simon, o nové nedobytné pokladně ani nemluvě. Ale mohl by být užitečný a Nicole proti němu nic neměla.

Deset kilometrů odtud Ernest a Nicole obdivovali olivovník, který, jak je ujišťovali, byl nejméně dvě stě padesát let starý a dobrý na dalších sedm set padesát let. Tyhle dojem vzbuzující statistiky jim majitel školky odpřisáhl při hlavě své prababičky. Pokud šlo o majitele, jehož vrásky se zdály nasvědčovat tomu, že je přibližně tak starý jako ten strom, školku založil před čtyřiceti lety s pomocí jednoho pole levandule a pilné manželky a teď měl několik hektarů rostlin a keřů a stromů, menší mercedes a čtyři televizory.

„Ten je ale krásný,“ prohlásil a poplácal pokřiveniny pokrouceného kmene. Lehký větřík načechral listy, jejichž barva se měnila ze zelené na stříbro-šedou. Strom zřejmě po staletí správně ořezávali tak, že vyřezali vnitřní větve koruny, takže se slunce dostalo dovnitř a tím podporovali rozvoj do šíře a bohaté olistění. Jak řekl školkař, ptáček musí proletět správně zformovaným olivovníkem, aniž by se křidélkem dotkl.

„Velkolepý, že?“ zeptal se Ernest. „A opravdu ho můžete převézt, i když je tak starý?“

Nicole to přeložila a on se usmál, sehnul se, odškrábal písečnou půdu kolem paty stromu, a ukázal jim okraj obrovského dřevěného sudu. Tenhle strom jsme přivezli před dvěma roky z Beaumes-de-Venise, zasadili jsme ho do sudu a sud jsme pohřbili. Pochopitelně, že ho můžeme převézt, i když ne příliš daleko. Po pravdě, osobně zaručuje, že ten strom přežije v plné síle, pokud – pohrozil jim pokřiveným prstem – pokud ho správně zasadí. Ukázal jim zelenou značku na kůře. Ta musí ukazovat na jih, protože tím směrem se strom díval od té doby, co byl sazenice. Pokud to dodrží, okamžitě se usadí v novém domově. Když ne, tak to bude trvat dva, tři roky, než si zvykne, a mezitím neporoste. Starý muž pokynul hlavou. Tohle všechno musí člověk vědět, než investuje do takového stromu.

A kolik takových investic je zapotřebí? Nicole to zajímalo.

„Tři tisíce franků, madame.“

„A v hotovosti?“

Starý pán se usmál. „Tři tisíce franků.“

Když jeli domů, shodli se na tom, že to byla výhodná koupě – jedna z přírodních starožitností, velkolepá a po většinu roku olistěná, a s tak rozrostlými větvemi, že bude snadno stínit stůl s několika židlemi, opravdový symbol Provence.

Dojeli domů a našli tam Simona celého neupraveného a s kotníky odřenými do krve. Byl uprášený a zelený od mechu a na tváři měl šrám. Uviděl, jak se Nicole zatvářila a zvedl ruku.

„Je to OK. Vyhrál jsem.“

„Co se stalo?“

„Přivezli to překvapení pro Ernesta. Pomáhal jsem jim to snést dolů na terasu a ten mizera mě šťouchl do tváře. Tam tím. Měla jsi pravdu. Měli jsme ho nechat obřezat. Je nebezpečný.“

Nicole se tomu musela smát. „Tím chceš říct… to snad není pravda. Promiň, že se tomu směju.“

Simon se zahihňal a pohladil si šrám. „Poraněn v akci kácejícím se andělíčkem. Dávají za to medaile?“

Ernest tomu s údivem naslouchal. „Napřed desinfekce, vážený a milý, a pak teprve medaile. Moment.“

Zatímco čekali, Nicole Simona oprášila a zamrkala nad tou jeho pohmožděnou rukou. „Promiň,“ opakovala, „není to směšné.“

„Ošetřovatelku,“ řekl na to. „Potřebuji ošetřovatelku. Uložíš mě do postele a změříš mi teplotu. Pojď sem. Ukážu ti, jak se měří teplota bez teploměru.“

„Mmmm,“ ozvala se Nicole po chvilce. „Vypadá to, že jsi ještě na živu.“

Odtrhli se od sebe a Ernest se objevil s vatou a lahví tinktury. Nicole se dala do ošetřování.

Simon sebou trhnul. „Doufám, že jsi připraven na překvapení, Ern. Nicole pro tebe něco našla. Budeš to muset naučit slušnému chování, ale pak se ti to bude určitě líbit.“

Sešli dolů a prošli restaurací. Venku na terase vedle mísy stál andělíček, dočasně sesazený ze svého podstavce, a pohlížel dolů do údolí. Paní Gibbonsová zkoumala, jestli se ta mosazná trubka dá jíst.

„Ale, moji drazí,“ ozval se Ernest, „to je ale báječný malý chlapík. Gibbonsová, nech toho!“ Obcházel andílka a tvář se mu přímo rozjasnila.

„Řekl jsi, že chceš fontánu.“

„Je přímo božský. Funguje to?“

„Funguje jako zedník po osmnácti půllitrech ležáku, Ern. Není to příliš nestydaté?“

„Určitě ne. Je to studie člověka v nedbalém vytržení. Ani vám nemohu říci, jak mě to nadchlo.“ Přistoupil k Nicole a objal ji. „Jak sladké od tebe. Úplně si ho dokážu představit, jak támhle stojí a zurčí. Vím úplně přesně, kde bude stát. Tam, pod stromem.“ Zarazil se, dal si ruku na ústa a pohlédl na Simona. „Raději vám donesu sklenku něčeho dobrého a povíme vám o tom stromu.“

Madame Ponse si delikátně odplivla do plechového kbelíku a poznamenala si něco do bločku, který obsahoval všechny její nápady, pokud šlo o seznam vín. Seděla v malém sklípku s hliněnou podlahou blízko Gigondas, obklopena láhvemi bez nálepek, a tenkými podrážkami střevíčků jí pronikala zima od nohou. Nad stolem svítila slabá žárovka čtyřicítka a vrhala stíny na pozornou tvář muže proti ní.

„Tak tedy?“ Monsieur Constant byl jedním z tuctu vinařů v oblasti, kteří riskovali a vyráběli svá vlastní vína raději, než aby odváželi úrodu do družstva. Když je víno dobré, výdělky jsou vyšší. A pokud by hotel de luxe, jak ho madame popsala, odebral několik tuctů krabic, jeho pověst by nabyla na reputaci a mohl by zvýšit cenu. Pan Constant by mohl odkoupit od souseda ty dva hektary, které ten blb tak mizerně obhospodařuje. Bylo to zřejmě důležité udělat na tuhle korpulentní dámu dobrý dojem.

„Není to špatné víno, ale nic zvláštního.“ Madame Ponse na něj pohlédla zdvořile, ale klidně. „A dál?“

„Je to poklad, paní, je to přímo poklad.“ Constant se usmál. Škoda, že odmítla ten sýr, který jí nabídl, sýr natolik silný, že by po něm každý ocet chutnal prvotřídně, ale byla to zřejmě profesionálka. Nalil bohaté tmavé víno do dvou sklenic a svou sklenkou zakroužil. „To je barva, co?“ Zamhouřil oči a čichl si, a potřásl hlavou v obdivu nad tou kvalitou. Upil doušek, převaloval jej chvíli v ústech a polkl. Znovu potřásl hlavou. „Teda. To se ale pije, tohle víno!“

Madame Pons, která už podobná představení zažila v tuctech sklípků, se usmála a pozvedla svou sklenici a předvedla její vlastní pomalý rituál. Bylo tam naprosté ticho, až na tiché bublání, když se víno vydalo na cestu rty madame Pons k jejím stoličkám, poháněno po cestě vzduchem, který rovnoměrně nabírala. Polkla. „Ano.“ Dvakrát pomalounku přikývla. „Je dobré, velmi dobré.“ A jakmile sáhla po sýru, Constant jí dolil a uvažoval, jestli by si mohl přirazit další frank k ceně.

Gang oslavil oficiální příchod jara tím, že všichni odložili leginy. Generál si je prohlédl, jak vypadají v nových kraťasech, černých a přiléhavých. Za Tour-de-France model zaplatil o něco více, ale měly dvojité sedlo a vpředu se skvěl podpis vítěze. Dokonce i nohy těch jeho chlapců začaly vypadat k světu, s pěknou masitou vybouleninou na stehnech a baňatými lýtky. Dosud sněhobílé, pochopitelně, ale za pár týdnů se to spraví. A navíc zaznamenal s uspokojením, že si nezapomněli nohy oholit. Chlupaté nohy působily nepříjemnosti, když někdo spadl a odřel se.

Všichni, k jeho údivu, si zvykli na kázeň bolestného úsilí výcviku a kolektivně se pyšnili tím, že lehce zdolali kopec, do kterého by před několika týdny vůbec nevyjeli. Uspokojení tím, čeho dosáhli, bylo zatím tou nejlepší odměnou, i když na konci byla vidina peněz. A to bylo to, čím ho zločin uspokojoval.

„Dobře.“ Rozložil mapu na kapotě svého auta. „Dnes ráno si dáme pětasedmdesát kilometrů a na zpáteční cestě projedeme Isle-sur-Sorgue tím směrem, kterým pojedeme na čisto. Až pojedete kolem banky, tak se na ni moc nedívejte.“

Zatímco studovali mapu, Generál vyndal ze sáčku jeho obsah: sedm brýlí proti slunci a sedm pestře vybarvených plátěných čapek s malými štítky.

„Tak. Závěrečná úprava.“ Rozdal je. „To je maskování. Nasadíte si je a budete vypadat jako tisíce jiných cyklistů, kteří budou dneska silnicích. Nikdo nebude schopen popsat vaši barvu vlasů nebo očí. Prosté zmizíte.“

„Tak co, je to dobré?“ Jojo si nasadil brýle a stáhl si čapku skoro na nos. „Co na to říkáš?“

Jean si ho změřil od hlavy až k patě. „Okouzlující. Hlavně ty tvé nohy.“

„Jeďte!“ zavelel Generál. „Nejsme na módní přehlídce. Víte, kudy vyjet ven z města? Já budu v dopravní zácpě.“ Sedm čapek přikývlo a Generál jim stejně odpověděl. Je to ono. Jednoduché maskování. Sám by je ztěží rozeznal, kdyby kolem něj rychle projeli.

Simon a Ernest stáli před hotelem a pohlíželi na fasádu pokrytou lešením. Vedle nich stál Bert, malíř, který schválně přijel na práci až z Londýna. Kroutil si cigaretu. „Chce to tak dva týdny, než se to usadí,“ řekl. „Teď to vypadá trošku moc barevně, ale za chvíli to slunce a vítr doladí a dostanete to ten správný zvětralý nádech. Jak víte, říkáme tomu požadovaný efekt.“

Bert byl umělec na předčasně stárnoucí malbu – tažení, hadrový váleček, houbička, kamufláž – všechno uměle popraskaným lakem počínaje a uměle zabarveným stropem jakoby od nikotinu konče, to všechno se dalo vykouzlit za pomoci obsahu jeho dodávky. Dodávka byla zaparkovaná za nimi na parkovišti a vypadala jako pojízdný obraz starého mistra. Na bocích měla vyvedený detail ze Sixtinské kaple, zobrazující prst Páně ukazující na nápis jakoby vytesaný do kamene: ALBERT WALDIE – EFEKT, KTERÝ SI ŽÁDÁTE. Dodávka vzbuzovala dosti pozornosti.

Bertův poslední triumfální výtvor bylo jméno hotelu. Písmena, šedesát centimetrů vysoká, byla stínovaná a v barvě žluté na modrém pozadí, s tenounkým červeným rámečkem. A vypadala jako by se po padesáti letech boje s počasím začínala loupat. Byl to umělý dojem prasklin a štěpinek, které Bert po dva dny pracně vyráběl.

„Vypadá to výborně, Berte. Přesně tak, jak jsme si to představovali, že Ern?“

Ernest nadšeně přikývl. „Přímo vynikající, vážený a milý Berte. Víte, že si pohrávám s nápadem namalovat něco na zadní stěnu restaurace?“

„Myslíte nástěnnou malbu?“

„Něco v tom smyslu. Ano. Kdy se ti ostatní dostanou sem k nám dolů?“ Bertovi tři tovaryši měli přijet na výpomoc s interiéry jen co zedníci dokončí omítky.

Bert zamyšleně potáhl z cigarety. „Ty vaše zdi, to jo. Tady ti vaši šprýmaři vám řeknou, že je to hotové, ale zdi musí vyschnout. Malovat na vlhkou zeď, tak to teda ne. Určitě ne, jestli chcete zvláštní efekty.“

Zašli dovnitř a Bert se zastavil u jednoho z oken. „Škoda, že jsou tam ty hory, že?“

„Proč, co tím myslíte?“

„Zastiňují vám výhled, ne?“

Françoise se pomalu šplhala po schodech ke dveřím u Nicole, pomalu, protože jí vadila úzká sukně a nezvykle vysoké podpatky. Koupila si lodičky v Cavaillonu, když byla u holiče, aby u pohovoru vypadala co nejlépe. Kdyby to dnes dopadlo podle jejích představ, mohla by odejít z kavárny, zanechat toho věčného umývání sklenic a vyhnout se plácání po zadku, které jí uštědřovali štamgasti, kteří k nim chodili na karty. Nosila by vysoké podpatky každý den a stýkala by se s lidmi z Paříže a z Londýna, a možná by se jednoho dne v hotelu objevil mladý muž v červeném Ferrari a zamiloval by se do ní. Pohlédla dolů na blůzku, kterou si včera večer pečlivě vyžehlila, a rozhodla se zapnout si ještě jeden knoflíček, protože tam bude madame Bouvier.

Nicole ji pustila dovnitř a usadila ji v lenošce u krbu. Bylo to poprvé, co viděla Françoise oblečenou v něčem jiném než v džínách nebo starých plátěných šatech a střevících, a ta proměna z venkovské dívky v půvabnou mladou ženu byla přímo dramatická. Trošku moc nalíčená, řekla si Nicole, ale to jsou maličkosti, které se lehce napraví.

„Jak ti to dnes sluší, Françoise. A máš moc hezky udělané vlasy.“

„Děkuji, madame.“ Françoise si chtěla zkřížit nohy stejně elegantním způsobem jako madame Bouvier, ale uvědomila si, že má příliš krátkou sukni. Tak si aspoň zkřížila kotníky.

Nicole si zapálila. „Pověz mi, co rodiče. Nevadilo by jim, kdybys šla pracovat do hotelu? A co práce v kavárně? Nechtěli bychom si je rozzlobit.“

Françoise pokrčila rameny a našpulila spodní ret. „Začala by u nás sestřenice. A rodiče – ti vědí, že nechci strávit zbytek života v kavárně.“ Poposedla si v lenošce dopředu. „Umím psát na počítači, šla jsem po škole do kursu. Zvládla bych korespondenci, rezervace, účty, všecko.“

Nicole jí pohlédla do tváře s širokýma dychtivýma očima a usmála se na ni. Kdyby tohle byla první tvář, kterou by hosté v hotelu uviděli, nemohli by nic namítat. Muži určitě ne. Vstala. „Pojď se mnou do kuchyně. Uděláme si kávu a popovídáme si.“

Françoise šla za ní a pozorovala Nicolinu hedvábnou blůzku a střih jejích kalhot, jak jí padly, žádné takové ty varhánky. Madame Bouvier byla určitě ta nejelegantnější žena, kterou kdy viděla. Uhladila si sukni – sukni od loňska, která se určitě srazila – a stáhla si ji co nejníže a necítila se příliš dobře. Její matka nemohla pochopit, proč by se šaty nemohly nosit až do roztrhání. Madame Bouvier by jí rozuměla. Françoise se rozhodla, že si od ní nechá poradit, co se šatů týče. Jestli dostane to místo.

„Mohla bych začít i dřív než otevřete. Pomáhat a tak, víte?“

Ambrose Crouch seděl a zíral na monitor svého počítače. Vedle stála láhev červeného vína a jak se v ní snižovala hladina, dostával víc a víc odvahy.

Tím hotelem se stával čím dál tím víc posedlý. Hotel symbolizoval všechno, co na veřejnosti shazoval a v soukromí záviděl. Pohodlí, přepych, peníze – a navíc mu to denně připomínalo jeho vlastní podstatně rozdílné okolnosti. Domek měl malý a celou zimu byl cítit vlhkem. Jeho zálohy od Globe zůstaly na původní výši: časy v Anglii byly zlé, říkal mu šéfredaktor. Již pět nakladatelství mu odmítlo knihu a americké časopisy přestaly otiskovat jeho články poté, co se navezl do prominentního a oblíbeného Američana, který žil v Lacoste.

Ucucával si vína a přemýšlel. Navíc ho ještě vydíral ten milionářský parchant se svými mizernými doutníky a elegantní malou francouzskou milenkou – to mu opravdu vězelo v hrdle. Na Simona Shawa se vyptal a sepsal si poznámky pro dlouhý a drastický článek, který v ranním střízlivějším a opatrnějším světle pochoval hluboko do zásuvky. Ale teď, řekl si, asi našel cestičku, jak to udělat.

Jeden jeho starý kamarád z mokré čtvrti, novinář u konkurence, mu slíbil, že uveřejní Crouchův článek pod svým jménem ve svých novinách. Bude to muset být pečlivě nastylizováno, zejména teď, když se noviny každou chvíli soudí kvůli nactiutrhání. Ale lepší něco než nic a Crouch bude v bezpečí.

Dolil si a usmál se sám na sebe, když si četl titulek na obrazovce: ZNÁSILNĚNÁ VESNICE. Možná že by do toho mohl vpravit citát sebe sama, jako kdyby on sám někomu poskytl interview. Nic osobního, nic, co by se dalo zažalovat, jenom takové malé povzdechnutí nad mizející tradicí a znečištěním vesnického prostředí. Dal se do ťukání na klávesnici a začal se těšit pocitem rozdělování zlé vůle, zatímco sám je v bezpečí.

Simon prošel účty z minulého týdne – od tesařů, instalatérů, omítkářů a elektrikářů – a potřásl hlavou. Připadalo mu, že podepisuje šeky pro italské fotbalové mužstvo. Roggiero, Biagini, Ziarelli, Coppa – jsou zcela jistě stejně drazí. Odvedli však dobrou práci, udělali všechno pěkně. Podepsal poslední šňůrku nul a vyšel ven na zadní terasu za domem, kde se už Nicole začala během poledne opalovat. Teď se schylovalo k večeru a obloha nad horami měnila barvu z modré do bledé levandulově růžové, barvy, kterou Ernest popsal jako nepřijatelnou.

Zanedlouho se šiky vinic zabarví do zelena, rozkvetou třešně a přijedou turisté na Velikonoce. Naši příští zákazníci, řekl si Simon. Doufám, že nám bude fungovat vodovod a kanalizace. Pohlédl ještě jednou na oblohu a zašel dovnitř na skleničku.

17

„Je tam Simon Shaw, známý násilník a škůdce životního prostředí?“

Simon se zasmál, protože okamžitě poznal, kdo mu volá. Johnny Harris kdysi pracoval jako textař v Simonově agentuře a později se etabloval jako jeden z úspěšných londýnských fejetonistů, specializujících se na společenskou rubriku. Na rozdíl od většiny jeho kolegů v branži klepů se mu dalo věřit, že svým obětem nikdy nevrazí kudlu do zad – přesněji řečeno, vždy jim poskytl možnost předem se ospravedlnit. V průběhu let a různých manželství spolu Johnny a Simon udržovali pravidelný styk a s výjimkou starého zlozvyku psát ve svém sloupku o Simonovi jako o „vlivném šéfovi agentury“, ho Johnny většinou ušetřil svých pozorností.

„Ahoj, Johnny, co jsem zase provedl?“

„No, zřejmě ses rozhodl narušit poklidný běh života v jedné z posledních nezkažených vesnic Provence. Je to v novinách, takže to musí být pravda, ty jeden mizero.“ Harris zařičel smíchy. „Je to jeden z těch článků, kde je všechno jen v náznacích, aniž by to čtenáře upozorňovalo na detaily, které by ho zbytečně mátly. Vcelku chytře napsáno, abych tak řekl. Málem bych byl podezříval jednoho z tvých oblíbených sousedů, jedovatého trpaslíka.“

„Takže Crouch to nenapsal?“ Teď už to bylo stejně jedno. Bylo příliš pozdě na to, aby to nějak uškodilo.

„Nebylo to ani v jeho novinách, ani v jeho sloupku. Citují ho však – ty jeho obvyklé řeči o dalším hřebíčku do rakve Lubéronu, o nezadržitelném, avšak negativním rozvoji, který prý mylně nazýváme pokrokem, stále ty samé kecy. Mohl to pochopitelně napsat on sám a podvrhnout někomu jinému. Je to starý trik, sám jsem ho mnohokrát použil. Když to šikovně napíšeš, nikdo se s tebou nemůže soudit…“

„Jak špatné to je?“

„Nepříjemné. Je to takový, řekl bych, dlouhatánský úšklebek, ale bez konečného efektu. Zapomene se na to, hned jak chytnou dalšího politika s kalhotami kolem kotníků, což je v současné době, jak se zdá, na pořádku každý týden. Pošlu ti to faxem. Ale snad by ses měl připravit na pár telefonátů a možná na jednoho nebo dva novináře.“ Harris udělal přestávku. Bylo slyšet, jak škrtá zapalovačem a v pozadí zvonění telefonů. „A ještě něco ti řeknu. Pozitivní zpráva v tisku by ti neuškodila. A jak mě znáš, nikdy neodmítnu nic zadarmiko. Co ty na to?“

Simon se musel smát. „Důvtipnosti tvého postupu se dá jen těžko odolat.“ Chvilku uvažoval. „Co kdybys přijel na slavnostní otevření? Mělo by to být začátkem června. Pokusíme se tu shromáždit pár zajímavých osobností, o kterých bys pak mohl něco napsat.“

„Těch bych mohl sám přivézt několik. Co bys chtěl? Eurosmetí? Párek italských princátek? Hvězdičky a kurvičky? Počkej, počkej. Měl bych tu i nádhernou lesbičku. Je to herečka. Nebo automobilového závodníka, co má problémy s pitím. Taky by tu byl pianista od rockové skupiny Úplně Nazí…“

„Johnny, já tady buduju krásný a velice klidný hotýlek. Tudíž si sebou vezmi jen jednu ze svých ctitelek a zbytek nech v Groucho Clubu, ano prosím?“

Harris si hlasitě povzdechnul. „Stává se z tebe starý prďola nebo co? Tak mi dej vědět a já se dostavím v duchu starých tradic britského tisku.“

„A to je to, čeho se obávám. Nezapomeň poslat ten fax.“

„Už se odesílá. Ale zacpi si nos. Páchne to. Já zase zavolám.“

Simon se stále usmíval i poté, co zavěsil telefon. Johnny Harris, nestyda a cynik, mu vždycky dodal dobrou náladu. Ta mu vydržela i po příchodu faxu, který zcela odpovídal tomu, jak ho Johnny popsal. Simon si ho přečetl dvakrát za sebou, roztrhal ho a hodil do koše na odpadky. Jestli si někdo musí vydělávat na živobytí takhle…

Hotel měl být podle Blanca dokončen a předán během několika dní, nejpozději za týden. Zedníci už odešli, dlaždiči dodělali kamenné podlahy, kuchyně vypadala jako přehlídka lesknoucí se oceli a mosazi, bazén byl plný, olivovník – Ernest se málem rozplakal, když ho ořezali – byl v zemi. Albert Waldie a jeho mužstvo se pohádali o místo na stěnách s elektrikáři, kteří několikrát předělali vedení, a symfonie splachovaných záchodů a otevřených kohoutků poskytovala svědectví o umu instalatéra, který nastavoval optimální průtok vody a prováděl závěrečné zkoušky rychlosti vyprazdňování. Běhal od bidetů k vanám a spokojeně pokyvoval hlavou. Truhláři usazovali dveře a skříně, brousili a hoblovali. V místnostech vířil jemný prach z pilin, který se usazoval na freskách Berta Waldieho a způsobil další krizi v anglo-francouzských vztazích.

Mistr Blanc se cílevědomě pohyboval tím zmatkem a paní Gibbonsová, neustále mu v patách, za ním nosila kus šedé plastové trubky, kterou pevně svírala v čelistech. Zašli za Nicole, Simonem a Ernestem do kuchyně, kde madame Pons vyráběla tapenade soufflé, které mělo být jedním ze stálých chodů hotelového menu.

Blanc zavětřil a nozdry se mu uznáním chvěly. Měl ale, jak se vyjádřil, jeden malý problém. Sousedé od vedle, postarší párek, měli obavy z bazénu. Nešlo o bazén jako takový, ten byl bez debaty prvotřídním příkladem dobrého vkusu a nic proti němu nešlo namítat, ale šlo o to, k čemu by případně mohlo dojít u bazénu. Četli v novinách o těch občasných nepřirozených zvycích v Saint-Tropez, kde se prý lidé mají ve zvyku slunit nazí. Kdyby k něčemu takovému mělo dojít v Brassière, ve vesnici s dvěma kostely, madame by to nesla velice těžce, zejména kvůli slabšímu srdíčku. Pán se sice ničeho neobával, ale přesto by madame uvítala jisté záruky.

Simon vytřel talíř kouskem chleba, který zkonzumoval. „To snad není pravda. Mezi nimi a bazénem je třímetrová zeď. Aby něco viděli, museli by být na chůdách.“

„Máte pravdu,“ usmál se omluvně Blanc. „Ale madame je teta kohosi ve státní správě v Avignonu. Je to prý velké zvíře.“

Nicole poplácala Simona po předloktí. „Tak tam zajdi, miláčku. Udělej ze sebe na pět minut diplomata.“

Simon se zvedl a uklonil se madame Pons. „To bylo ale výborné.“ Na ostatní učinil pokus o diplomatický úsměv. „Takhle nějak?“

„Na jednom zoubku máte kousek tapenade, vážený a milý,“ ozval se Ernest. „Ale jinak to ujde. Madame vám neodolá.“

Simon odešel padesát metrů vedle a zaklepal dvakrát na dubové dveře. Nejprve bylo slyšet kroky, potom se odsunula mrňavá mřížka ve dveřích. Podezřívavé oči za brýlemi si ho přeměřily. Sehnul se, aby bylo lépe vidět, kdo to je.

„Přejete si?“

„Dobrý den, madame. Já jsem váš soused z hotelu.

„Ach tak.“

„Ano.“ Simon si začal připadat jako podomní obchodník se špatným dechem. „Madame, bylo by možné chvilku si o něčem pohovořit?“

Brýle si ho prostudovaly a mřížka se zavřela. Ozvalo se otevírání závor. Odemkla. Konečně se dveře otevřely a madame Simonovi pokynula, aby vešel.

V domě byla tma, všechny okenice zavřeli kvůli slunci. Simon následoval malou, ale vzpřímenou postavičku madame do kuchyně a usadil se u dlouhého stolu, na jehož jednom konci trůnil televizor. Od stropu viselo světlo. Bylo tam jako o půlnoci. Madame pevně semkla ruce. Stejně tak rty.

Simon si odkašlal. „Doneslo se mi, že vás a vašeho manžela znepokojuje hotelový… ehm… bazén.“

Madame přikývla. „Určité činností.“

„A, tam ty.“ Simon se pokusil ujistit ji úsměvem. Rty naproti setrvaly v sevření. „Tedy, mohu vás ujistit, že my od našich hostů vyžadujeme určitou ohleduplnost.“

„Nebude to jako v Saint-Tropez?“

Simon hrůzou upažil. „To tedy určitě ne. Určitě ne jako v Saint-Tropez! Je to spíše jako…“ Panebože, co se ve Francii rovná upjatému přímořskému Bognor Regis v Anglii? „…je to prostě klidný, rodinný hotel. Slušný rodinný hotel.“ Předklonil se. „Konec konců, máme přece tu zeď.“

Madame na tu zeď jen zafrkala. „Manžel má žebřík.“

A dalekohled na dívky asi také, pomyslel si Simon. „Řekl bych, že vám mohu naprosto zaručit, že naši hosté budou velice slušní.“ V duchu si představil jednu z Muratových květinek, jak se promenáduje kolem bazénu jen ve šňůrce, opálené půlky vystavené větříku. „Po pravdě řečeno, osobně se tomu budu věnovat.“

Rty poněkud povolily. „Dobře.“

Audience skončila a Simon byl vykázán z přítmí zpět do sluneční záře a madame ho pozorovala, jak se vrací k hotelu. Zamával jí a ona mu odpověděla lehkým pokynutím hlavy, což, dalo by se soudit, byl malý triumf diplomacie.

Následující týden odjeli malíři a mohlo se tedy začít s plánováním data otevření. Najali personál, sklep zásobili vínem, madame Pons rozhodla o repertoáru jídel. Denně auta přivážela nádobí, postele, lehátka k bazénu, stovky sklenic, ručníků a povlečení, telefony, popelníky, párátka, brožury, pohlednice – stačilo by to na vybavení hotelu Ritz.

Ti tři pracovali čtrnáct hodin denně, než se dostali do kuchyně na opožděnou večeři, utahaní, špinaví, ale spokojení. Hotel dostával svoji konečnou podobu – na to, že byl z větší části kamenný a měl tvrdé podlahy, vypadal neobyčejně příjemně a komfortně. Všechny ostré rožky uhladili a obrousili a nikde by se nenašlo nic, co by nelahodilo oku. Když šli z místnosti do místnosti, bylo to, jako by procházeli sochařským výtvorem – podlahy barvy medové, světlé zdi, vyzdobená zákoutí. Blanc se vyznamenal. Když konečně rozvěsili obrazy a položili koberečky z Cotignacu, dosáhli toho, co by pan Waldie popsal jako požadovaný efekt. Nastal tedy čas pomýšlet na to, jak dodat hosty.

„Dobře proříznutá ústa a styky,“ prohlásil Ernest. „To je to, co potřebujeme při slavnostním otevření. Ty lidičky, co musí být všude první, aby to mohli říct známým. To, co nás bude živit, je pověst, takže na to potřebujeme lidi s velkou hubou.“ Podíval se na Simona a zdvihl obočí. „A my takových pár známe, že ano?“

„Pokud vím, chystá se sem Johnny Harris a z Paříže přijede Philippe.“ Simon si vzal hrušku, kterou hodlal sníst se sýrem. „Ta děvčata z naleštěných časopisů sem dostaneme kdykoliv. Říkal jsem si, jestli to nemáme načasovat na festival v Cannes. Odtamtud je to sem autem jenom tři hodinky.“

Nicole se na něj podívala s údivem. „Ty si myslíš, že bys sem dostal filmové hvězdy? To asi ne. Buď realista, miláčku.“

„Nemyslel jsem ten velký festival. Je tam ještě jeden, v červnu. Každý, kdo něco znamená v reklamě a má dostatečně dobrou výmluvu a sluneční brýle, tam jede – ředitelé, producenti, lidi z agentur. To poslední, co si přejí dělat, je sedět v temných sálech a koukat na reklamy.“

„A co dělají jiného?“

„Prakticky to samé, co v Londýně nebo v Paříži. Obědvají spolu, s tím rozdílem, že je to na Croisette nebo na pláži, místo někde v Soho. A pak jedou domů opálení.“

„A tlachají,“ dodal k tomu Ernest. „Jsou to drbny obého pohlaví. Simon má pravdu, je to dobrý nápad.“

„Zjistím si datum a řeknu Liz, aby mi poslala seznam delegátů. Z nich si vybereme. Určitě přijedou, i kdyby to bylo jenom ze zvědavosti.“

Odnesli si kávy ven na terasu. Nad Lubéronem visel půlměsíc a odněkud z dálky v údolí se k nim neslo štěkání psa. Pod olivovníkem jim andělíček bez přestání čural a uklidňující šplouchání fontány se mísilo s kvákáním žáby. Vzduch se ani nehnul a bylo docela teplo, jako by už nastalo léto. Simon pohlédl na Ernesta a pomyslel si, že ho dosud nikdy neviděl s tak spokojeným výrazem ve tváři. „Stýská se ti po Wimbledonu, Ern?“

Ernest se usmál, natáhl si nohy a přemýšlel, prohlížeje svoje kostkované plátěnky. „Děsně.“

Vodu v bazénu slunce vyhřálo na přijatelných čtyřiadvacet stupňů a Nicole se Simonem si navykli chodit ráno před snídaní dolů do hotelu zaplavat si. Zanedlouho, jak řekla Nicole, to bude území vyhrazené hostům, měli by to tedy využít pro sebe, dokud je čas.

Pro Simona to byla novinka, zaplavat si hned zrána. Velice rychle si zvykl na ten první lehký šok, když ucítil chladnou vodu na své kůži. Tělo se probudilo a ranní ztuhlost zmizela spolu s pavučinami z hlavy a plic. Zprvu uplaval horko těžko pět bazénů, postupně však dávku zvýšil na deset a pak dokonce na dvacet. Uvědomil si, že je stále víc a víc fit.

Doplaval poslední bazén a vyhoupl se z vody ven. Nicole už ležela na dlaždicích a plavky vcelku měla srolovány k pasu. Na opálených ňadrech jí usychaly kapky vody.

„Snídaně šampiónů,“ prohlásil a sehnul se k ňadrům, ale vtom se zastavil. Koutkem oka cosi zahlédl. Rychle zvedl hlavu a spatřil, jak za zdí mizí plešatá hlava. „Do řiti!“

Nicole zvedla ruku a zastínila si tvář proti záři slunce. „Víš co, drahoušku? Stáváš se den ze dne romantičtějším.“

„A nejsem sám.“ Ukázal směrem ke zdi. „Máš tajného obdivovatele. Viděl jsem mu hlavu. Myslím, že máme za souseda čumila.“

„Co to je?“

„No, voyeur– zřejmě manžel předsedkyně Dozorčí rady v Brassière.“

Nicole se posadila a smála se tomu. „Pan Arnaud je starý kozel a celá vesnice to dobře ví. Někdo mi tuhle řekl, že od líbánek před čtyřiceti lety neviděl Arnaud manželku nahou.“

Simon si vybavil tu přísnou tvář a rty jako svěrák. „V tom bude asi ten zádrhel.“

„Nic si z toho nedělej. Ona možná bude protestovat, ale on ne. Je to pro něj větší legrace než zalévat růže.“ Odhrnula Simonovi z čela vlhké vlasy a ruka jí sjela na jeho zátylek. „Tak co bude s tou snídaní pro šampiony?“

18

Slavnostní otevření hotelu bylo naplánováno na první červnovou sobotu. Ubytování bylo při této příležitosti zdarma, a proto nikoho nepřekvapilo, že všechny pokoje jsou zamluvené na celý víkend.

Nicole a Simon snídali v restauraci, když tu se z kuchyně vynořil Ernest, káravě zavzdychal a okázale se podíval na hodinky.

„Tak my jsme tady vzhůru od rozbřesku, pobíháme sem a tam jako myšky s plnýma rukama práce a co najednou vidíme?“ Našpulil rty a pozdvihl obočí. „Náš šéf s madam si tu hoví u teplých houstiček a překáží tady těm chudákům.“ Zatřepal rukou směrem k mladým číšníkům v nažehlených bílých košilích a černých kalhotách, kteří chystali stoly na oběd. „Tak co s vámi uděláme? Poslední inspekční runda?“

Nicole a Simon zhltli kávu a dovolili Ernestovi, aby je poháněl po schodech nahoru. Françoise hlídala recepci v nových bavlněných šatech, které byly sice jednoduché, avšak sváděly neúspěšné utkání s novou agresivní podprsenkou. Neustále kontrolovala stav svého vzezření v krásném starožitném zrcadle, které viselo na protější stěně. Pod zrcadlem, na naleštěném dubovém stole stála obrovská váza z tlustého skla plná čerstvých květin, jejichž vůně se mísila s jemnou vůní včelího vosku.

„Dobré ráno, Françoise. Jak se máte?“

Než stačila odpovědět, zazvonil telefon. Zaběhla za pult, vyndala si z ucha náušnici a zasunula si sluchátko pod účes.

„Hotel Pastis, dobrý den.“ Zamračila se, jako by to byla špatná linka. „Pan Shaw? Ano. Oui. A vy jste pan…? Pohlédla směrem k Simonovi a přikryla mluvítko rukou. „Nějaký pan Ziegler.“

„To jsi ty, Bobe? Odkud voláš?“

„Z LA, uprostřed podělaný noci.“

„A nemůžeš spát, tak mi voláš, abys mi popřál všechno nejlepší.“

„To určitě. Poslyš, volal Hampton Parker. Jeho kluk si bere rok volna z fakulty a zítra jede do Francie. Je tam poblíž nějaká díra, která se jmenuje Lacoste?“

„Tak dvacet minut odtud.“

„Fajn. Tak tam ten kluk jede. Mělo by tam být něco jako umělecká škola. Má tam být celé léto a Parker chce, abys na kluka dohlédl.“

„Jaký je?“

„Do háje, jak to mám vědět? Nikdy jsem ho neviděl. Možná má dvě hlavy a bere kokain. Co po mně chceš? Krevní zkoušky? Ježíš! Dyť je to jenom na jedno léto.“

Simon se přitáhl poznámkový bloček. „Jak se jmenuje?“

„Boone. Po dědečkovi. Boone Hampton Parker. Všichni Texasani mají takovýhle podělaný jména.“

„A také tučná konta.“

„Na to si vsaď“

„A jak to jde?“

„Jde to. Proč? Už se nudíš?“ Ziegler zachrochtal, což bylo asi tak jediné, co se u něj dalo popsat jako smích. „Hele, mně se už chce spát. Tak se o kluka postarej. OK?“

Byla to jedna z nejsrdečnějších konverzací, které kdy Simon s Zieglerem vedli. Že by se ten surovec začal mírnit, teď když měl konečně celý svět jen pro sebe?

Ernest odstoupil od vázy, kterou upravoval. „Na malou, ale úděsnou chvilku jsem měl strach, že dostaneme překvapivou návštěvu.“

Simon zakroutil hlavou. „Ziegler by sem nikdy nejel. Trpí alergií na přírodní scenerii.“

Další hodinu strávili prohlídkou ložnic, zkontrolovali bar, bazén a stoly pod slunečníky v příjemném chládku na terase. Slunce z výšky hřálo a ranní hysterie ustupovala. Madame Pons si dala první sklenku. Hotel byl připraven uvítat hosty.

Simon vzal Nicole kolem pasu a odešli k baru u bazénu, kde Ernest poučoval jednoho z číšníků o esteticky správném uspořádání misek s olivami a burskými oříšky.

„Bylo by tu něco k pití, Ern?“

Usadili se ve stínu pod taškovou střechou s láhví bílého vína v kbelíčku s ledem a s orosenými vychlazenými sklenkami. „Tak na vaše zdraví,“ pozdvihl číši Simon. „Vy dva jste tady udělali fantastický kus práce.“ Obdařili ho za to úsměvem bílých zubů v opálených tvářích.

„Na zdraví hostů,“ na to Ernest. „Pámbů jim požehnej, ať se momentálně nacházejí kdekoliv.“ Podíval se na terasu a rychle dopil. „A už jsou tady, moji drazí.“

Françoise stála na terase, rukou si chránila oči před sluncem a vyhlížela směrem k baru u bazénu. Vedle ní stály tři postavy v černém. Slunce se jim odráželo od tmavých brýlí a bílé pleti. Mladé dámy z časopisů dorazily.

Sešly dolů po schodech a vrkaly, jaký je tu výhled, a Françoise je zavedla k baru, kde se vzájemně představily.

„Interiéry. Neuvěřitelné místo. Absolutně neuvěřitelné.“

„Harpers&Queen. Jsme tu první?“

„Elle Decorations. Musíte mi prozradit, kdo vám dělal tu fasádu. Velmi chytré.“

Simon z nich byl celý zmatený. Ta děvčata, všechna těsně před třicítkou, měla stejný šatník a byla jakoby v uniformách – volné kabátky barvy černé, kalhoty barvy černé, černé brýle s kulatými kovovými obroučkami, dlouhé, rafinovaně rozcuchané vlasy, jemně nalíčenou pleť a obrovské tašky přes rameno. S povděkem přijaly sklenku vína a prozradily svá křestní jména. Vypadalo to, jako by se všechny jmenovaly Lucinda.

Usadily se a vzájemně si blahopřály k tomu, že se bez úhony dostaly až na konec světa. Interiéry se z těch útrap zotavila první. „Bylo by možné,“ dotazovala se, zatímco uždibovala z oliv barevně s ní sladěných, „prohlédnout si rychle hotel, než přijedou ostatní?“

Než mohl Simon odpovědět, postavil se Ernest. „Když dovolíte, vážené, skleničky si vezměte s sebou a já vám hotel ukážu.“ Odvedl je pryč a teatrálně jim po cestě vykládal, když míjeli fontánu: „Objevili jsme ho v jednom vetešnictví, nedaleko odsud, a naštěstí měl duši v pořádku, jak vidíte.“ Zašli dovnitř hotelu.

Simon pokýval hlavou. „Vypadá to, že Ern je ve svém živlu.“

„Určitě,“ odpověděla Nicole a zkoumavě se na něj podívala s jedním obočím nahoře. „A ty ne?“

„Mám stejný pocit, jako když jsem prováděl návštěvy po agentuře. Celé ty poslední měsíce jsem nemyslel na nic jiného než na dokončení stavby a teď, když je to hotové… nevím, je to prostě něco úplně jiného.“ Naklonil se k ní a pohladil ji po tváři. „Přestaň se mračit, polekáš zákazníky. Pojď, podíváme se, jestli přijel ještě někdo.“

Malá recepce byla plná národa a hluku. Půl tuctu dalších uprchlíků z festivalu reklamních filmů s přítelkyněmi nebo manželkami se strkalo u pultu a mluvilo vesele na Françoise hlučnou angličtinou smíchanou s občasným francouzským slovíčkem. Džíny a sportovní boty, panamské klobouky, brýle Ray-Ban, hodinky Rolex na čerstvě spálených zápěstích, všude zavazadla. Zoufalé výkřiky „Kde je tu bar?“ se mísily s pokusy pomoci Françoise najít svá jména na seznamu hostů. A vtom se ty zarudlé tváře s dvoudenním strništěm – známkou to tvůrčího talentu – obracejí a vidí, jak Simon a Nicole přicházejí do recepce. Nastává potřásání rukou a plácání po zádech od známých a objetí od přátel. O pět minut později se vše uklidňuje, když se objeví číšníci, aby hostům pomohli se zavazadly do pokojů.

Simon zašel za recepční pult, aby pomohl z nesnází znervóznělé Françoise a porovnal jména s čísly pokojů. Ujistil ji, že Angličani bývají pohromadě hluční, zejména, když jsou od reklamy. Pak se zeptal, jestli přijel ještě někdo jiný.

„Ach ano,“ řekla a ukázala na seznam. „Pan Murat. Je velice šarmantní.“

Na to si klidně vsadím, je to starý svůdník, pomyslel si Simon a zavolal do jeho pokoje.

„Ano?“ Nikdo jiný ze Simonových známých neuměl jednu jedinou slabiku pronést tak, aby zněla jako pozvání na milostně zajímavý víkend. Určitě předpokládal, že je to Françoise, kdo mu chce přijít pomoci vybalit kufr.

„Omlouvám se, Philippe, ale jsem to pouze já. Simon. Vítej v Brassière.“

„Milý příteli, máš to tady ale báječné. Hned jak jsem přijel, už tady byly tři krasavice v uniformě.“

„Moc si o sobě myslíš. Jsou to dámy z časopisů. Ty sis nikoho nepřivezl?“

„Velice ji to překvapilo. Je v koupelně.“

„No, pokud se ti podaří probojovat se těmi zástupy žen, tak přijď dolů na skleničku.“

Simon položil telefon a prohlédl si seznam hostů. Deset pokojů plných, dva čekají. Pohlédl na Françoise. „Jak to jde?“

„Díky, dobře. Líbí se mi tu.“ Usmála se a napůl pokrčila rameny. Simon si pomyslel, že to asi nebude trvat dlouho, než způsobí rozruch mezi číšníky.

Venku se ozval přijíždějící automobil a Simon vyšel z recepce. Vysoká štíhlá postava Johnnyho Harrise ve světle žlutém obleku ve stylu jižní Francie, se vysoukala z najatého malého peugeota. Potřásli si rukama nad otevřenou střechou a blonďatou hlavou jeho spolucestující.

„Na společenského ztroskotance pokročilého věku vypadáš výborně.“ Harris ukázal do auta. „A tohle je Angela.“ Podařilo se mu nemrknout. „Moje asistentka.“ Štíhlá ruka se vysunula staženou střechou a zavlála prstíky na Simona.

„Zajeď támhle na parkoviště a já ti pomůžu se zavazadly.“

Angela vystoupila, zamrkala ve slunci a vylovila sluneční brýle z hnízda v jejím blond účesu. Byla tak o hlavu menší než Harris, pokrytá od krku až těsně pod pánev v dusivě těsné vrstvě čehosi, pochopitelně barvy černé, s jedinou barevnou výjimkou – nachově červených otevřených střevíčků, odhalujících nehty stejné barvy. Vypadala jako osmnáctiletá s dvacetiletou zkušeností. Sladce se na Simona usmála. „Už můžu prasknout, kdepak tu máte dámy?“

Hotel náhle obživl. Od bazénu se ozývalo šplíchání vody a od baru hlasitý smích. Dámy z reklamy se již namazaly proti slunci a zkolabovaly u bazénu. Čas od času si stříkaly na obličeje minerální vodu Evian. Dámy z časopisů se opatrně držely mimo slunce a pohybovaly se ze stínu do stínu, fotografovaly si, co uznaly za vhodné, a namlouvaly si poznámky na diktafon. Ernest úslužně poletoval od jedné skupinky ke druhé, usmíval se a přikyvoval, vydával příkazy barmanovi a madame Pons v kolosální bílé zástěře prováděla poslední inspekci prostřených stolů, aby si byla jista, že je všechno jak má být, než se začne podávat oběd.

Simon našel Nicole usazenou na terase s Philippem Muratem, který jí se zcela nežádoucí intimitou ukazoval svou miniaturní videokameru – pomáhal jí mířit na bazén a přitom ji samozřejmě musel držet kolem ramen.

„Narušuješ odborové předpisy,“ řekl mu Simon. „Laskání kameramanů se zakazuje.“

Philippe se na něj zazubil a vstal, aby ho mohl obejmout. „Blahopřeji ti. Máte to tu super. Jak jsi to prosím tě našel? A jak to, že jsi přede mnou Nicole tajil? Osobně jsem nikdy neměl štěstí na takhle půvabné dámy.“

„Jsi totiž nestydatý chlípník a navíc jsi příliš opálený na někoho, kdo má poctivé zaměstnání. Kde jsi byl?“

„Natáčeli jsme reklamu v Bora-Bora. Bylo tam peklo.“

„To si umím představit. A kde se skrývá tvá přítelkyně?“

„Éliane?“ Mávl rukou směrem k budově. „Převléká se k obědu. Po obědě se bude převlékat k bazénu a pak se bude převlékat k večeři. Příšerně ji nudí, když má na sobe něco déle než tři hodiny.“

„Elle“

„Vogue.“

„Aha.“

Nicole se tomu smála. „Pak se říká, že ženské jsou jako feny.“ Pohlédla na hodinky. „Miláčku, měli bychom je pozvat dovnitř na oběd. Všichni jsou tady, ne?“

„Ještě jsem neviděl Billyho Chandlera, ale můžeme začít bez něj.“

Hosté, pod vlivem horkého slunce a vychlazeného bílého, se pomalu odebrali na terasu a Ernest se Simonem je uvedli ke stolům. Simon si všiml Françoise, jak fascinovaně zírá z jednoho z horních oken na ten výběr oblečení – dámy z reklamy, namazané opalovacími krémy, přišly v plavkách schovaných pod dlouhými košilemi či přehozy, dámy z časopisů vypadaly v černém vcelku chladně, Angela se vsoukala do třešňově červeného obvazu a Éliane, která očividně byla též v Bora-Bora, měla kraťounké tmavé vlasy a na sobě smaragdově zelené hedvábné šaty s rozparkem až k boku. A pak tam byli pánové. Kromě bílé košile a bílých kalhot, které měl na sobě Philipp, se módním příkazem dne zdály být šortky a obnošená trička. Simon si uvědomil, že to je jakýsi zvrácený snobismus. Vypadali jako manuálně pracující, než jste si všimli jejich hraček – atraktivních partnerek, složitých hodinek a exkluzivních automobilů.

Počkal, než se všichni usadili, a poklepal vidličkou na sklenici.

„Chtěl bych vám všem poděkovat za to úsilí, které jste vynaložili na to, abyste se dostali až sem z Londýna, Paříže a Cannes, a pomohli nám oslavit otevření hotelu. Myslím, že jste se všichni setkali s Nicole a Ernestem, bez jejichž práce by hotel nestál. Ale nesetkali jste se dosud s madame Pons, naší šéfkuchařkou.“ Napřáhl paži směrem ke kuchyni, kde ve dveřích stála madame Pons a pozvedla sklenici. „To je dáma, jejíž kuchařské umění může každému muži způsobit nebeskou rozkoš.“

„Dnes večer budeme mít malý večírek, kde se setkáte i s některými domorodci. Do té doby, pokud budete mít nějaké přání, obraťte se na někoho z nás tří. A až se vrátíte domů, dejte si, prosím, tu práci a řekněte každému o našem hotelu. Potřebujeme hosty a jejich peníze.“

Přišli číšníci a hosté pokračovali s pitím a klepy. Simon si sedl, rozhlédl se kolem po tvářích osvětlených lichotivým rozptýleným světlem pronikajícím slunečníky a usmál se na Nicole. Obědu na terase s krásným výhledem na počátku léta, se jen tak něco nevyrovná. A všem se u nich zřejmě líbilo. Smířen se světem osvobodil první sousto z mušle, namočil si je do domácí majonézy a vložil si je do úst.

„Pane Simone, omluvte mne.“ Za zády mu stála Françoise a kousala se do spodního rtu. Simon odložil vidličku. „Chce s vámi mluvit nějaký pán. Je velice rozrušený.“

Simon ji následoval nahoru k telefonu v recepci.

„Haló.“

„Simon? Tady je Billy. Poslyš, mám tady malý problém.“ Simon slyšel, jak kouří.

„Kde jsi?“

„V Cavaillonu. V base.“

„Co se stalo?“

„Zaparkoval jsem auto a šel si pro cigarety. Když jsem se vrátil, lez mi do něj nějakej chlápek.“

„Odjel s ním?“

„Ne, měl asi metr padesát, tak jsem ho z toho auta vytáhl a dal jsem mu ránu.“

„A oni tě zavřeli, protože jsi mu zabránil v tom, aby ti ukradl auto?“

„Ne tak úplně. Ono totiž nebylo moje, to auto. To moje stálo vedle. Všechna auta tady vypadají stejně. Jsou mrňavá a bílá. No a on řval, tak jako když vraždíš sele. Přijeli četníci. Pěkný rafani, to ti teda řeknu.“

„Ježíš. Já přijedu. Zatím nic neříkej a zůstaň v klidu.“

„No, tak nějak bych si to představoval.“

Auto bylo rozpálené jako kamna a Simonův žaludek se nemohl probrat ze zklamání nad obědem, který se nekonal. Byl to další historický triumf pro Billyho Chandlera, nejbojechtivějšího fotografa v celém Londýně. Je to přesně ten typ člověka, co když ho necháte pět minut o samotě v hospodě, určitě se tam strhne rvačka. Potíž je ale v tom, že zbytek Billyho není tak velký jako jeho velká huba, a Simon už nikdy nespočítá, kolik hroznů vína se mu naposílal do různých nemocnic – zlomený nos, zlomená čelist, zlomená žebra. Billyho dokonce jednou uzemnila i jedna modelka, jedna z těch velkých dívek, na které si tak potrpěl. Simon si nemohl pomoct, měl ho rád, ale Billy představoval společenskou přítěž.

Četnická stanice v Cavaillonu stála na horním konci města proti řadě kaváren. Byla cítit nervózními lidmi a černým tabákem. Simon si přichystal ponížené omluvy a přistoupil k přepážce. Četník na něj civěl s kamennou tváří, potichu a výhružně.

„Dobrý den. Je tady u vás můj známý, Angličan. Prý měl nějaké nedorozumění.“ Četník na to nic. Simon se nadechl a pokračoval. „Prý si myslel, že mu někdo chce ukrást auto. Byl to prostě omyl. Je mu to velice líto.“

Četník se otočil dozadu, zavolal do dveří za ním a konečně Simonovi odpověděl. „Zabývá se tím kapitán.“

Kapitán, jehož knírek byl zcela jasně vyšší hodnosti než knírek jeho podřízeného, vyšel ze dveří, kouřil a vypadal zachmuřeně. Simon to vše zopakoval. Kapitánův výraz se stal ještě zachmuřenějším.

„Je to vážná záležitost,“ pronesl do oblaku kouře. „Oběť jsme museli dopravit na kliniku St. Roch na rentgen. Vypadá to na zlomeninu.“

Prokristapána, pomyslel si Simon. Jediný slušný úder, který se mu za dvacet let podařil, a musí to být zrovna tady. „Kapitáne, všechny lékařské výdaje pochopitelně uhradíme.“

Kapitán vzal Simona do kanceláře. Vyplnili řadu formulářů, Simon poskytl osvědčení bezúhonného charakteru obviněného, údaje o svém postavení a kopii svého pasu. Probrali pravděpodobnost požadavku úhrady bolestného. Kancelář byla plná hustého kouře. Simona bolela hlava a kručelo mu v žaludku.

Konečně, po nějakých dvou a půl hodinách se kapitán ujistil, že vyprodukovali dostatečně vysoký stoh spisů a vyvedli vězně ven. Měl na sobě bachraté černé kalhoty a bílou košili zapnutou u límečku. V jeho hubené vrásčité tváři pod kšticí šedých vlasů se zračila úleva.

„Haló, kamaráde. Omlouvám se. Takovejhle průser.“

Oba se vypoklonkovali ze stanice a rychle šli po ulici sto metrů dolů, než se zastavili. Billy si vydechl, jako by to zadržoval celé odpoledne. „Ježíš, to bych se napil.“

„Billy,“ Simon mu dal ruce na hubená ramena, „jestli si myslíš, že tě tady zavedu do hospody, aby sis tam dal patnáct koleček s nějakým Arabem s nožem a pak strávil zbytek víkendu na policii, tak se pleteš. OK?“

Billyho tvář se svraštila do něčeho, co mělo být přátelské zašklebení. „Dyť se jen ptám.“ Dal Simonovi lehounkou facku. „Jsem rád, že tě zase vidím. Bylo by to lepší bez těchhle prostojů, ale já jsem si opravdu myslel, že ten chlápek jde po mých věcech. Tak fajn, co teď?“

Když se konečně vrátili do hotelu, hosté se již začali probírat z příjemné únavy způsobené dobrým jídlem, pitím a žhavými slunečními paprsky. Simon je pozoroval z terasy a Billy za ním přišel se sklenicí piva, očividně zcela vyléčený ze všech útrap.

„No, synku, řeknu ti, tohle je život.“ Pohlédl na bazén. „Pane jo – člověku to vhání slzy do očí. Z toho, co mají na sobě, bys nevyrobil ani šest kapesníků.“

Dámy se zřejmě rozhodly přivodit si pokud možno co nejúplnější opálení. Slunily se nahé, až na ty miniaturní trojúhelníčky, často menší než brýle proti slunci. Simon pohlédl ke zdi a dloubl loktem Billyho. Ve stínu cypřiše byla schovaná a takřka neviditelná plešatá hlava.

„Soused. V létě nemusí koukat na televizi.“

Simon vzal Billyho k bazénu a představil ho. Bavil se tím, jak malý fotograf trval na tom potřást rukou všem dámám. Ukláněl se a pokyvoval hlavou tak slušně, jak se mu to jen dařilo v té expanzi naolejované kůže. Simon ho tam nechal a když šel hledat Nicole a Ernesta, zaslechl ještě, jak se vyptává Angely, jestli někdy stála modelkou – kolikrát už tenhle trik použil?

Všichni se shodli na tom, že nastal ten nejdokonalejší večer, jaký si lze představit – teplo, bezvětří, červánky od zapadajícího slunce a hory zamlžené v modravém oparu. Terasa se plnila, cizí i domácí se vzájemně zdvořile měřili a Ernest, vysoce elegantní v růžovém plátěném obleku, je vzájemně představoval. Nicole a Simon, vyzbrojení láhvemi šampaňského, se pomalu pohybovali davem, dolévali do sklenic a naslouchali útržkům konverzace. Francouzi se bavili o politice, o Tour de France a o restauracích. Skupina z reklamy se bavila, jako obvykle, o reklamě. Přistěhovalci a majitelé prázdninových domů probírali problémy s vodovodem a kanalizací a byli překvapeni, aniž by dávali najevo svoje zadostiučinění, jak se v poslední době zvýšily ceny nemovitostí.

Billy Chandler s fotoaparátem podnikal hon na krásné ženy. Říkal, že ženy nikdy neodolají módnímu fotografovi. Dívky z časopisů vyměnily černé uniformy a brýle proti slunci za volné svršky světlých barev, přiléhavé kalhoty a výraznější nalíčení. Mámily moudrosti z jednoho návrháře interiérů, který se specializoval na umění měnit interiéry provensálských statků v interiéry londýnské smetánky. Johnny Harris je všechny pozoroval a čekal, až se namažou. Střízliví lidé si příliš dávají pozor na to, co říkají.

Simon ho našel u skupinky, v níž se nacházel Philipp Murat, jeden francouzský spisovatel, který si stěžoval na to, že je slavný, a mladá dědička ze Saint-Rémy, která měla permanentně našpulená ústa a na sobě několik kilo zlatých šperků.

„Něco zajímavého, Johnny?“

Harrisovi se očividně ulevilo a usmál se. „Nerozumím jim ani slůvko. Potřeboval bych narazit na někoho, kdo mluví anglicky a touží ulevit své duši a podrbat si se mnou.“ Upil šampaňského. „Perfektní by byl nějaký milý vystěhovalec z Anglie bez jakéhokoliv smyslu pro důvěryhodnost.“

Simon se rozhlédl kolem, až mezi těmi přikyvujícími klábosícími hlavami našel tvář, kterou hledal. Buclatou, opálenou a oduševnělou tvář, zarámovanou do vlnitých, po ramena dlouhých hnědých vlasů. „Tamhle je. Děvče podle tvého vkusu. Realitní agentka a bydlí tady již patnáct let. Jestli chceš vypustit kachnu, která by se šířila jako chřipka, nemusíš udělat nic víc, než říct jí to pod rouškou naprosté důvěrnosti. Říkáme jí Radio Lubéron.“

Prokličkovali davem a Simon položil ruku kolem naducaných holých ramen. „Musím tě na chvilku odvést, protože tě musím seznámit s jedním pánem od novin. Můžeš mu povykládat o tvých šarmantních sousedech. Johnny, seznam se s Dianou Prescott.“

‚Johnny Harris.“ Potřásli si rukama. „Píšu takový malý sloupek do Nexus. Simon říkal, že mi můžete povědět leccos o místním koloritu.“

Vykulila na něj velké modré oči a zachichotala se. „Tak se tomu dnes říká? A čím byste chtěl začít? Deset největších snobů? Herci, kteří neumí hrát? Mafie odborníků na interiéry? Lidi si myslí, že tady žijeme v balíkově, ale tady to teda vře, to vám řeknu!“

„Už se nemůžu dočkat,“ odpověděl jí Johnny. Přivlastnil si láhev, kterou nosil Simon. „A ta tajemství zůstanou jen mezi námi dvěma a několika miliony mých čtenářů.“

Zase se zachichotala. „Pokud se v tom neobjeví moje jméno, drahoušku…“ Nechala si dolít šampaňské a Simon si uvědomil, že už je mírně podnapilá. „Tak třeba, vidíte tamhletoho vysokého mužského s šedivými vlasy, co se trošku hrbí? Vypadá velice seriózně, ale mívají u nich takové večírky…“

Simon se omluvil a ponechal Harrise v tenatech skutečného pramene informací. Z toho pití na prázdný žaludek měl lehkou hlavu, a proto se vydal směrem k prostřeným stolům s občerstvením v restauraci. Náhle ho někdo chytl za ruku. Obrátil se a spatřil Jean-Louise nacpaného do svátečního oděvu – košile barvy lososové a sako barvy vanilkové zmrzliny – a za ním muže v tmavomodrém obleku s vázankou.

„Když dovolíte,“ Jean-Louis se usmál, „rád bych vám představil svého kolegu. Enrico. Z Marseille.“

Enrico vypadal, jako by se dostavil přímo ze schůze správní rady – ve střídmém, dobře padnoucím obleku, upravený a oholený – až na ten podivný dojem nehybnosti, upřený pohled studených tmavých očí a jizvu na krku, sahající až do límce košile. Následek vymrštivší se sponky na spisy to být nemohl. Podnikal, jak to Jean-Louis popsal, v oblasti životního pojištění. Spodní polovina Enricova obličeje to kvitovala úsměvem. Byl by velice potěšen, kdyby mu pán dovolil být hotelu nápomocen, kdykoliv by se vyskytla nějaká neodkladná nebo příliš delikátní záležitost, se kterou by si policie nemohla poradit. Zapálil si cigaretu a hlubokomyslně se na Simona zadíval. Tak krásný podnik, a tak blízko u Marseille, by mohl pokoušet určité… existence, které se pohybují kolem pobřeží. Jean-Louis potřásl hlavou a zavzdychal. Ale ano. Žijeme v nebezpečné době.

Simon náhle pocítil, že se dal do hotelového podnikání možná trošku impulzivně. Kolem Enrica se vznášel jakýsi hrozivý obláček. Byl zdvořilý, ale usmíval se takovým zvláštním neupřímným způsobem, který se u běžných pojišťováků nevyskytoval. Díky bohu za vzdělání, kterého se mi dostalo v reklamě, pomyslel si.

„Měli bychom spolu poobědvat, Enrico,“ řekl, „a popovídat si v klidu.“

Paní Gibbonsová se opatrně pohybovala tím lesem nohou a dávala si pozor na vysoké podpatky a rozlité šampaňské. Nos jí jezdil po dlaždicích a stopoval jednohubky, které lidem spadly na zem. Došla až ke kamenné lavici na okraji terasy a naklonila hlavu. Pod lavicí ležel velký a velice zajímavý předmět. Očichala ho. Ani se nepohnul. Na zkoušku si do něj kousla a zjistila, že by se dal velice příjemně žvýkat. Vzala ho do tlamy a vydala se hledat místo, kde by ho mohla, daleko od všeho hluku a přebytku nohou, v klidu zdemolovat.

O půl hodiny později se Harpers&Queen rozhodla, že nadešel nejvyšší čas opravit si make-up a sehnula se pro tašku. Její poplašný výkřik pronikl vší vřavou a Simon se rychle prodral mezi hosty, protože celý večer napůl očekával, že se Billy Chandler bude chtít poprat s nějakým žárlivým manželem.

„Moje taška!“ ječela Harpers&Queen. „Někdo mi sebral tašku!

Simon musel opět rychle zapomenout na jídlo a spolu s rozčilenou dívkou prohledávali levanduli a vůbec všechno až k bazénu. Jak pokračovali v hledání, Harpers&Queen postupně vypočítávala, co všechno se v té tašce skrývalo. Skrýval se tam v podstatě celý její život a pomyšlení na zmizelý diář v ní vyvolalo další záchvat beznaděje. Simonovi kručelo v žaludku a začínala ho bolet hlava. Vůbec neměl náladu poslouchat teorie Jean-Louise, že ta taška už dávno může být za hranicemi v Itálii, protože ti místní zloději si umí pěkně pospíšit. Ale ano.

Jeden příslušník reklamního kontingentu se přiřítil s brýlemi na řetízku, vlajícími za ním, a oznámil Simonovi: „Je to OK. Našli jsme to.“

Simonovo bolení hlavy mírně povolilo. „Díky bohu. Kde to je?“

„Pod velkým stolem v restauraci.“

Harpers&Queen úlevou málem omdlela, ale náhle se jí zmocnila nová hrůzná panika. Ukradl jí někdo z tašky celý její život, a možná dokonce i diář se všemi těmi soukromými telefonními čísly, která po celá léta tak pilně sbírala? Na vteřinku jí zírala do tváře budoucnost společenské katastrofy.

„Ne, ne, ne. Nic neschází. Tedy, tak říkajíc.“

Doběhli k dlouhému stolu v restauraci a našli tam skupinku lidí dřepících u stolu. Vypadalo to, že si povídají s ubrusem.

Jeden z nich vzhlédl. „Zkoušeli jsme jí dát lososa a slaný koláč, ale nemá zájem.“

Simon a Harpers&Queen klesli na kolena a podívali se pod ubrus. Paní Gibbonsová jim pohled opětovala s obnaženými dásněmi, na kterých lpěly útržky obalu britského pasu. Krátce zavrčela a vrátila se k útoku na Tampaxy.

„Panebože!“ zhrozila se Harpers&Queen.

„Do řiti,“ vydal ze sebe Simon. „Kde je Ernest?“

Françoise se snažila seč mohla pochopit, co po ní ten malý fotograf chce. Byl sice skutečné šarmantní a vcelku se jí líbilo, že je předmětem tak lichotivého zájmu, ale jeho zásoba francouzských slovíček byla zcela nedostačující.

„Takže, drahoušku, uděláme jich pár pro Vogue. Znáš přece Vogue, ne? Extra třída“. Ustoupil dozadu a naklonil hlavu. „Prima. Teď si uděláme jednu tady na pohovce.“ Poplácal polštář a Françoise si upejpavě sedla na krajíček. „Ne, tak ne. Vleže by to bylo lepší, trošku uvolněnější. OK? Dovolíš?“ Urovnával ji na pohovce, až úplně ležela. „Tak. Tak je to o moc lepší.“ Klekl se vedle ní. „A teď tuhle nožku pokrčíme – no vida – a tyhle dva knoflíčky… ták, s dovolením… a sukničku, aha, kouzelné…“

Ernestovy plátěnky s růžovými a bílými proužky nevydávaly po cestě přes recepci do restaurace vůbec žádný zvuk. Náhle zabrzdil, obočí mu vyletělo až k vlasům. Důrazně zakašlal.

Billy Chandler se ohlédl a zašklebil se. „Jen pár foteček, Ern. Neviděl jsi náhodou někde můj světloměr?“

„Pokud vím, tak se neskrývá v její blůzičce. Už jsi jí to pořádně prohledal?“

„Pracujeme tady jen na čistě umělecké úrovni. A to je vše, Ern.“ Mrknul na něj. „Hele, neměl by sis raději pospíšit dolů? Slyšel jsem, jak tě Simon volá.“

Ernest si odfrknul. „A pošlu ti sem pana Bonetta, abys mohl vytvořit umělecký portrét otce s dcerou. Dokud nepřijde, tak nic nefotografuj, ano?“

Skupinka u stolu ucouvla a udělala místo Ernestovi. Ten paní Gibbonsové vynadal, nařídil jí, aby vydala zbytky své oběti, a vykázal ji do kuchyně, kam se s ocasem mezi nohama odebrala vyškemrat si soustrast madame Pons. Harpers&Queen upadla do propastné beznaděje a navršila tu uslintanou kaši na stůl. Její diář sice unikl větší pohromě, ale její kreditky nepřijme žádná mašinka, která není zařízená na dolíky od zubů, a bude potřebovat nový pas. Zírala na Simona a rty měla sevřené do úzké červené čáry. Něco se bude muset udělat.

Ale co? Konzulát v Marseille na víkend zavíral. Simon si dovedl představit, jak stráví nedělní dopoledne u telefonu sháněním konzula. Ernest odvedl Harpers&Queen s cáry její tašky k nejbližší láhvi šampaňského a diváci postupné mizeli směrem k baru u bazénu, odkud se linula hudba.

Než se Simon dostal ke svému obědu, byla téměř půlnoc. Usadil se u malého stolku v rohu na terase a utěšoval se pohledem na osvětlenou zahradu. Bylo mu dobře o samotě. Až na toho zatraceného psa se všechno vydařilo. Nikdo se nezpil do němoty, nikdo se nepohádal a nikdo nezmlátil Billyho Chandlera. Dříve nebo později někdo určitě spadne do bazénu, ale dnes to byl vcelku vydařený večírek. Simon si dal do úst sousto lososa a uvolnil se.

„Šéf odpočívá po práci.“ Johnny Harris si přitáhl židli a posadil se. „Co ti dělá obličej? Nemáš křeče z těch úsměvů?“

Simon polkl a přikývl. „A co ty?“

„Příšerný pocit méněcennosti.“ Harris si nalil vína. „Angela se mi nikdy nepřiznala, že promovala s vyznamenáním z moderních jazyků. Plynně blábolila se všemi Frantíky a já jsem tam stál jako blbec. Slétali se na ni jako mouchy. Byl to šok. Ona jako univerzitní materiál totiž nevypadá.“

Simon si vybavil její večerní oblečení – velekrátké černé šatičky s holými zády a vysoké podpatky, které vyvolaly zvýšenou pozornost madame Pons – a smál se. Francouzi si potrpí na intelektuálky, zejména pokud jsou blond a mají dlouhé nohy. „A pověz, co Radio Lubéron? Něco zajímavého?“

Harris si vyndal zápisník a prolistoval několik stránek. „Fascinující, ale většinou nepublikovatelné. Jestlipak víš, že tady v jedné z těch vesnic žije jistý starý hoch, který dívkám platí, aby lezly po záclonách, zatímco on je pozoruje, pouští k tomu Wagnera a opíjí se portským? Angličan.“

„Určitě,“ poznamenal Simon. „Francouzi portské nepijí.“

„A pak,“ Harris listoval zápisníkem, „orgie v ruinách, úplatky v obchodě s realitami – o tom toho ví hodně –, mafie návrhářů interiérů, padělané starožitnosti, nepadělaní grázlové, jako náš přítel Crouch a jeho parta…“ Harris se zarazil a potřásl hlavou. „Já si myslel, že jediné vzrušení tady je, že pozorujete, jak dozrávají hrozny. A ono je to jinak. Od nevěr po konta ve švýcarských bankách je tu všecko. Můžeš si vybrat. Vlastně je to stejné jako ve Weybridgi.“

„Taky mi to tak připadá,“ řekl Simon.

Pohlédl Harrisovi přes rameno a uviděl Jean-Louise a Enrica z Marseille, jak se na něj usmívají.

„Bezvadný večírek,“ ocenil Jean-Louis. „Potěšilo mě, že se vyřešila ta aféra s taškou. Čtyřnohý kriminální živel, komické, že?“

„Opravdu legrace,“ na to Simon.

Enrico si dal ruku k uchu, palec a malíček od sebe. „Oběd?“

„Budu se těšit, Enrico.“

„Čau, Simone.“

Harris se otočil a pozoroval ty dva, jak odcházejí. „Trošku zlověstný, ne? Ten panák v tom tmavém kvádru. Kdo to je? Místní politik?“

„Pojišťovna.“

„Bejt tebou, tak tu pojistku zaplatím.“

Harris se podíval k bazénu, kde Angela předváděla svůj taneční um s Philippem Muratem a usoudil, že to vyžaduje jeho přítomnost. Simon se vrátil ke svému talíři. Když ho Nicole našla, spal jako špalek s vyhaslým doutníkem v ruce.

19

Schylovalo ke čtvrté odpolední a slunce stále ještě pralo do hlavy. Ernest byl docela rád, když se mohl vytratit z terasy, kde probíral dietní požadavky s jedním vegetariánem z Düsseldorfu, a uchýlit se do chládku své kanceláře za recepcí. V hotelu měli siestu: po obědě již bylo uklizeno a stoly byly nachystány na večeři. Těla seřazená kolem bazénu se smažila na slunci a jediný znatelný pohyb nastal, když se otáčela jako kuřata na rožni. Před šestou se nebude nic dít. Ernest poslal Françoise, aby něco pojedla, a usadil se ke korespondenci. Svazek dopisů se žádostmi o rezervaci pokojů mu udělal radost. Letní sezóna začínala mít formu. Zatím je to velmi dobré.

Zaslechl, jak se otevírají hlavní dveře, potom kroky a hluboké vydechování. Odsunul dopisy stranou a vstal.

„Haló!“ ozval se hlas. „Je někdo doma?“

Ernest ještě nikdy neviděl tak urostlého mladého muže. Měl asi metr devadesát, většinou složený ze svalů. Na sobě měl krátké cyklistické kalhoty a propocené tričko bez rukávů nazdobené nápisem TEXAS UNIVERSITY– ČTYŘI AŽ PĚT NEJLEPŠÍCH LET VAŠEHO ŽIVOTA. Krátké světlé vlasy, modré oči a široký fluoridový úsměv, obnažující perfektní a pravidelné zuby, které, jak se zdá, rozdávají jenom v Americe.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil ho Ernest. „Čím mohu posloužit?“

„Jak se vede?“ Mladý muž mu podal ruku. „Boone Parker? Hledám Simona Shawa?“ Stejně jako většina Američanů měl ve zvyku mluvit tak, že na konci věty byla jeho intonace výrazně stoupavá, čímž se mu z vět oznamovacích stávaly věty tázací.

„Boone, vítej u nás. Už na tebe čekáme. Já jsem Ernest.“ Mladý muž pokynul hlavou. „Pan Shaw tu bude co nevidět. Řekl bych, že by sis dal něco k pití.“ Zvedl telefon, že zavolá dolů do baru. „Na co bys měl chuť?“

„Dvě piva? To by bylo bezva?“

„Jasně,“ konstatoval Ernest. „Do každé ruky jedno.“

Boone umořil první pivo najeden dlouhý doušek, jak se zdálo, a spokojeně si oddychl. „Člověče, tohle jsem potřeboval? Přijel jsem sem na kole?“ Zazubil se na Ernesta. „Máte tady docela slušné kopečky?“

To druhé pivo si více vychutnával a probíral s Ernestem své první dojmy z Francie, která se mu vcelku zamlouvala, až na to, že nepotkal příliš mnoho dívek. Ale bylo to prima, tady v hlavním stanu světové cyklistiky, jelikož cyklistika byla jednou z jeho vášní – byla to větší sranda, jak to po americku popsal. Cyklistika a vaření. Nemohl se rozhodnout, jestli chce být příští Greg Lemond nebo příští Paul Bocusse. Kola nebo koláče?

Ernest si ztěží mohl představit toho přátelského obra, jak se sklání nad sporákem nebo jak krájí mrkev na kostičky těma obrovskýma rukama, ale Boone mu vysvětlil, že je to díky dědičnému zatížení.

„Taťka dělá v potravinách? Potraviny mám v genech? Já jsem vařil, už když mi bylo devět – jen tak vejce a pražené fazolky a tak dále – ale teď, teď jsem se dal do opravdového vaření? Málem jsem se zapsal do jedné kuchařské školy v Paříži, chápeš? Jedna z těch škol, kde ti natrhnou zadek, když nesvedeš rajskou omáčku s jednou rukou uvázanou za zády? Prostě tyhle důležitý francouzský sračičky děsně miluju?“

„No nic, mladý Boone,“ na to Ernest, „Myslím, že bych tě měl seznámit s naší šéfkuchařkou. Jak jsi na tom s francouzštinou?“

Boone se poškrábal ve vlasech a pokrčil rameny. „Zárodečná? Španělsky umím docela dobře, ale s tím si tady asi moc nepomůžu? Pracuju na tom?“ Dopil pivo a pohlédl na hodiny za recepcí. „A kruci… abych jel? V pět mám výuku?“

„Řeknu panu Shawovi, že jsi tu byl.“

„Jasný, Ernie? Jsem rád, že jsme se setkali? Buď v klidu, jo?“

Ernest stál ve dveřích a pozoroval ho, jak se opírá do pedálů a mizí. Sympatický mladý muž, řekl si, a zdá se docela nezkažený, úplně něco jiného, než by jeden čekal od miliardářského synka. Některé jeho výrazy byly vcelku zajímavé. Buď v klidu? Ernest potřásl hlavou a zašel zpět do kanceláře.

Nicole a Simon, červenající se a trošku s pocitem viny, že strávili odpoledne v posteli, dorazili do hotelu a našli tam Françoise a Ernesta připíchnuté ke zdi malou rozzuřenou ženičkou. Simon ji hned poznal. Manželka čumila od vedle. Jeho úsměv se střetl s frigidním pokynutím. Madame měla důvod ke stížnosti. Jedna osoba pohlaví Ženského mezi hotelovými hosty se patrně vystavovala slunci zcela bez… Simon se pokusil nasadit vyděšený výraz a snažil se přesvědčit madame, že ona osoba měla na sobě plavky tělové barvy, ale vyrušil ho v tom příchod rozlíceného, rudolícího a pohoršeného Francouze. Požadoval, aby Ernest okamžitě zakročil proti tomu voyeurovi, který bez přestání čučí přes zeď na jeho ženu a odmítá slézt dolů. Neslýchané!

Nastala chvilka ticha, kdy si oba protagonisté uvědomili, že stojí vedle sebe, pobouřený vedle pobouřeného, ale vzápětí se opět obrátili ke shromážděnému vedení hotelu a pokračovali v syčení svých stížností.

„Ten nestydatý šmírák!“

„Ta nahotinka!“

„To je neskutečné!“

„To je skandál!“

Simon odvedl madame opatrně ke dveřím a přikyvoval jí se vší vážností, kterou ze sebe vydoloval, zatímco Ernest se pokoušel o totéž s manželem spoře oblečené, slunci se vystavující dámy. Nicole a Françoise se tvářily absolutně přísně a v tichosti se jakoby rozplynuly směrem do kanceláře. Simon se za chvíli vrátil, ale nevypadal jako někdo, kdo by dosáhl jakéhosi rozhodujícího diplomatického vítězství.

„Nevím, co je tady k smíchu,“ řekl jim. „Došlo tady k morální krizi. Vzkazuje vám to madame.“

„A co s tím my dvě máme dělat?“

„Pámbů ví. Nabídl jsem jí, že zvýšíme zeď, ale namítla, že by jim stínila.“

Françoise se zahihňala. „Tak mu kupte kratší žebřík.“ Simon si plácnul na čelo.

„No jasně. Francouzská logika je neporazitelná.“

Odešel s Nicole hledat Ernesta, který utišil manžela obvyklou tajnou zbraní hoteliérů – šampaňské pro dva – a spokojeně si prozpěvoval a prováděl menší úpravy prostřených stolů v restauraci. Nejprve jim popsal návštěvu Boona Parkera – takový milý mladík a tak báječně vyrostl – a pak vyndal z kapsy dopis. „Tohle došlo s adresou na hotel, tak jsem to otevřel, ale mám dojem, že je to pro vás.“ Podal dopis Simonovi. „Nemáte náhodou umělecky nadaného strýčka? Pakliže ano, neschovával jste ho před námi, čirou náhodou?“

Simon pohlédl na rozmáchlá písmena maniakálního rukopisu na hlavičkovém papíru Pensionu San Marco:

Haló ty mladý prostopášníku,

novinky o tvém podniku pronikly až sem, do Benátek, kde se já a mé múzy dělíme o panoráma s padesáti tisíci japonských turistů. Malovat se tu prostě nedá. Toužím po světle a prostoru, vůni tymiánu a levandule, letmém pohledu na pokožku barvy medové, drsném pohledu na skály na věky trčící směrem k nesnesitelné modři nebes. Ach, Provence!

Dostává se mi prostředků na železniční jízdenku do Avignonu a sdělím ti, kdy přijedu, tak abys mohl vše vhodně připravit. Vzhledem k tomu, že nepociťuji bezprostřední potřebu navrátit se do Norfolku, budeme mít dosti času na to, abychom obnovili naše neocenitelně drahocenné příbuzenské vztahy, jichž jsem si vždy nade vše cenil.

Tak tedy na viděnou, jak říkáte u vás ve Francii!

Tvůj milující strýček William

P.S. Někteří z těch osvícenějších uměleckých kritiků mi začali říkat „Goya z Norforlku“. Nemohu být tak falešný a předstírat, že se s nimi o tom chci hádat. Opatři mi nahotinky v příslušných pózách, můj drahý hochu. Moje štětce se již teď ježí nadšením!

„No těbůh!“ Simon podal dopis Nicole. „Mám dojem, že jsem ti o něm ještě neřekl, že ne?“

Nicole se mračila nad dopisem. „On je slavný umělec, ten tvůj strýček?“

„Ne tak slavný, jak by rád. Vidíme se spolu tak jednou za tři čtyři roky, a to když je na mizině nebo na útěku před nějakou vdovou, které slíbil manželství…“ Simon se zarazil a podíval se na Ernesta. „Absolutně si nemůžeme dovolit, aby nám tu zabíral pokoj déle než dva tři dny. Mohl by si myslet, že se dostal do nebe, a už bychom se ho nikdy nezbavili.“

„V tom případě, vážený a milý,“ Ernest na to, „mu budeme muset najít tu vdovu, že ano? Vypadá co k čemu, ten strýček William?“

Simon si vzpomněl, že když ho viděl naposledy, vypadal jako rozválená postel ve starožitném manšestrovém obleku, v košili z armádního výprodeje s odřenou klubovou vázankou a byl cítit terpentýnem a whisky. „V takovém tom běžném slova smyslu ne, Ern. Ale mám pocit, že ženám se zamlouvá.“

„Á, v tom případě by tu byla určitá naděje. Všude hledej vdovu, Nicole.“ Ernest zamával na párek hostů, kteří se ubírali od bazénu směrem k hotelu převléci se k večeři. „Musím letět. Dnes jsme plně obsazení – cely Lubéron musel zřejmě slyšet o naší drahé madame Pons.“ Potáhl jeden z ubrusů a zmizel směrem ke kuchyni.“

„Tak tady je někdo,“ prohlásila Nicole, „kdo našel svoje povolání. Vypadá tak šťastný. A všichni ho přímo milují, víš to?“

„Je to zvláštní. Vlastně jsme si vyměnili pozice. Je to úplně naopak, než tomu bylo v Londýně. Někdy mám pocit, když s ním chci mluvit, že bych si měl předem sjednat schůzku. Víš, co mi tuhle řekl? Jednoho dne si spolu budeme muset zajít na oběd. Držák drzý. To je přesně to, co jsem mu někdy říkal já.“

„Znepokojuje tě to?“

Simon se jí podíval do tváře. Úsměv napůl skrýval starost v jejích očích. „Och, já si zvyknu.“

Nicole se k němu natáhla a narovnala mu pomačkaný límeček u košile. Jak jenom může tenhle mužský vypadat neupraveně jenom po obchůzce kolem hotelu? „Jestli tě to nějak znepokojuje, měli bychom si o tom promluvit. Nebuď takový Angličan.“

„Dobře.“ Díval se na ni žádostivě, objal ji kolem zadečku a zdvihl ji k sobě. Z kuchyně vyšel číšník a rychle zabrzdil. „Dobrou chuť,“ zamumlal a zpátečkou zajel zpět do kuchyně.

Vlastně to nebylo nijak divné, přemýšlel Simon později, že tolik lidí toužilo vlastnit restauraci. Rozhlédl se po terase. Bylo tam plno do posledního místa, opálené tváře živě odrážely světla svíček, smích a hovor mizely směrem k temným nebesům a Ernest si dřepl postupně u všech stolů, aby na něj hosté nemuseli hledět vzhůru, a poklábosil s nimi. Všechno to vypadalo tak snadné. Nikdo, kdo by se zpovzdálí díval na to panoráma uvolněných požitků, by si nedokázal představit, jakého úsilí je zapotřebí k zajištění hladkého chodu kuchyně, aby se požitky vůbec realizovaly – pořezané prsty, spálená kůže, na vteřinku načasované omáčky, pot, kletby, rozlité pánve a na druhé straně pevná ruka a chladný výraz tváře číšníka, který vás obslouží s uváženou a zdvořilou trpělivostí, ačkoliv se právě vynořil z toho zmatku.

Simon se pokusil navěsit vlaječky na tváře tak, aby to odpovídalo běžnému stereotypu. Skupinka hřmotných, nadmíru opálených a klenoty ověšených mužů a žen, kteří si objednali víno z Bordeaux raději než to místní, museli být Němci – zámožní, velcí a hlasití. U stolů, které se utápěly v oblacích kouře, seděli Francouzi. U nekuřáckých stolů, kde se vypilo více vody než vína, seděli Američani. Angličani si mazali housky tlustě máslem a objednávali si ty nejtěžší moučníky. Švýcaři drželi pečlivě lokty u těla a pravidelně jako hodiny střídavě upíjeli vína a vody. Simon se usmál na Ernesta, který se ladně pohyboval mezi stoly, oči všude. Vypadalo to, jako by restaurace řídil odjakživa. Jeden muž, který našel své povolání, jak řekla Nicole. A ten druhý muž, já, to svoje stále ještě hledám.

Svůj úkol dokončit a otevřít hotel splnil a teď nastalo určité rozčarování. Ernest a Nicole řídili hotel spolu, hotel se pomalu zabíhal do pracovního rytmu a jediný člověk bez zaměstnání byl on, pan majitel. Je možné, že by měl několik příštích let strávit hlazením hostů a uklidňováním rozzlobených sousedů? Jaký by to byl rozdíl od hlazení klientů agentury a uklidňování Jordana a Zieglera? Jediný rozdíl byl ve velikosti problémů, to určitě, ale technika jejich řešení mu byla povědomá: takt, trpělivost a řečičky.

Simon vyšel z restaurace, po cestě mezi stoly přikyvoval a usmíval se a odebral se nahoru. Nicole a Françoise seděly v kanceláři a dělily se o láhev vína a hromadu papírů. Pro něho tam na práci nic nebylo. Nicole mu zamávala, poslala mu vzduchem pusu a řekla, že se uvidí doma. Vyšel ven do večerního vzduchu, který se mírně ochladil a zjistil, že v kavárně se ještě svítí. Zašel dovnitř, že si dá pálenku a najde tam někoho, s kým by si mohl popovídat.

U stolku při stěně seděl Ambrose Crouch. Četl nedělní Times z minulého týdne a letmo na Simona pohlédl. Před sebou měl karafu vína, ve které nezbývalo více než půl sklenice nafialovělých zbytků. Měl aspoň něco pojíst. S nechutí zíral na Simonova záda. Víno, které celý večer popíjel, mu nějak zkyslo v žaludku.

„Utíkáte před svými turisty?“

Simon uslyšel Crouchův hlas, otočil se, rozhlédl se kolem a když poznal tu nakvašenou tvář, otočil se zpět ke své skleničce.

„O co jde? To teď mluvíte jen s bohatými Němci? Líbat Frickovi zadek a brát od něj peníze, to se vám líbí, co?“ Crouch dopil a zasmál se. „Toť se ví, máte v tom praxi. V reklamě nic jiného neděláte.“

Simon si povzdychl a přešel ke Crouchovu stolku. Crouch k němu vzhlédl vzhůru. „No vida, navštívil nás sám pan šéf. Cítím se poctěn.“

„Mám dojem, že jste opilý. Neměl byste jít domů?“

„Tenhle kafáč vám nepatří.“ Crouch točil v ruce dopitou sklenkou a opřel se dozadu. „Nebo to taky máte v plánu? Hezkou vkusnou renovaci pro turisty?“

Simon na vteřinku zaváhal. Měl chuť odejít, ale jeho podrážděnímu to nedovolilo. Sedl si. „Vždyť vy sám jste přece také jenom turista. Jediný rozdíl je v tom, že vy jste tu o něco déle. Vy sem nepatříte o nic víc než já a navíc jste pokrytec. Podívejte se na ty sračky, které plodíte do těch svých článečků o hrůzách pokroku. Pokrok se vám ale hodí, když ho sám potřebujete.“

„Jó?“

„Jasně. Máte telefon, ne? Máte fax, ne? Předpokládám, že máte i koupelnu, to není pokrok?“

„A co teda říkáte na tu invazi lidí, kteří si v těchhle vesnicích upravují domky jenom na to, aby tu strávili dva měsíce v roce?“

„Vy byste je asi raději nechal zchátrat, že? Víte zrovna tak dobře jako já, že mladí lidé odtud odcházejí už dlouhá léta, protože se jim víc zamlouvá dělat ve městech než na poli. Většina těchhle vesnic by bez turistů byla mrtvá.“

Crouch zopakoval opovržlivé zamručení. „Neslyšel jsem tohle už někdy předtím?“

„Náhodou je to pravda.“

„Takže prostě musíme souhlasit s tím, že se tu objeví golfová hřiště, butiky, odporné malé vilky a dopravní zácpa – předpokládám, že to je to, čím chcete vesnice zachránit před smrtí?“

„Turistika je dnes ve skutečnosti způsob života. Dá se s ní zacházet správně nebo nesprávně, ale ignorovat ji a doufat, že zmizí, nemůžete.“

„Jak dobře víte, pane Shawe, já ji neignoruji.“

Simonovi došla pálenka i trpělivost. „Neignorujete? Vy se živíte tím, že ji špiníte, a dokonce někdy nemáte ani dost odvahy na to, abyste se pod své názory podepsal.“

Crouch na něj pohlédl a na tváři se mu rozhostil podlý úsměv. „Nemám ponětí, o čem to mluvíte. Je nás víc, co máme podobný názor na věc, že totiž turismus představuje vulgární epidemii.“

Simon odstrčil židli a vstal. „A kampak jezdí ti vaši kamarádi na dovolenou? Nebo zůstávají doma a cítí se povznešeně?“

Když Simon vyšel z kavárny, připadalo mu, že zápas skončil neuspokojivou remízou, ale byl by se o to raději přel s někým jiným než s jedovatým a podnapilým novinářem. Na chvilku se zastavil a zadíval se vzhůru do vybledlého modročerného inkoustu oblohy a musel sám sobě přiznat, že mu hádka i tak způsobila alespoň malou radost. Bylo to jiné než ty opakující se zdvořilůstky, které se od něj žádaly, jakožto od profesionálního hostitele. Ale musel se zamyslet. Turismus proměnil většinu pobřeží Středozemního moře v přeplněnou a znečištěnou noční můru. Že by k tomu mohlo dojíti v Provenci? Nebo jsme se poučili? V něčem měl Crouch pravdu, i když to byl povýšený vůl. Musel se smát sám sobě. Že by mu hrozilo stát se rozumným vašnostou?

Boone Parker si zvykl dojíždět na kole do hotelu každé odpoledne, rozpolcen jednak přáním pozorovat madame Pons v kuchyni a jednak rostoucím nutkáním zbourat jazykovou bariéru a sblížit se s Françoise. Simon i Ernest se bavili tím, že pozorovali ty dva, jak kolem sebe krouží a hledají můstek mezi texaskou angličtinou a provensálskou francouzštinou. Boone už byl schopen říct si o svůj příděl piva francouzsky a Françoise už zvládla základy amerických výrazů typu „přeji hezký den“ a „jak se máte“. Jednoho odpoledne se v recepci pomalu dostávali na akademickou úroveň identifikace částí těla, ale v tom jejich studium přerušil náhlý telefonát z Avignonu. Strýček William přijel z Benátek.

Simon ho našel v nádražní restauraci nad sklenkou pastisu. Ovíval se starým zažloutlým slaměným kloboukem plným děr. Na sobě měl manšestrové kalhoty, které na Simona dělaly dojem, že to byly ty samé, jako když se viděli naposledy, vyboulené a na kolenou plešaté věkem, a zmačkané lněné sako barvy zkaženého vanilkového pudinku, oblíbené u postarších Angličanů, kteří se ocitnou v teplejších klimatických pásmech. Jak spatřil Simona, který se probíjel hromadami zavazadel mezi stoly, zarudlá upocená tvář pod ochmýřenou stříbřitou kšticí se mu rozjasnila.

„Drahý hochu, srdečně mě těší, že v těchhle končinách konečně vidím známou tvář – a jak jsi opálený. Vypadáš výborně. Zřejmě ti to tady v té Provenci svědčí. A proč by ne?“ Uhladil si kštici, nasadil klobouk, obrátil do sebe poslední zbytek pastisu, otřásl se a poplácal se po kapsách. „Malá formalitka a můžeme odjet.“ Vyndal z kapsy hrst mincí a s údivem si je prohlédl, jako by očekával roličku bankovek. „Aha. Myslíš, že tady berou liry?“

Simon zaplatil, vzal dva kufry z popraskané kůže, na které strýček William velkomožně ukázal a vyšli spolu na parkoviště. Starý pán se náhle zastavil, až do něj Simon málem vrazil. „Ejhle! Přísní strážci sídla papežů!“ Napřaženou paží ukázal směrem k hradbám na druhé straně silnice. „Závan minulosti, exploze světla! Úchvatné, okouzlující! Úplně cítím, jak se ve mně probouzí múza.“

„Pozor, přejede tě autobus.“

V autě se strýček vrhl na Simonovu cigártašku a jeden doutník si s ohromným uspokojením zapálil. Benátky nebyly ta nejlepší zkušenost jeho života, jak byl nucen konstatovat. Davy a ceny, všude ti nechutní holubi, malé nedorozumění ohledně účtu v penzionu – ne, nelitoval toho, že odjel. Avšak jaká to radost, najít pomoc a ubytování v Provenci, kde musí každý umělec pod sluncem prostě rozkvést.

„S tou pomocí a ubytováním budeme mít problém, strýčku Willy, hotel máme plný.“

„To je detail, drahý hochu, detail. Znáš mě. Mé požadavky jsou skromné a není jich mnoho.“ Silně zatáhl z doutníku. „Polní lůžko ve věži, polévka s kůrkou chleba – ta vznešená čistota asketického života.“

Simon dobře věděl, co tím chtěl říct. „Máš nějaké peníze?“ Strýček William oklepal popel a pofoukal žhavý konec doutníku. „Na neštěstí nejsem imunní proti hospodářskému úpadku.“

„Jsi na mizině.“

„Mám problém s hotovostí.“

„Jsi na mizině.“

„Očekávám platbu.“

„Ještě pořád? Tu stejnou?“

Strýček William pohrdnul další diskusí o jeho financích a obrátil svoji pozornost ke krásám krajiny. Když vyjeli z Avignonu a projeli kolem prostitutky s BMW, momentálně oděné do letní výbavy, sestávající z minikalhotek a zlatých holínek, galantně smeknul a zamumlal „kouzelné, kouzelné“. Simon zakroutil hlavou a přemýšlel, kde asi strýčka ubytují, jelikož rozpoznal známky prodloužené návštěvy. V hotelu může zůstat nanejvýš týden, déle ne. Potom jsou všechny pokoje zamluveny.

„Desetník za tvé myšlenky, drahý hochu.“

„Přemýšlím, kde tě ubytujeme. Jak dlouho tu hodláš zůstat?“

Jeli kolem pole slunečnic a strýček William potěšeně mručel. Hlavy květů, všechny v úhledných řádcích, spořádaně hleděly jedním směrem, jako by je někdo naaranžoval.

„Kdo ví? Měsíc? Rok? Do konce života? Podívej, jak dlouho Cézanne maloval Mont Sainte-Victoire!“ Zamával doutníkem směrem k hoře. „Tahle mimořádná scenerie – útesy, olivy, zeleň révy – z té musíš upíjet pomalinku, jako z číše dobrého moku, nesmíš ji hltat. Změny ročních období, tím jsem si zcela jist, mi budou zdrojem nekonečné inspirace.“ Naklonil se k Simonovi a poplácal ho po koleni. „A navíc je mi potěšením být na blízku milovanému synovci.“

„Právě toho jsem se obával,“ zamumlal Simon pod nos.

Strýček William, jak se dalo předpokládat, byl uchvácen hotelem a jelikož nebyl duše prostá, takřka okamžitě rozpoznal, že by v Ernestovi mohl získat neocenitelného spojence. Ani ne za hodinu po příjezdu mu navrhl, že ho bude malovat. „Hlava klasických proporcí,“ prohlásil. „Připomíná mi jistého císaře římského.“ A když trval na tom, že do portrétu bude muset zakomponovat paní Gibbonsovou, jak leží Ernestovi u nohou, nebylo pochyb, že položil základ důležitých vztahů. Goya z Norfolku se zabydlel na léto.

20

Cyklisté dýchali bez jakýchkoli potíží a nohy jim pumpovaly nahoru a dolů, naprosto pravidelně jako písty motoru. Generál je pozoroval, jak stoupají do příkrého kopce směrem ke Gordes, a vzpomínal na tu první kolísavou jízdu, spoléhající na jejich rosolovité svaly a doprovázenou kletbami a kašlem. Nyní se cítil opravdu potěšen. Vypadali jako tisíce jiných skutečných cyklistických klubů, pro něž nějakých sto kilometrů za slunečného nedělního rána neznamenalo nic víc než zapotit se.

Jeli dlouhou oklikou přes Isle-le-Sorgue, nahoru do Perns, pak směrem na Venasque a Murs, a konečně dolů na silnici D2 a závěrečný kopeček zezadu kolem Gordes, aby dostali chuť k jídlu, které jim Generál u stodoly připravil.

Dal si s tím obědem dost práce. Kolem skládacího stolu rozestavil židle a nachystal krevetky a silné plátky jehněčí kýty pro opékání na rožni. Přivezl sáčky s ledem do pastisu a rosé, a tucet lahví Châteauneuf, které si schovával na tuhle poslední tréninkovou neděli, jejich poslední neděli coby chudých hochů.

Jel napřed, aby rozehřál rožeň, a stál nad řeřavým uhlím a pozoroval, jak třesoucí se horký vzduch stoupá vzhůru a uhlíky mění barvu z černé na šedou. Nalil si pastis a jako vždy s chutí pozoroval, jak se tekutina zakalí, když do ní přidá led a vodu. Pozdvihl sklenici na tichý přípitek tomu svatému, který byl patronem bankovních lupičů. Jeden z nich to být musí, pomyslel si. Ve Francii přece mají svatého pro všechny, pro všechno a pro každou maličkost. Tak nám popřej štěstí, ať už jsi kdo jsi, a touhle dobou příští týden už budeme počítat, kolik nám to vyneslo.

Uslyšel ze silnice zvuky smíchu a hekání, a tu se ti jeho hoši objevili, sjeli ze silnice dolů a na polní cestě seskočili a kola vedli, aby šetřili pneumatiky. Smáli se a masírovali si zadky.

„Bravo, děti moje! Kdo si dá vodu a kdo pastis?“

Nahrnuli se ke stolu, utírali si zpocené tváře do bavlněných čapek a strkali se o sklenice a led.

„Dnes,“ oslovil je Generál, „se najíme, vypijeme, co se dá, a zdřímneme si ve stínu. Ale napřed malé obchodní jednání. Deset minutek.“

Počkal, než si všichni nalili a usadili se kolem stolu. Sedm opálených tváří se obrátilo k němu.

„Dobře.“ Generál položil na stůl sedm párů tenkých latexových rukavic a dva klíče. „Když jsme byli v base, všem nám vzali otisky prstů. Takže při této příležitosti všichni budete mít rukavice. Nesundáte si je, ani kdybyste se potřebovali poškrábat v zadku. A pak,“ položil na stůl baliček cigaret, „tohle jsou ty zadní dveře, kterými vyjdete ven.“ Vedle cigaret postavil svoji sklenici. „Tady, hned vlevo od dveří zaparkuji dodávku. Budu na to mít celý den, abych našel to správné místo, takže se na to můžete spolehnout. V dodávce budou kola. Během noci je vyndám a zajistím je řetězem u zábradlí hned vedle dodávky. Jeden dlouhý řetěz a jeden visací zámek. Rukavice si necháte, dokud neodemknete zámek, jasný?“ Sedm hlav přikývlo. Generál vzal ze stolu klíče. „Tenhle klíč je na ten visací zámek. Kdybyste jeden ztratili, tohle je duplikát. Jestli ztratíte oba, tak jste v řiti. Jojo a Bachir budou mít každý jeden klíč. Uvažte si ho kolem krku nebo si ho strčte kam chcete, ale neztraťte ho.“

Generál vzal do ruky sklenici, napil se a utřel si knír. „Mám tady kalhoty a teplákové bundy, které si oblečete přes svoje cyklistické oblečení. Jsou staré a nevystopovatelné. Prostě je zahodíte. Během vloupání se namočíte, ale máte celou noc na to, abyste uschli.“ Rozhlédl se a ušklíbl se. „Tak a to je vše. Pak už zbývá jen spočítat peníze. Má někdo nějaké otázky?“

Hleděli na hromádku latexových rukavic a na klíče, a mlčeli. Po všech těch měsících konečně nadešla ta pravá chvíle pro akci. Generál dobře věděl, na co myslí: Co když se to nepovede? Další soud, další darebák soudce na ně bude koukat přes svůj dlouhý nos, další pobyt v base.

„Přátelé,“ zahromoval. „půjde to hladce. Věřte mi.“ Plácl na nejbližší rameno. „Co je to s vámi? Jak to, že se ještě nikdo nezeptal, co bude k obědu?“

Strýček William byl velmi vychytralý a mimořádně zkušený starý vyžírka. Se šarmem sobě vlastním záhy vyřešil svůj problém s ubytováním a už si balil svoje zavazadla, aby se nastěhoval k Ernestovi do jeho malého najatého domku, kde měl nachystaný jeden nadbytečný pokojík coby rezidentní umělec. Bylo to totiž nezbytné k tomu, jak vysvětlil, aby mohl absorbovat Ernestovu osobnost, tu podstatu a esenci člověka předtím, než se pokusí zachytit ji na plátno. Soudil, že by se to dalo protáhnout na několik příjemných týdnů, než se pustí do malování, a pak tu byla ona sošná postava madame Pons. Nedalo se totiž říci, že by odolávala návrhům namalovat její portrét poté, co ji strýček William obměkčil řadou lichotivých srovnání s Odaliskou. Proč by měly všechny poklady zdobit jen stěny Louvru, ptal se, a odhalil zcela bezpečně jiskřičku v jejím oku, jak se na něj dívala přes skleničku bílého. Ano, v Provenci se strýčkovi Williamovi zcela určitě líbilo a neměl nijak naspěch vrátit se do chalupy plné průvanu a příliš blízko té rozzuřené vdovy v Norfolku. Přirozeně, byl tu také onen malý problém s hotovostí, ale třebas se mu podaří přesvědčit Simona, aby ho založil, než dostane tu platbu, která se tak záhadně opožďuje. Mezitím může žít bez jakýchkoliv vydání. Strýček William zavřel kufr, srovnal si v náprsní kapsičce obstarožní hedvábný kapesníček, za nímž se skrývaly dva ukradené doutníky, a odebral se dolů, jestli tam není někdo, kdo by mu zaplatil něco k pití.

Simon a jeho host se usadili u tichého stolku v rohu. Enrico z Marseille si sundal sluneční brýle a s uspokojením pokynul směrem k terase.

„Velice mě těší, že vám hotel tak funguje,“ řekl. „Musíte s tím mít spoustu práce. Jsem vám zavázán, že jste si udělal čas na náš malý oběd.“

Simon se tomu po nějakou dobu snažil vyhnout, ale Jean-Louis dělal neustále narážky na to, že by se nevyplatilo Enrica zklamat, protože on se osobně tolik zajímá, jak hotel prospívá. „Docela jsem se na vás těšil,“ odpověděl mu Simon. „Dáme si něco k pití? Sklenku šampaňského?“

Enrico si položil ruce na stůl. Byly to ruce s tlustými prsty a nedávno namanikúrovanými nehty. Na zápěstí, pod manžetou hedvábné krémové košile, se mu v černých chlupech schovávaly zlaté hodinky. Oblek, také z hedvábí, byl barvy tmavě modré – typické pro obchodníka. „Och, já jsem jenom prostý chlapec z Marseille,“ prohlásil. „Takže bych si dal pastaga. Ricard.“

Simon objednal dvakrát pastis a odhadoval, s jakými tlachy se má vytasit u příležitosti oběda s gangsterem. Nová technika vydírání? Nechutný růst ceny kokainu? Vliv inflace na výši úplatků? „Tak,“ řekl, „máme docela hezky, že?“

Enricova ústa se sevřela v úsměvu. Oči mu běhaly od Simona k terase, která se pomalu naplňovala sportovně oděnými hosty, kteří na chvíli opustili bazén. „Počasí nám vydělává,“ odpověděl. „Sluníčko otevírá lidem peněženky.“

Donesli jim pastis a Enrico připil na prosperitu hotelu. Když se napil, jizva na krku se mu vlnila a Simon se musel nutit, aby se na ni nedíval – tak blízko u žíly byla.

Enrico si zapálil a nechal si kouř z úst stoupat do nozder. Naklonil se vpřed. „Pane Shawe, přišel jsem sem jako přítel, jako někdo, kdo by rád viděl, že se můžete radovat z ovoce své tvrdé práce. Abyste viděl, jak se vám investice vyplácí.“ Přikývl a opět se pomalu napil. „Podstatná investice, tím jsem si jist.“

Simon se snažil, seč mohl, aby vypadal uvolněně a pokrčil rameny. „Nic, co je k něčemu dnes, není zdarma.“

„Přesně tak. A jako byznysman víte, že investice se musí pojistit.“

A je to tady, pomyslil si Simon a s úlevou odvrátil pohled od těch usmívajících se úst a tvrdých nehybných očí směrem k číšníkovi, který jim přinesl jídelní lístky. „Mohu vám doporučit ravioli plněné sýrem a špenátem. Madame Pons dělá svoje vlastní těstoviny.“

Enrico studoval lístek řádek po řádku, jako by pročítal smlouvu. „Ano,“ odsouhlasil to, „ravioli, a pak králíka na olivách. A jestli dovolíte, tak víno je na mně. Mám totiž určitou slabost pro Côte Rôti.“

Pět set čtyřicet franků za láhev, kup si jich, kolik chceš, pomyslel si Simon. Po pravdě, hádat se s Enricem o cokoliv mu nepřišlo jako zcela rozumné. Přes ty namanikúrované ruce a tichý hlas vyzařoval určitou brutalitu a Simon byl zvědavý, jaký návrh se z toho nakonec vyvrbí, až k tomu dojde. Zatracená práce. Člověk sem přijede, aby si vychutnal klid a mír venkova, a skončíš u stolu s ravioli a s vrahounem v oblečku.

Enrico jedl vybraně, dával si na čas a často si osušoval rty ubrouskem. Když čekali na hlavní jídlo, vrátil se ke svým myšlenkám o ochraně investic. Neslyšel Simon náhodou, co se vcelku nedávno přihodilo v restauraci Deux Garçons v Aix? Na toaletách našli tolik dynamitu, že by vyletěla do vzduchu nejen restaurace, ale i polovina Cours Mirabeau. To jsou ty komplikace, které činí podnikání v Provenci tak nepředvídatelným. Představte si to – všechna tahle práce, milionové investice, a najednou… Enrico smutně potřásl hlavou nad tou hloubkou úpadku morálky, ale rozveselil se, jakmile přinesli králíka. Sehnul se nad talíř a zhluboka se nadechl. „Aáá, ano, ano,“ prohlásil, „omáčka, tak jak má být, zahuštěná králičí krví.“

Enrico pokračoval ve výčtu krádeží, újmem na zdraví a nevyřešených únosů a prokládal to poklonami kuchyni a chválením vína. Tón hlasu mu zůstal stejný, ať se to týkalo čehokoliv. Simonovi přešla chuť k jídlu. Vraždám i požitkům z hodovní tabule se dostalo stejného blahosklonného a sebevědomého ocenění.

Až později se Simonovi podařilo odvést řeč od hrůzostrašných historek k vlastnímu účelu návštěvy, takže se Enrico konečně dostal k podrobnostem svých návrhů. Tak jako v reklamě. K podstatě obchodu se vždy dostanete až při kávě.

„Enrico, řekněte, k těmhle věcem, k těm přece dochází ve městech. Tady na vesnici se něco takového nestává.“

„Časy se mění, příteli. Na trhu je veliká konkurence a míchá se do toho příliš mnoho amatérů.“ Potřásl hlavou. „Amatéři nemají trpělivost a jsou chamtiví. Pro organizovaný obchod prostě nemají pochopení.“ Od cigarety se mu ve spirále vznášel kouř a seděl bez nejmenšího pohnutí.

Simon se snažil odhadnout, jak se v tom obchodě Enrico pohybuje. Možná ne příliš mnoho dynamitu, nezabít příliš mnoho hostů. „… tím chcete říci…“

„Tak, aby všichni vydělali.“

„Ano, samosebou, ale nevím přesně, jak se do toho zapojí takový hotel.“

„Ach.“ Enrico típnul cigaretu a jeho neposkvrněné ruce zaujaly výchozí pozici. „To se naaranžuje velice jednoduše. Používáte prádelnu. Potřebujete dodat nápoje do baru. Pokoje občas potřebují vymalovat. Nakupujete ryby a maso. Váš nádherný bazén potřebuje údržbu. Rozumíte?“

Simon rozuměl.

„Mám kolegy,“ pokračoval Enrico, „ve všech potřebných odvětvích. Ve všech těch firmách pracují lidé nejvyšší kvality. Ujišťuji vás, že je potěší, budou-li vám moci být k službám. Já je všechny používám osobně. Jsou perfektně vycvičení.“

A jako bonus tenhle měsíc, řekl si Simon, zvláštní nabídka. Žádné výbuchy, žádné únosy, neprostřelíme vám kolena, nevykrademe vás. Opravdu nejlepší příležitost, které se vám v životě dostane. Cítil se, jako by byl na pohovoru s ředitelem banky z pekla.

„Mám dojem, že potřebuji koňak, Enrico. A co vy?“

„Jeden Vieux Marc. Réserve de Legats, jestli ho máte. Z Châteauneuf. Vidíte? Jako místní obchodník podporuji místní výrobky.“ Úsměv na Enricově tváři se roztáhl nejméně o dva milimetry. „A trvám na tom, že tenhle oběd je na můj účet.“

„Aby každý vydělal, je to tak?“

„Přesně tak, příteli. Všichni musíme vydělávat.“

Jojo zacouval dodávkou na parkoviště proti hotelu, hned vedle velkého černého mercedesu. Řidič, zrovna tak velký a černý, se díval, jak Jojo otevřel dveře dodávky, velice opatrně, aby se ani náhodou nedotkl neposkvrněné karoserie mercedesu. Naleštili ho dnes ráno, tak, jako každý den. S tím druhým řidičem na sebe kývli a Jojo přešel přes ulici. Opatrně držel mezi palcem a ukazováčkem bílou obálku, aby se neušpinila. Zadupal na chodníku, aby setřásl z bot prach a vešel dovnitř.

Z důvodů čistě osobních, které si nechával pro sebe, dojížděl Jojo rád do hotelu, a tak se dobrovolně přihlásil, když Fonzi chtěl poslat Simonovi účet. Klepal obálkou na dlaň a rozhlížel se po liduprázdné recepci. Z kanceláře bylo slyšet Françoise na telefonu, a tak vyšel na terasu a doufal, že se mu podaří zahlédnout madame Pons, jejíž velkolepý objem byl předmětem tolika jeho snů.

Pohlédl dolů na stoly. Možná, že bude popíjet koňak s některým z hostů, nebo sedět v chládku v kuchyni, unavená z toho vedra. Měl vidiny těch polštářů vlahého masa, lehce pokrytých potem, zaclonil si oči proti slunci a prohlížel si, kdo tam všechno sedí. Byl tam šéf, ten Angličan, sako přes opěradlo, jak hovoří s… Jojo se na vteřinu zamyslel a znovu, tentokrát dlouze, se zadíval na muže v obleku. Byla to tvář, kterou viděl v novinách.

„Pane?“

Jojo se obrátil a uviděl Françoise, jak se na něj usmívá. Hezké děvče, řekl si. Ještě tak aspoň dvacet kilo a bude z ní pěkná ženská.

Předal jí obálku a vyšel ven k dodávce. Teď už věděl, čí je to mercedes, a dal si opravdu pozor, když otevřel svoje dveře. Když jel zpátky na stavbu, přemýšlel. Co mohl mít ten Angličan společného s takovýmhle chlapem?

Nicole nemohla uvěřit tomu, co od Simona slyšela o tom obědě. To je přece sprosté vydírání, které nelze tolerovat. Musíme to oznámit policii, toho gangstera přece musí zavřít. Okamžitě zavoláme na četnickou stanici.

Když sáhla po telefonu, Simon ji vzal za ruku. „Počkej, nebuď tak francouzská a hysterická. Co by s tím mohla policie udělat? Zavřít ho za to, že mi zaplatil oběd? Nevyhrožoval mi – tedy ne přímo, abych tak řekl. Jen tak mi vyprávěl hrůzné historky.“

Nicole chodila sem a tam a nervózně krátkými nádechy kouřila. „Ale to přece není možné. Něco s tím musíme udělat.“

„A co? Poštveme na něj paní Gibbonsovou? Řekneme, že jsme naprosto spokojení s tou prádelnou, která nám pere prádlo teď? Ježíš, já přece nevím, jestli mi jen tak vyhrožuje, nebo jestli je opravdu nebezpečný. Pokud vím, může to být nová taktika podomního obchodníka. Nicole?“ Zastavila se. „Uklidni se. Bouří se ti ňadra.“

„Mám šílený vztek.“

„Podívej, zjistíme si o něm víc a pak uvidíme, co se dá dělat.“

„A jestli je to pravda, tak co?“

Simon pokrčil rameny. „Buď ho nechám zabít, nebo prostě změníme prádelnu.“

„Nebereš to vážně.“

„S tím jsem už přestal, brát věci vážně. Mám tu šíleného strýce, který ze mne pumpuje kapesné, za sousedku mám hysterickou bábu, jejíž manžel žije na žebříku, a můj nový kamarád Enrico chce proměnit náš hotel na mafiánskou provozovnu. Nevím, jestli madame Pons není náhodou v jiném stavu a jestli si náhodou ti Němci v čísle osm nečistí boty záclonami. Jak můžu brát věci vážně?“

Nicole k němu přistoupila a vzala ho kolem krku. „Jsi nešťastný?“

Usmál se na ni a zavrtěl hlavou. „Uvědomuješ si, že spolu skoro nikdy nejsme sami? Ty děláš každý den do noci, zatímco já se snažím prezentovat jako perfektní hostitel, pak upadneme do postele, ráno jsme tu na osmou a celý kolotoč začíná znova.“

„Miláčku, tak to v hotelech bývá. Plný úvazek.“

Zadívali se mlčky na sebe. Otevřenými dveřmi kanceláře bylo z recepce slyšet Ernestův zdvořilý, ale chladný hlas, potom mumlání a kroky ztrácející se v dálce směrem na terasu. Ernest vešel do kanceláře a zavřel za sebou. Dramaticky pohlédl ke stropu. „Vážení a milí, byli jsme požehnáni návštěvou.“

„A kdo přijel teď, Ern?“

„Obávám se, že vás to moc nepotěší. Paní ex-Shawové se podařilo odpoutat od Harrods a přijela se na nás podívat. Přivezla si s sebou nového přítele.“ Ernest si odfrknul. „Přesněji, je to okrasný mladý muž. Poslal jsem je, aby si zadováděli v zahradě.“

„Tak ti řeknu, že ten dnešní den se opravdu vydařil.“ Simon vstal a povzdychl si. „Vypadá na právníka?“

„Ale ne. Na právníka je oblečen příliš vybraně.“

Simon vyšel na terasu, zašilhal proti slunci a instinktivně pohlédl směrem ke zdi. Ten vůl se už ani nesnažil schovávat se. Simon byl v pokušení pozvat ho, aby tu zeď přelezl, dal si něco k pití a podíval se na ty krásky zblízka.

Caroline poznal podle vyumělkovaného účesu. Usmívala se na muže, který seděl vedle ní. Vypadala nákladně jako obvykle. Když zpozorovala Simona na druhé straně terasy, zamávala na něj a slunce se zablesklo na jejím těžkém stříbrném náramku. Simon si ho pamatoval. Koupil jí ho a jednou ho po něm dokonce hodila.

„Simone, jak se máš?“ nastavila mu malý kousek obličeje, který nebyl přikryt slunečními brýlemi. „Ty jsi ale opálený.“

„Nazdar, Caroline. Vypadáš výborně.“

„Simone, tohle je Jonathan. Jonathan Edwards.“

Podali si ruce. Jonathan byl o pár let mladší než Simon, tmavovlasý a štíhlý. Na sobě měl dvouřadé modré sako a šedé flanelové kalhoty. Vypadal bezvadně, ale muselo mu být horko. Buď k němu hodný, řekl si Simon. Mohl by to být potenciální ženich.

„Nesedneme si někam do stínu?“

Simon si všiml, jak úslužně Jonathan přisunul Caroline židli, dřív než si sám sedl, a jak rychle se mu v ruce objevil zapalovač, když si vyndala cigaretu. Je to slibné, pomyslel si Simon a tvářil se pozorně, když Caroline popisovala jejich cestu Francií. Minulou noc zastavili v prostě božském hotelu u Paříže a teď jsou na cestě do Antibes, kde mají strávit pár dní na jachtě jednoho známého. Jonathanovi to udělá tak dobře, když se dostane na pár dní pryč z toho frmolu v City, že ano, drahoušku? Říkala mu drahoušku každých dvanáct slov a dotýkala se jeho ruky takovým samozřejmým vlastnickým posunkem, který používala místo teček za větami.

Pokud šlo o Jonathana, neříkal nic, ale dovolil si uvolnit se natolik, že si rozepnul mosazné knoflíky na saku, které se mu otevřelo. Na modré proužkované košili měl vyšitý monogram. Vypadal zámožně a Simona zajímalo, jestli bude schopen platit Carolininy účty u American Express.

„A co děláte v City, Jonathane?“ Simon si připadal jako budoucí tchán.

„Komerční reality. Pracuji s Levenson’s – specializujeme se na vertikálně integrační rozvoj. Spolupracujeme s většinou velkých investičních firem.“

„To zní zajímavě,“ řekl Simon. „A kde spíte dnes?“

Caroline opět uchopila Jonathana za ruku. „Mysleli jsme, že tady, že drahoušku? Na to, abychom dojeli až na pobřeží, je už pozdě.“

„Ubytoval bych vás rád.“ Simon se snažil vypadat zklamaně a potřásal hlavou, jako by právě vyslechl špatné zprávy. „Naneštěstí máme úplně obsazeno. Ale v Gordes by se určitě něco našlo.“

„Oh.“ Caroline sevřela rty. „To je ale otrava. Chtěla jsem si s tebou popovídat.“

Jonathan se diplomaticky omluvil a zašel do recepce obvolat hotely. Simon se připravil na nejhorší. Tahle malá popovídání znal. Začala vždy sladce a zlehka a končila výhrůžkami a obvyklým výstupem ohledně alimentů, plným hořkosti. Ale zatímco si Caroline zapalovala a chystala nejkratší cestu do Simonovy peněženky, přišla k nim přes terasu Nicole. Než se Caroline stačila na ni podívat, mrkla na Simona.

„Omlouvám se, ale máš hovor z Ameriky.“

„Ale k sakru.“ Simon vyskočil. „Raději to vyřídím. Caroline, to je Nicole Bouvier.“

Ženy se vzájemně změřily zdvořilým, ale zkoumavým pohledem. Simon si připadal jako myš mezi dvěma kočkami. „Promiňte,“ řekl, „Amerika nečeká.“

Vešel do kanceláře, zavřel za sebou a oddechl si. „Nevím, čí to byl nápad, ale načasovali jste to perfektně.“

Ernest vypadal potěšeně. „Podílíme se na tom všichni. Když ten mladý muž řekl, že si Její Výsost chce s vámi popovídat, usoudil jsem, že půjde do tuhého a Nicole se dobrovolně vydala na záchrannou výpravu. Abych pravdu řekl, měl jsem dojem, že netoužila po ničem jiném, než se na ni jít podívat. Víte, jaké ženy jsou.“

„Kde je teď ten její přítel?“

„Šel pro ni dolů. Našli jsme pro ně ubytování v Gordes, ale musí tam být před pátou.“

Simon se ušklíbnul. „To je ale škoda.“

„Oslavovat byste ještě neměl, vážený a milý. Přijedou k nám na večeři.“

Jojo a Claude seděli v chladném přítmí kavárny Fin de Siècle v Cavaillonu. První pastis se jen probil příchutí prachu v hrdle po celodenní dřině. Byl rychlý a léčivý. Teprve ten druhý se dal pořádně vychutnat.

Jojo si zapálil a ucítil, jak se mu stažené svaly na zádech uvolňují. „Víš co? Byl jsem odpoledne v Brassière v hotelu. Vezl jsem tam fakturu.“

Claude něco zabručel a pokračoval ve studiu novin, které někdo zapomněl na pultu.

„A víš, koho jsem tam viděl na obědě? Mercedes velkej jako barák s uniformovaným šoférem. Panečku, to je život.“

Claude vzhlédl od novin. „Mitterand? Že prej sem jezdí. Nebo ten druhej? Jack Lang?“

Jojo zavrtěl hlavou. „Pamatuješ, bude to tak dva roky, ten problém se sanitkami v Marseille? Poldové ho zatkli, bylo to ve všech novinách, ale nic mu nedokázali. Vyšel z toho čistej jako slovo bóží a soudil ses jedněma novinama, co o něm napsaly, že je král podsvětí. Kabrňák, co?“ Jojo znovu potřásl hlavou a napil se. „No nic, byl to on. Pěkně vohozenej, kravata, zlatý hodinky, všecko, a seděl tam s tím Anglánem.“

„No a? Lidi obědvají, ne?“

„Ale co by tohle velký zvíře, potentát z Marseille, dělalo v takové díře? To mi teda řekni.“

Claude se podrbal na bradě a bolestně přemýšlel. Nakonec pokrčil rameny a prohlásil „Možná, že mu u nich chutná. To bude to, proč tam chodí.“

„To určitě. Třeba si tam zajedu i já. V najatým autě.“ Jojo si povzdychl a uvážil, co ho večer čeká. Pizza a večer o samotě. „K čertu. Přesně vím, co bych udělal, kdybych měl pár milionů franků.“

Claude se na něj usmál a plácl ho po zádech. „Můžeš si najmout mně. Já tě budu vozit a projedeme všechny bordely. Nebo se šetříš pro tu kuchařku?“

Západ slunce měl toho večera strašidelný, zlostný nádech. Někde v dálce zahřmělo a hosté vzhlédli od talířů. Vzduch byl úplně nehybný a hustý vedrem. Kdyby někdo poslouchal, slyšel by, jak náhle ustal suchý drnčivý cvrkot cikád.

Simon s Ernestem měli službu u baru. Povinně obešli stoly na začátku večeře, ale teď, když se podával hlavní chod a otvíraly druhé láhve vína, tempo večeře se zvolnilo. Seděly tu opět spojené národy, cizinců bylo víc než Francouzů. V tom byla výhoda podnikání v Lubéronu, uvědomil si Simon. Slunce sem nalákalo lidi ze severu, a bylo jedno, z které země. A jestliže jeden rok to byli Holanďani, kdo se ocitl na mizině, ve Švédsku bylo peněz dost. Nebo Angličani, jako jeho věčně prosperující ex-manželka. Caroline Simona krátce přepadla, ale podařilo se mu uprchnout pod záminkou předstírané krizové situace v kuchyni. Určitě to zkusí znova.

Mezitím ho upoutala zcela nepravděpodobná dvojice u jednoho stolu. Strýček Wiliam tam seděl ve svém překvapivě čistém a vyžehleném saku a za pomoci častých doušků vína rozmáchle hovořil s Boonem.

Simon na ně ukázal bradou. „O co to tamhle jde, Ern?“ zeptal se.

„Náš milý William.“ Ernest si povzdychnul. „Je to mizera, ale mám ho docela rád. Náhodou jsem se zmínil, že taťka našeho mladého Boona je osoba velice movitá, což zřejmě našemu milému Willymu dodalo odvahy vzít chlapce pod svá ochranná křídla. V uměleckém slova smyslu.“

„Bezpochyby. A kdo platí tu večeři?“

Ernest poněkud rozpačitě zakašlal. „No, vyplatil jsem Willymu malou zálohu, za ten portrét.“

„Jsi moc měkkej, Ern.“ Simon vyšel z baru a přešel ke stolu strýce Williama. Starý pán k němu vzhlédl. Tvář měl barvy třešňové a přímo zářil.

„To je můj chlapec! Přisedni si, přisedni. Odhoď starosti úřadu svého a vypij číši vína s přáteli.“ Vzal láhev do ruky a pohleděl na ni s úžasem. „Ty láhve snad dělají rok od roku menší a menší. Nevšiml sis toho?“

Simon si řekl ještě o jednu láhev a o sklenici a přisunul si židli. „Tak jak to jde, Boone?“

„Opravdu dobře? Ta vaše madame Pons, to je ale třída, že? Dal jsem si skopové nožičky pieds et paquets – nic takového jsem ještě nejedl? Přisámbohu?“

Strýček William využil příchodu láhve vína k tomu, aby tohle nic neslibující téma rozhovoru umořil hned na začátku.

„Přípitek,“ zvolal vesele, „na umění a přátelství a podání rukou přes oceán!“

Než se ho Simon stačil zeptat, čí ruce to mínil, strýček William se naklonil vpřed, vyčaroval Simonovi z kapsičky košile koženou taštičku na doutníky a přitom bez přestání mluvil. „Hovořili jsme s tímhle příjemným mladým mužem o možnosti větší zakázky, definitivní umělecké studie otce Parkera, jak coby kolos sedí na koni a pod ním se rozprostírají širé pláně státu Texas.“ Zabrzdil, aby si mohl zapálit Simonův doutník.

Boone se zazubil. „Nerad vám to říkám, Willy, ale taťka bydlí na Park Avenue a koně mu také nic neříkají?“

Strýček William si opovržlivě odfoukl. „To je detail, milý chlapče, malý detail. To hlavní je zachytit ducha velkého muže, jeho vizi světa, jeho pravou podstatu.“ Hltnul si vína. „Pochopitelně je třeba, abych s ním strávil nějaký čas a mohl jeho osobnost absorbovat. Naštěstí mě cestování neodrazuje. Neříkal jsi, že tvůj milý tatínek má vlastní aeroplán?“

„Jeden Boeing a několik Learů?“

„Pak není o čem mluvit.“ Strýček William si zasunul Simonovu cigártašku do kapsy a opřel se dozadu. „Jednodušší to už ani být nemůže.“

Bouře, která hučela od západu, poslala jako předvoj závan studeného vzduchu. Do kopců se zabodl blesk a nebesa vybuchla. Na vteřinu hovor úplně ztichl.

„Kolosální!“ vykřikl strýček William. „Brutální velkolepost přírody! To mě inspiruje. Mám dojem, že to chce koňak.“

Druhé zahřmění se ozvalo z bezprostřední blízkosti tak silně, že se lidé instinktivně přikrčili. Všechna světla v hotelu náhle zhasla a kromě několika blikajících svíček se terasa utopila ve tmě. Jeden hlas vesele, ale nervózně, oznámil v angličtině, že ten zásah byl jen těsně vedle. A pak přišel déšť.

Přišel v neočekávaném mohutném přívalu, který pleskal do plátna slunečníků a odrážel se od dlaždic až do výše kolen. Hosty zmáčel seshora i zespodu. Nastal zběsilý úprk temnotou dovnitř restaurace, pod nohama křupaly rozbité sklenice, všichni se strkali, ženy křičely a muži kleli. Strýček William, který se nějak dostal dovnitř první, volal, kde jsou záchranné čluny, načež se usadil v útulném koutku za barem a svítil si sirkami. Hledal koňak.

Ernest již organizoval číšníky a rozdával hrsti svíček. Jakmile záře svíček porazila temnotu, objevily se následky toho desetimetrového úprku z terasy. Hosté stáli uprostřed svých soukromých kaluží vody, vlasy přilepené k hlavě a oděvy k tělu. Simon si vzal svíčku a odešel s Nicole a Françoise nahoru. Vrátili se s náručemi ručníků a rozdělili je mokrým postavám.

Reakce na nepříznivé podmínky se různily. Ernest, chladný a rezolutně veselý, se přidružil ke strýčkovi Willymu za barem a naléval alkohol každému, kdo si řekl. Madame Pons podnikla jeden rezolutní výpad z kuchyně a vrátila se tam třímajíc láhev vína a svíci. Caroline se skvrnami na šatech a deštěm nepřijatelně přebudovanou frizúrou silně trucovala. Boone, v jedné ruce pivo a v druhé konverzační příručku, se oddával studiu francouzštiny s Françoise. Většina hostů to brala s humorem, který se dostaví vždy, když se přežije menší katastrofa a k mání jsou nápoje zdarma.

Simon a Nicole probírali stoh účtenek na konci baru, když se objevila Caroline ve svých hedvábných, na tělo přilepených šatičkách, s tváří sevřenou roztrpčením.

„Simone, musím s tebou mluvit.“

„Pokračuj.“

„Jonathanovo auto je plné vody. Nechal staženou střechu.“

Simon si vzdychl a promnul si oči. Měl za sebou dlouhý a nesnadný den a než se dostane do postele, uplynou ještě hodiny. „Řeknu někomu, aby vám zavolal taxíka.“

Caroline na taxíky neměla náladu. „Doufala jsem v tvoji nabídku, že nás odvezeš do Gordes, ale zdá se, že to je příliš mnoho, tohle od tebe žádat.“ Odhrnula si pramen vlasů z čela, přičemž se jí šaty napnuly přes jedno mokré, perfektně zformované ňadro.

„Velkolepé!“ Strýček William se k ní vrhnul přes celý bar a zoufale se snažil zaostřit zrak. „Kdybych tak byl o dvacet let mladší!“ Zastavil se před Caroline a naklonil se k ní a celý zářil. „Mluvím k vám, drahá dámo, coby umělec, student krásy a mohu vám říci, že jsem málokdy viděl poprsí, které by se dalo srovnat s vaší tak mimořádně uspořádanou vrchní palubou. Nebyla byste náhodou ochotná mi sedět?“

Caroline opovržením přímo ztuhla.

„Nahá, pochopitelně,“ pokračoval strýček William. „Dovedl bych si vás představit v takové světle kropenaté besídce, hra světel a stínů na každé křivce a skulince. Ty vaše skulinky, jakpak se asi mají? Dáte si skleničku drahoušku?“ Kolísal ze strany na stranu a podával jí vinnou sklenku plnou koňaku.

Simon mimoděk zařičel smíchy. Caroline ho probodla pohledem. „Zřejmě si myslíš, že tenhle nechutný dědek je komický.“ Obrátila se na obrtlíku, odplula a rozhněvaně volala na Jonathana.

„Koukám, že ta její prdýlka je taky krásná,“ poznamenal strýček William nahlas a s obdivem. „Krásné malé půlčičky, že? Vidíš, jak se…“

„Willy!“ Simon mu vzal z raky sklenici. „Je čas odebrat se na kutě.“

„Naprosto s tebou souhlasím, hochu můj. V kterém pokoji bydlí?“

Simon zavrtěl hlavou a obrátil se k Nicole. „Prosím tě, dej na něho pozor, aby někoho nekousl. Já bych měl něco udělat pro ten náš spokojený párek.“

Vzal si z recepce baterku a deštník a vyšel ven. Caroline čekala ve dveřích a zírala do temnotemné průtrže. Simon posvítil na parkoviště a uviděl Jonathana, jak zápolí s napůl zdviženou střechou porsche.

„Ta zatracená věc se ani nehne,“ oznámila mu Caroline. „Nemůžeš s tím něco udělat?“

O deset minut později, když byla střecha tvrdošíjně stále ve stejné pozici, to ti dva promočení mužští vzdali. Simon zavolal taxík. Caroline si vyžádala ručníky, na kterých by mohli sedět, a vyčítala Jonathanovi, jak je možné, že je tak omezený a nechá střechu dole. Simon si byl zcela jist, že tenhle ublížený monolog jí vydrží až do Gordes. Její výdrž, pokud šlo o výčitky, si dobře pamatoval. Jakmile viděl světla taxíku mizet za kopcem, ulevilo se mu, a to podstatně. To, co potřebuji já, řekl si, je elektřina, horká sprcha a dvanáct hodin spánku. Pak budu opět schopen čelit radovánkám hoteliérství alespoň najeden den. Stál sám a promočený v recepci a teskně vzpomínal na Knightsbridge a Madison Avenue.

21

Jojo si ještě jednou probral sbírku předmětů, kterou měl před sebou rozloženou na úzké posteli a zkontroloval si ji podle seznamu. Byl nahý a jeho opálené nohy, ruce a tvář ostře kontrastovaly s bílou kůží na zbytku těla. Radio v plastické skříňce na nočním stolku ze sebe pumpovalo superhity, které sice krátce, ale zato příliš často přerušoval diskžokej, předstíraje, jak se mu ve studiu Radia Vaucluse všechno báječně daří. Koneckonců bylo dnes 14. července, den Bastily, což znamenalo, že každý muž, žena i dítě ve Francii měli povinně oslavovat sváteční večer.

Jojo si zapálil a začal s oblékáním přesně podle návodu na seznamu. Kolem krku si zavěsil náhrdelník z provázku s klíčem od visacího zámku a ucítil, jak ho klíč chladí. Natáhl si cyklistické kraťasy a přes hlavu si přetáhl žluto-červeno-modré triko. Brýle proti slunci, latexové rukavice a složenou čapku si dal do velkých kapes trika. Staré kalhoty a odřená mikina sportovní oblečení schovaly. Černé cyklistické boty s tenkou podrážkou s těmi svršky moc neladily, ale kdo by si jich všiml ve sváteční večer?

Ještě jednou si zkontroloval seznam. To by bylo, aby něco přehlédl. Vždyť ho generál pověřil řízením celé operace. Dobře. Seděl na posteli a kouřil. Čekal, než nadejde čas setkat se s ostatními kousek odtud, na parkovišti u nádraží. Přemýšlel, jak mu asi bude na Martiniku, kde bude vystupovat coby pán se soukromými prostředky. Na pláži rum a pak ty pěkné tlusté domorodky. Páni, to bude život.

V horkých a stísněných bytech ve městě i v těch ostatních betonových krabičkách na předměstích Cavaillonu se zbývající členové gangu chovali podobně. Také se neustále dívali na hodinky, jak jim pomalu utíká čas a kontrolovali svoje seznamy a bránili se pokušení sáhnout po láhvi a utišit si nervy. Jakmile v nich začal pumpovat adrenalin, na vězení ani jeden z nich nepomyslel. Ale to čekání jim šlo na nervy. Jako vždycky.

Těsně před půl jedenáctou Borelova dodávka vjela na parkoviště u nádraží. Jojo vyšel ze stínu.

„Jak je?“

Borel starší klidně a rozvážně přikývnul. Jojo vlezl do dodávky. Zahradní náčiní, sekačky, rotavátory a všechno ostatní z ní Borelové vyndali, ale přesto byla cítit benzinem pro dvoutakty a hnojivem. Jojo si sednul na jeden z pytlů s hlínou, které bratři rozestavěli po stranách, aby ti vzadu nemuseli sedět na ocelové podlaze. Podíval se na hodinky a zapálil si ještě jednu.

Přicházeli jeden po druhém. Bachir, Jean, Claude a konečně i Dělbuch Fernand, se dvěma igelitovými sáčky od nákupu v supermarketu. Sáčky podal dovnitř a smál se tomu, jak opatrně s nimi zacházeli. „Infarkt z toho mít nebudete. Nebouchne to, dokud tomu neřeknu.“

Borel nastartoval motor a modlil se, aby na silnici nepotkali silniční kontrolu. Zahnul pod most. Nikdo ani nehlesl.

U Chez Mathilde bylo plno. Většinou to byli turisti a pár místních rodinek tu slavilo čtrnáctého. Normálně by Mathilde byla spokojená, pozorovala by, jak se jí vrší pokladní lístky napíchnuté na hřebík u pokladny, a přemýšlela by o tom, jestli si tentokrát budou moci dovolit opravdovou dovolenou někde v cizině. Místo toho musela myslet na to, co jí manžel odpoledne řekl.

Šílenci. To mu na to řekla. Všecko přece šlo tak dobře, takový pěkný malý podnik. Jednoho dne by to mohli prodat a jít do penze, pryč od smradu z kuchyně a špinavého nádobí. Šokovalo ji to tak, že nemohla ani brečet, a když jí řekl, že se to prostě musí povést, připomenula mu, že to samé říkal posledně. Tři roky byla na všechno sama. A na každou návštěvu mu přinesla pizzu. Slíbil jí přece, že se s těmi mizery už nikdy nebude stýkat. Slíbil. A teď tohle.

Generál si nasadil úsměv a obsluhoval hosty. Otvíral jim láhve s vínem, neustále hleděl na hodinky a po očku pozoroval ženu. Nevzala to moc statečně, stará dobračka Mathilde. Ve tváři měla výraz hněvu, smutku a beznaděje. Pamatoval si, že přesně takhle vypadala posledně. Snažil se jí vysvětlit, že prostě něco takového potřeboval, že už to nemohl vydržet, hrát si na číšníka až do šedesátky. Neřekl jí ale ten hlavní důvod – jaký požitek mu to poskytovalo. To by nepochopila. S pocitem provinilého vzrušení se opět podíval na hodinky. Už by tam měli být.

Zaparkovat v Isle-sur-Sorgue během víkendu byla noční můra vždycky. Ale tohle byla ta nejhorší noc v roce. Borel musel projet celým městem, než našel místo naproti starožitnictví. Dodávka tu bude v bezpečí, než si pro ni v pondělí přijdou.

Chlapi vylezli ven, protáhli se a vzrušením zívali.

„Takže,“ prohlásil Jojo, „jdeme na to. Počasí je tak akorát na to smočení v řece, ne?“ Sáhl si na klíč kolem krku. „Podíváme se, jestli se Generál dostal na to místo. Fernande, ukaž, vezmu ti jeden sáček.“

Fernand mu dal ten těžší, s baterkami, krátkými páčidly a perlíkem s krátkou rukojetí. Nikdy nikomu nenechal nosit to, čemu říkal výbušný vercajk.

Vydali se pomalu na cestu a snažili se vypadat jako ostatní skupinky přátel cestou za zábavou v horké a lepkavé noci. Když přišli do centra města, uslyšeli rytmické bušení, ozývající se ze středu dopravní zácpy lidských těl, která zaplnila malé náměstíčko před bankou. Nad hlavami davu bylo vidět blikající světla – fialové, zelené, červené, oranžové – oficiální barvy každé mobilní diskotéky ve Francii – blik, blik do rytmu vytloukaného upoceným bubeníkem. Dvě zpěvačky v přiléhavých šatech, blýskajících se našitými flitry, vyly přes rudé rty do mikrofonů, a přitom čile hopsaly po jevišti. Kytaristi a pianista v pozadí dostávali záchvaty nad svou vlastní virtuozitou. Hlavy a pánve sebou trhaly, jako by jejich majitelé dostávali elektrické rány.

„Do háje!“ řekl Bachir. „To je ale bordel.“

„A co bys chtěl? Půl hodiny ticha, aby nás to nerušilo při práci?“ Fernand ďoubnul Joja do žeber a musel téměř křičet, aby ho bylo slyšet přes elektronický jekot vycházející z mučené kytary. „Odkud budou odpalovat ten ohňostroj?“

Protlačili se na druhou stranu náměstíčka až na úzký mostek přes řeku. Na řece bylo zakotveno nějakých dvanáct člunů, deset metrů od sebe směrem proti proudu, a na každém člunu byl výběr raket a raketových kol. Hlídali je mladíci v oficiálních tričkách organizátorů oslav.

„Tak tohle budou odpalovat o půlnoci,“ řekl Jojo. Pohlédl na hodinky a zavelel. Jdeme.“

Na prostranství za bankou nebyla žádná světla. Když přivykli tmě, rozpoznali tvary stromů a hřbety zaparkovaných vozidel. Párek mladých lidí, kteří tam spolu v přítmí tancovali za zvuku hudby z druhé strany, uviděl sedm mužů blížících se k nim a pro jistotu vzal nohy na ramena.

„Tak a je to.“ ozval se Jojo s úlevou „Tamhle je, jak řekl.“

Generál zacouval dodávkou k zábradlí hned vlevo od hladkého ocelového obdélníku, což byly zadní dveře banky. Jojo se rozhlédl, ze sáčku, který nesl, vzal baterku a posvítil si předním oknem dodávky dovnitř. Spokojeně si tiše mlaskl. Kola byla uvnitř a v pořádku.

Stáli v hlubokém stínu pod platanem a dívali se na druhou stranu řeky. Deset metrů od nich byla kamenná stěna a za ní pouliční osvětlení a lidstvo.

Jojo se zhluboka nadechl. „Fajn. Tak já budu tamhle na cestě. Dokud nerozžehnu zapalovač, ani se nehnete. Plamínek je signál. Půjdete jeden po druhém. Bez plamínku ani hnutí, znamená to, že někdo jde. Jasný?“

Jojo podal sáček Bachirovi a přešel přes most na své stanoviště přímo naproti otvoru výpusti. Do úst si dal cigaretu, v duchu poděkoval rockové skupině za snahu překonat světový rekord v decibelech a rozhlédl se nahoru a dolů. Auta mu nevadila. Jenom chodci by mohli pohlédnout dolů na vodu.

Nikde nikdo. Obrátil se a rozžehl zapalovač. Uviděl, jak se první postava spustila do vody a vlezla do výpusti. Asi Fernand.

Na druhé straně se objevily dva páry. Nebude riskoval. Pohlédl na hodinky. Mají dost času. Páry přešly přes cestu směrem k náměstíčku. Jeden z mužů plácal svou dívku do rytmu po buclatém zadečku.

Čistý vzduch. Další plamínek a další postava do vody. A pak další. Všechno šlo jak po másle, řekl si Jojo a náhle ztuhl. Přijížděl k němu malý renault a zpomalil. Ve světle pouliční lampy Jojo viděl, že oba, řidič i pasažér, mají na hlavách četnickou čepici. Renault zastavil a Jojo náhle ucítil, že má srdce větší než hruď.

Četník na něj hleděl, ten upřený pohled policajta znal, od hlavy k patě, chladný a podezřívavý. Jen po mně nechtěj průkaz, ty hajzle, dej mi pokoj. Pokynul na četníka hlavou. „Dobrý večer.“

Četník se odvrátil a renault odjel. Jojovo srdce se vrátilo do původní velikosti a jak vydechl, ramena se mu spustila dolů. Škrtnul zapalovačem. Ještě dva a přijde řada na něj.

Škrt. Už jsme skoro tam, máme dost času, uklidni se. Cigareta se mu přilepila na ret a nemohl ji odtrhnout.

Někdo jde. Jeden mužský.

Muž přišel k Jojovi s tou přehnanou opatrností, kterou si osvojí opilci, když jim vypne mozek a zapne podvědomí. Prohledával si kapsy, našel cigaretu a stoupl si před Joja a vydechl na něj oblak vyvětralého pastisu.

„Máš sirku?“

Jojo zavrtěl hlavou. Opilec se snažil poklepat si na nos, ale nestrefil se. „Nekecej. Dyť máš cigáro. Co s ním budeš dělat, to ho sníš?“

Snad to byl reflex nebo i snaha se ho zbavit, ale Jojo opilci zapálil. Muž upřel pohled Jojovi přes rameno, vykulil oči a zamrkal. O dvě vteřiny později, než měl, mu Jojo výhled zablokoval.

Opilec chytl Joja za ruku. „Mezi námi děvčaty, tamhle je někdo ve vodě.“ Zakýval hlavou a ušklíbl se. „Asi má žízeň.“

„Co?“ řekl Jojo. „Dyť tam nikdo není.“

Opilci se na tváři objevil udivený výraz. „Ne?“

„Ne.“

„To teda musela bejt ryba jako prase.“

Jojo ho nasměroval na most, pohlédl na vodu a potřásal hlavou.

Zpátky ve stínu platanu si prohlédl ulici, pro štěstí se pokřižoval a rychle seskočil dolů. Mezi nohama šok studené vody, pod nohama nerovné a kluzké kameny, a nakonec tmavá díra výpusti.

„Škoda, žes zmeškal ty krysy,“ řekl mu Jean.

Krčili se v zástupu podél výpusti. Fernand byl na konci a tichou poštou podával kus černého igelitu a hrst zednických klínků. Jojo si vzal rukavice, zaclonil igelitem vchod do výpusti a zajistil jej klínky mezi kameny. Zbytek světla z venku zmizel. Jeden konec dlouhého provazu uvázal na jeden z klínků.

„Řekněte Fernandovi, že je to dobrý.“

Na vzdáleném konci výpusti se rozsvítila baterka a osvětlila lesklé, sliznaté, poloslanou vodou orosené zdi kanálu. Zástup mužů se pohnul dále dovnitř. Generál jim řekl, že od ústí drénu doprostřed trezoru je to dvacet metrů. Provaz si podávali z ruky do ruky, až se napnul na plných dvacet metrů. Fernand předal svoji baterku Jeanovi a začal perlíkem a bodlem tesat kolem nejvrchnějšího kamene klenby.

Stará a vlhkem zvětralá malta se snadno poddala a netrvalo víc než pár minut, než Fernand uvolnil dva velké kameny. Sprška suti a zeminy padala do vody a v tom bodcem narazil na železobeton, až mu to otřáslo rukou. Usmál se na Jeana, protože teď došlo k tomu, co měl nejraději. Umělecká práce. Použít jen tolik výbušniny, kolik bylo nevyhnutelně třeba, aniž by zboural celou budovu. Podal perlík a bodec Jeanovi, vzal si od Borela, který pečlivě sáček opatroval, aby se nenamočil, to, co potřeboval, a začal pokládat trhavinu.

Zbývalo deset minut do půlnoci a kapela na náměstíčku se dostávala do konečného záchvatu, než si dají na půl hodiny pohov a budou se dívat na ohňostroj jako všichni ostatní. Režisér představení provedl osobně ve člunu, ve kterém vesloval synovec starosty, závěrečnou inspekci všech zakotvených člunů a ujistil se, že strážci ohňostroje jsou připraveni ho odpálit ve stanoveném pořadí, které on osobně bude řídit z mostu. Četníci, znudění na konci poklidného večera v renaultu, se vydali na obchůzku a aby ubili čas do konce šichty, dívali se po děvčatech. Muži ve výpustí se dívali na hodinky a čekali.

„Dvě minuty,“ oznámil Jojo.

Fernand zkontroloval rozbušky. „Všechno připraveno. Všichni zpátky ke vchodu. Spadne tady kus stropu.“

Brodili se k igelitové zácloně na konci tunelu a potichu si dřepli. Fernand si posvítil na hodinky. Prokristapána, řekl si Jojo, doufám, že ví, co dělá.

„Šedesát vteřin.“

Režisér se dvěma četníky, kteří pro něj vyklidili místo na mostě, pozdvihl obě paže k nebesům. Představoval si, že je von Karajan ohňostrojů, a měl také nadprůměrný smysl pro využití příležitosti. S uspokojením si prohlédl oba břehy řeky, kde se lidé tlačili v šestistupu a čekali, až ty své ruce spustí dolů a začne s tím, co vždycky nazýval pyrotechnickou symfonií. Stoupl si na špičky a doufal, že mu fotograf z LeProvençal věnuje dostatečnou pozornost. Těsně předtím, než hodiny na věži kostela na náměstíčku odbily dvanáctou, spustil s rozmáchlým gestem ruce dolů. Současně hlavou pokynul prvnímu člunu.

Exploze ve výpusti byla překvapivě nedramatická. Hluboký úder, který z větší části absorbovala voda, a po něm následovalo padání suti. Fernand si podržel palec a přebrodil se dozadu, aby se podíval.

Posvítil si baterkou na zubatou díru s třásněmi popáleného koberce. Kužel světla se odrazil na bílém stropě trezoru, Fernand se obrátil k ostatním a zazubil se. „Máte s sebou všichni šekové knížky?“

Jeden po druhém se vyšplhali dírou do trezoru a zatímco tam stáli mokří, vzrušení a nervózní, Fernand začal s lepením trhaviny na bezpečnostní schránky. Metodicky pokračoval řádku po řádce. „Být vámi, tak nezadržuju dech. Bude to chvíli trvat.“

Jojo si sundal mokré kalhoty a zatoužil po suché cigaretě. „Nezapomeň, že s tím musíš bejt hotovej do půl jedný.“

Fernand pokrčil rameny. „I kdyby se tady strhla třetí světová válka, nikdo by to venku neslyšel. Ne s těmi zdmi tady. Poslouchejte. Slyšíte něco?“

Slyšeli dýchání, vrzání kůže, jak někdo přešlápnul a jemné pleskání kapek vody na koberec. Jinak nic. Ocitli se ve zvukotěsném vakuu.

„Tak dělej,“ řekl Jean. „Pěkně ty bastardy otevři.“

Generál věděl, že Mathilde byla vzhůru. Ležela na boku obrácená k němu zády, ale ani se nehnula, když zhoupnul nohy z postele a vstal. Až na boty byl oblečený. Jak se pro ně sehnul, zabručel. Bolelo ho za krkem, měl ho napětím ztuhlý. „Hned jsem zpátky.“

Postava pod přikrývkou se ani nehnula. Generál si smutně povzdechl a šel dolů. Ve tři ráno Isle-sur-Sorgue konečně usnulo. Generál vystoupil z auta a když šel k dodávce, natáhl si rukavice. Vzduch byl příjemně svěží. Bylo cítit řeku a slyšet, jak se šepot vody mění v zurčení, když padá přes jez. Odemkl dodávku a vyndal ven kola. U každého zkontroloval pneumatiky a srovnal je u zábradlí. Přehodil těžký řetěz přes tyče a zamkl visací zámek. Na chvíli zůstal stát u těch ocelových dveří. Moc rád by věděl, co se děje ty dva metry od něj.

Fernand se musel smát, když probíral obsah velké hnědé obálky. „Tohle tu necháme pro poldy. Bude to pro ně větší vzrůšo než rozdávání pokut za parkování.“ Ostatní se shlukli kolem něj a podávali si fotografie. Nahá dívka s unuděným výrazem, oblečená jen do holínek, otylý pantáta s obnaženou erekcí a sebevědomým výrazem, další nahé dívky s bičíky a agresivními výrazy pro fotoaparát.

„Tvoji známí Jojo?“

Jojo se podíval na fotografii jedné starší, mnohem korpulentnější dámy narvané do složité kožené výstroje. Na vteřinu se mu myslí mihla představa madame Pons v podobné výstroji. „Kdyby, tak tahle,“ řekl. „Podívejte se na ty rozměry.“ Probíral se ostatními fotografiemi a náhle se zastavil, když uviděl jednu s postarším mužem. Soustředěně se zamračil, protože tu tvář poznal. „Tohodle jsem někde viděl. V tom hotelu, co jsme tam byli na práci. Hej, Claude, poznáváš ho?“

Obr mu nahlédl přes rameno. „Jasně.“ Přikývl a zasmál se. „To je ten Angličan z vánočního večírku, co o něm říkali, že je novinář.“ Vzal fotografii do ruky a zblízka si ji prohlédl. „A proč si na to nechal ponožky?“

Uběhly víc než tři hodiny, během kterých nedošlo k ničemu dramatičtějšímu než k menším výbuchům. Parta se uklidnila. Všechny schránky měli otevřené a obsah se hromadil na stole. Několik cenných šperků, dva plátěné váčky plné zlatých Napoleonů a hotovost – hora bankovek, sepnutých gumičkami nebo srolovaných, francouzské franky, švýcarské franky, německé marky, dolary – nikdo z nich dosud neviděl tolik peněz. Nemohli si na ně nesáhnout pokaždé, když šli kolem stolu.

Na podlaze se vršily prázdné krabice, obálky a dokumenty. Kupní smlouvy, akcie, poslední vůle, milostné dopisy a výpisy ze švýcarských bank. Policajti si přijdou na své, až budou prohlížet tyhle soukromé a často nezákonné dokumenty klientů banky. Ředitel, elegantní a svědomitý pan Millet, asi přijde o práci, nebo ho přeloží do pobočky v Africe. Firmu, která instalovala tohle neproniknutelné zabezpečení, budou zřejmě žalovat, až vykrvácí, a pojišťovna, tak jako každá správně organizovaná pojišťovna, se z toho vyvleče, protože najde ve smlouvě malými písmeny vytištěný odstavec, který ji zbaví jakékoliv finanční odpovědnosti. Tyhle nápady jen přispěly k dobré náladě sedmi mužů v místnosti a k jejich potěšení z toho, jak pěkně vypekli orgány instituce.

A teď jim nezbylo nic jiného než čekat. Natáhli se na zem, nebo chodili sem a tam, a přáli si, aby si mohli zakouřit. Bachir si pískal bez melodie a Claude křupal klouby. Jojo vycítil že ztrácejí počáteční nadšení a přemýšlel, čím by je povzbudil. To je úkol velkých vůdců. Morálka, to je ono. Generál měl morálku na pořádku nonstop.

„Dobrá,“ řekl Jojo, „a teď, když už máme, co jsme chtěli, co s tím uděláme?“ Ti druzí se na něj podívali a přestali pohvizdovat a loupat klouby. „Osobně jedu na Martinik a pořídím si tam takový malý bar přímo na pláži. Levný rum, zimy tam nemají a holky v slaměných sukních s velkejma…“

„Tahiti,“ přerušil ho Fernand. „Slaměný sukně nosej na Tahiti. Viděl jsem to na kalendáři od telecomu.“ Zakýval na Borely. „Tam byste se měli vydat vy dva. A vemte si s sebou sekačku na trávu. Tak co, Borele, co ty na to?“

Borel starší se usmál a potřásl hlavou. „Ostrovy nemám rád. Maj tam moc písku, a když se ti stane nějaká menší nepříjemnost, nemáš kam zdrhnout. Ne. My jsme přemýšleli o Senegalu. V Senegalu je dobrá půda a daj se tam pěstovat lanýže. Ty bílý. Nabarvíš je na černo a pošleš do Périgordu. Tři tisíce za kilo…“

„A pět let v base.“ Jean se ušklíbl. „Bejt váma, tak pěstuju baklažány. Na co riskovat?“

Claude se k němu natáhl a poplácal ho po hrudi. „A co asi děláme dneska? Vylepšujem si kariéru? Řekni!“

„Hlupáku, copak tohle není vylepšení kariéry…!“

„Bachire?“ Jojo se obrátil k osmahlému muži, který tiše seděl v koutě. „A co ty?“

Široký bílý úsměv. „Odjedu domů a koupím si mladou ženu. A pěknou.“ Několikrát pokynul hlavou. „Tlustou mladou ženu.“ Hodiny utíkaly a řeči o tom, co bude, se opakovaly a měnily. Jojovi začalo být jasné, že žádný z nich, ani on sám, nemá žádné velké ambice. Něco peněz pod matrací a o něco lehčí život. Žádná divočina. Hlavně jim šlo – na tom se shodli všichni do jednoho – o nezávislost. Žádní šéfové, žádné příkazy ty uděláš to a ty tohle. Už nikdy nikomu nedovolí, aby s nimi zacházel jako se spotřebním zbožím. Chtěli nezávislost a ta ležela na stole před nimi. Celá hromada nezávislosti.

Vetešníci začínali v neděli brzy zrána. Stavěli své stánky a slunce nabíralo sílu a propalovalo mlhu nad řekou. Číšníci šli pozdě spát a museli zase brzo vstávat, a tak ze široka zívali, rozmisťovali stolky a židle před kavárnami, přinášeli z pekárny papírové pytle s chlebem a loupáčky a doufali, že dnes je čeká tučné spropitné. Prodavači losů se usadili blízko kaváren a objednali si první šálky smrtelně silné černé kávy. Tuponosé dodávky, naložené pizzami, masem a uzeninou, sýry a rybami, se prodíraly úzkými ulicemi vedoucími na náměstí. Mladé cikánky, které přišly prodávat citrony a růžový česnek, na sebe syčely, když se hádaly o nejlepší místa na rozích. Isle-sur-Sorgue se pomalu, ale jistě, chystalo na další horký, avšak z hlediska financí výhodný den.

První turisté, nespavci a lovci výhodných koupí přicházeli již před osmou a pomalu přebíraly přebytky z domácností jiných lidí – staré knihy, obrazy, staré zamželé sklenice, stoly, židle s prosezenými výplety a s nohami, které k nim nepatřily, vojenské medaile z dávno už zapomenutých válek, zrcadla a prostírání, vázy a klobouky, odpad z tisíců podkroví. Na druhé straně ulice byli starožitníci se svými Ludvíky XV. a Napoleony III., se svojí secesí a s tmavými vzácnými obrazy. Ti ale ještě snídali. Jejich zákazníci přijdou později, ve svých velkých automobilech budou překážet dopravě a platit budou vzadu za krámem pětistovkami.

Jojo se protáhl a podíval se, kolik je hodin. Generál řekl v půl dvanácté, když doprava ztuhne jako cement. Ještě dvě hodiny. Usadil se na zemi a opřel se o zeď. Jeden nebo dva z těch ostatních dřímali, nebo zírali do prázdna. Vtipy, jakož i náměty na rozhovor, jim došly. Adrenalin vyprchal a místo něj se dostavila netrpělivost a červi pochybností, kterých ne a ne se zbavit. Budou tam ty kola? To čekání je naprd.

Generál to kolem desáté vzdal. Mathilde odmítla vstát, za sestrou do Orange prý nepojede, přitom tam jezdila každou neděli, a vůbec s ním nechtěla mluvit. Takže mohl místo toho klidně odjet, utéct před tím jejím vyčítavým mlčením a sedět ve stodole. Poplácal ji po rameni a když cítil, že se odtáhla, neřekl jí ani sbohem.

Chvíli seděl v autě a tahal se za knír. Určitě poslouchá, jestli auto odjelo, a bojí se, že až ho příště uvidí, bude to na návštěvě v kriminále. Slunce se odráželo od bílého štěrku na parkovišti a pálilo ho do očí. Raději by seděl u stolku v chládku s láhví hodně vychlazeného piva. Mathilde bude v pořádku. Vždycky byla. Otočil klíčem, nastartoval auto a podíval se na hodinky. Za chvíli to bude.

Dvěma cikánským klukům se moc nevedlo. Normálně, když byl trh, se vždycky vyskytly nějaké ty kabelky nebo fotoaparáty, na chvilku ponechané svému osudu na stolcích před kavárnami nebo na stáncích vetešníků, po kterých mohli skočit a v nestřeženou chvilku, když se jejich majitelé dívali jinam, zmizet. Dnes však jim turisté moc nepomáhali, byli na svoje věci velice opatrní. Navíc většina z nich teď nosila ledvinky, a to chtělo nůž. Bylo čím dál tím těžší vydělat si na nepoctivý život.

Kluci se courali kolem banky a zkoušeli, jestli jsou všechna auta zavřená, a vtom vzadu za bankou uviděli kola, spořádaně zajištěná řetězem k zábradlí. Pěkně drahá kola to byla, v dobrém stavu a snadno by se dala prodat. I ten starý zloděj v Cavaillonu, který jim dával tak málo za ty fotoaparáty, které mu občas přinesli, by mohl mít zájem o dvě závodní kola. Kluci se přišourali blíž a prohlédli si těžký visací zámek. Byl velký, ale ne nesnadný. Otec je naučil, jak s visacími zámky zacházet. Najednou se na ně štěstěna usmála a tak odběhli za otcem na druhý konec trhu, kde prodával slepice, které včera v noci ukradl. V kapse měl takový malý nástroj. A ten nástroj otevíral visací zámky.

„Tak hoši,“ ozval se Jojo, „jdeme.“

Na stole předtím udělali sedm hromádek. Nacpali si ty široké a hluboké kapsy triček k prasknutí a velké bankovky si nacpali do cyklistických šortek, až to vypadalo, že mají nepřirozeně vyvinuté stehenní svaly. Fernand pečlivě utřel kladivo a zbytek nářadí a hodil vše otvorem v podlaze do vody pod nimi. To staré šatstvo, které měli na dresech, obalili kolem nálože na dveřích. Výbuch je zničí.

Na stole nezbylo nic kromě stohu fotografií a Fernand trval na tom, že je uspořádá coby erotickou výstavku, jak to nazval. Použil zbytek lepící pásky a přilepil fotografie na stěny. Na čestné místo umístil jako hlavní exponát tu s Ambrosem Crouchem, oblečeným jen do shrnutých černých ponožek. Byla by škoda, prohlásil Fernand, kdyby ty fotografie přišly k nějaké úhoně, protože to byly zcela jasně suvenýry velké sentimentální hodnoty. Ustoupil, aby se ještě pokochal svým dílem. „Sbohem, lásky mé.“

Jojo se rozhlédl kolem a sundal si z krku provázek s klíčem. „Nasaďte si čapky a nezapomeňte si vzít brýle.“ Hodinky ukazovaly 11:25. Dobrý. Stačí.

Vtěsnali se do rohu a cítili, jak jim mráz napětí běhá po zádech.

„Deset vteřin,“ ohlásil Fernand. „Ne abyste se mi cestou domů ztratili.“

Dva nad zámkem sklonění cikánští kluci uslyšeli tři tlumené výbuchy, jeden po druhém tak rychle za sebou, že téměř splynuly v jeden, vyděšeně vzhlédli a když viděli, jak dveře do banky vypadly, pelášili pryč, co jim nohy stačily. Ani se nepodivovali tomu, že ze dveří vycházela skupinka cyklistů v kraťasech a slunečních brýlích.

Jojo zastrčil klíč do zámku, otevřel ho a jakmile řetěz spadl na zem, osvobodil první kolo. „Honem, honem, honem!“ Utíkali a tlačili kola před sebou mezi auty, škrábanec pedálu na dveře neškrábanec, a zakleli bolestí vždy, když se konec sedla v panice nešikovně zachytil tam, kde neměl. Hnala je šílená snaha nasadit rychle špičku boty do klipsen. Najednou byli v úzkém volném středu silnice mezi dvěma řadami zaparkovaných, nacpaných a nehybných automobilů.

Vzalo jim to ani ne pětačtyřicet vteřin, sotva dost na to, aby četník ve službě stačil vzhlédnout od výtisku L’Équipe a uvědomit si, že je tady nějaká spojitost mezi zvoněním poplachového zařízení a blikajícím červeným světlem na bance.

Nasedli s kolegou do renaultu, zmáčkli klakson a vklínili se mezi zaparkovaná auta, bez jakékoliv možnosti projet. Četník vyběhl z auta tryskovým během k budově Caisse d’Épargne. Čepice mu padala a revolver mu plácal do stehna. Nadával, proč zrovna on musí mít službu v neděli. Hrome a ještě jednou hrome!

Cyklisti slyšeli v dálce to troubení klaksonu a s hlavami skloněnými nad řídítky pumpovali nohama rychleji a rychleji. Cítili, jak jim srdce bijí jako strojní pušky. Sedm mužů v závoji strachu a tělesného vypětí. Jenom se drž za tím před tebou a pozor na kameny na silnici, nemysli na auto, které může být za tebou, dívej se na cestu, nezpomaluj, soustřeď se. Pro kristovy rány, soustřeď se. Řítili se cestami mezi vinicemi a levandulí a jeli tak rychle, že i samotné hučení pneumatik v horkém vzduchu nad vypečeným asfaltem nechávali za sebou.

Generál na ně čekal u silnice, kde odbočovala polní cesta, a potil se. Kouřil jednu za druhou a upřeně zíral na zatáčku pět set metrů dolů po silnici. Muselo se to povést. Všechno přece promyslel, naplánoval, předvídal, všecko. Ale jak věděl, bohužel i ze své vlastní zkušenosti, náhoda je náhoda a plány jdou pak čertu. Píchnou, do cesty jim vběhne pes, otře se o tebe auto – stovka malých náhod a je to. Vlastně ani nevěděl, jestli se dostali ven. Možná, že jsou ještě tam, dveře bouchlé jenom napůl, oni zabarikádovaní a u dveří jeden malý polda, který na ně mává pistolí a těší se na to, jak ho povýší. Zapálil si další cigaretu. Vtom uviděl v zatáčce první postavu, hlavu až na řídítkách a těsně za ním všichni ostatní, jeden za druhým. Úlevou zařval, skočil doprostřed silnice a skákal nahoru a dolů jako panáček s rukama nad hlavou sepnutýma v triumfálním pozdravu. Moji hoši! Dokázali to!

Jeden po druhém sjeli ze silnice na cestu a ani se nesnažili seskočit z kol jako obvykle. Když kolem něj projel ten poslední, úsměv ve tváři mu napřed zamrzl a pak zcela zmizel.

Sedm. Vždyť jich má být sedm. Spočítal postavy na cestě a napočítal osm.

22

Boone Parker ležel na zádech na trávě, lapal po dechu a doufal, že se nepozvrací.

Jak se mu pomalu vracelo vědomí, pozdvihl hlavu a rozhlédl se po těch ostatních kolem něj. Někteří leželi na zádech jako on, ostatní seděli s hlavami mezi koleny. Nemohl uvěřit tomu, jak těch pár postarších chlapů bylo fit. Když je zahlédl na silnici, jak vyjíždí z Isle-sur-Sorgue, rozhodl se, že se projede s nimi, aby se jako obvykle na svých osamělých tréninkových výpravách nenudil. Myslel si, jak jim ukáže, že Francouzi nejsou sami, kdo umí jezdit rychle na kole. Ale nestočil ani na toho posledního v řadě: jenom z toho, aby s nimi udržel krok, mu málem praskly plíce. Tihle hoši snad snídají steroidy. Usoudil, že jestli to chce s tou cyklistikou brát vážně, musí přestat s tím pivem. Hlava mu klesla zpět do trávy. Zíral do nebes a čekal, až mu zmizí ty černé tečky před očima.

Generál funěl po tom trysku od silnice a prohlížel si tu vyčerpanou skupinu. Jak zkolabovali na trávě, z kapes jim vypadly svazky bankovek a ty byly roztroušené kolem jako smetí. Znovu je spočítal. Osm. Ježíš.

„Jojo!“

Mužík vzhlédl a zašklebil se. „Dokázali jsme to. Páni! Dokázali jsme to!“

„A kdo je u všech ďáblů tohle?“ Generál ukázal směrem k Boonovi. Pořád ještě ležel roztažený na zemi a hrudník mu pracoval nahoru a dolů.

Sedm mužských se pomalinku otočilo k mladému Texasanovi a brady jim úžasem klesly až na prsa. Boone na ně kamarádsky zamával. „Dobrý den, hoši?“

Zírali na něj v úplném šoku. Boone se podíval kolem po těch tvrdých a podezřívavých obličejích, pak uviděl ty peníze rozházené kolem a uvědomil si, jak mají mimořádně nacpaná trička. Do prčic. Tohle nebyla jen tak obyčejná skupinka nedělních cyklistů. „Tak abych snad popojel dál,“ oznámil jim. Podíval se na hodinky a zazářil na ně, jak doufal, nekompromitujícím úsměvem. „Mám rande, OK? Díky za tu projížďku?“

Postavil se na nohy a všichni ostatní jako jeden muž také. Čekali, co řekne Generál.

Hrome. Generál se potahoval za knír tak silně, až mu vytryskly slzy. Všechno šlo jako po másle, přesně podle plánu, a najednou je tu riziko kvůli jednomu přiblblému cizinci. Kdo to vlastně je? Angličan? Američan? Co si s ním počnou? Viděl jejich tváře, viděl peníze. Zprávy o krádeži budou zítra ráno ve všech novinách. Nemohou ho prostě nechat jít a doufat, že nic neřekne. Hrome.

„Zaveďte ho do stodoly.“ Generál se vydal za nimi, ale náhle se zastavil a posbíral ty bankovky, které v lehkém větříku málem poletovaly. S bankovkami v ruce, a byly jich pěkně tlusté roličky, se hned cítil lépe. Však na něco přijde. Byl to jenom zádrhel, žádná katastrofa. Takhle se na to musí pohlížet. Napřímil se a vešel do stodoly.

Boone stál kousek dál od ostatních a oči mu běhaly z jedné nepřátelské tváře na druhou. Generál položil peníze na stůl vedle sklenic a láhví, které tam nachystal na oslavu. Zapálil si cigaretu a všiml si, že se mu třesou ruce. Popošel k Boonovi.

„Angličan?“

Bone zavrtěl hlavou. „Američan?“ Pokusil se o úsměv. „Texas? Znáte to? Velký stát? Hodně velký? Stojí to za návštěvu?“ Rozhlédl se a doufal, že mu někdo rozumí. Nerozuměl. Úsměv mu zmizel.

„Američan.“ Generál opět začal pracovat na tom svém kníru a usilovně přemýšlel. „Jojo? Tak jako tak si můžeme připít.“ Malý zedník otevřel pastis a začal nalévat.

„Tak teda?“ ozval se Jean. „A co teď?“

„Pojďte se mnou ven,“ odpověděl Generál. „Všichni. Nevím, kolik rozumí.“

Stáli u vrat od stodoly, v ruce sklenice a tváře obrácené k Boonovi, a domlouvali se. Boone se díval na ty jejich objemné postavy a tiše si vyčítal, že nešel do té kuchařské školy v Paříži.

Generál byl potichu a nechal ostatní, aby se vypovídali. Proklínali tu svou smůlu a potřásali hlavami. Snažil se vše si v hlavě uspořádat. Odjakživa věřil, že vydělat na krizi byl ten pravý punc slavného zločince. A jestli tohle nebyla krize..

.“Mohli bysme ho tady zavřít a odprejsknout,“ navrhl Fernand. „Však by ho tu někdo za dva dny našel.“

Jean si odchrchlal a odplivl. „A za další dva dny najdou poldové nás, hlupáku.“

„Ty seš ňákej Einstein. Co bys s ním teda udělal ty? Vemeš ho na poštu a pošleš ho do Ameriky? Do Texasu?“

Generál pozdvihl ruku. „Poslouchejte, všichni. Viděl nás. A tak ho nemůžeme pustit. Prozatím.“

„Tak co s ním? Bereme ho sebou?“

„Hrome. Držte huby pět minut a nechte mě myslet.“ Dvě slova, která tu vyřkli, mu stačila, aby dostal nápad. Generálova mysl se ubírala zcela novým směrem, riskantním, ale potenciálně velice lukrativním. Jak je známo, všichni Američani jsou bohatí. Stačí, když se podíváte na ty televizní seriály. I děti tam jezdí ve velkých autech a jejich rodiče bydlí v panských sídlech, většinou s nepřístojně drzými sloužícími. Také každý ví, že nejbohatší z těch bohatých byli ti mužští s vysokými podpatky, širokými klobouky a s pozemky, na nichž rostly pumpy na naftu jako houby po dešti. A odkud byli tihle magnáti? Z předměstí Dallasu, říkal si Generál, což bylo určitě někde v Texasu. Tenhle nepohodlný mladík řekl, že je z Texasu. Takže, až si oni dva porozumí, on a ten mladík, najde se řešení problému. Vše, co potřeboval, bylo jen trošku času. A slovník.

Hned se cítil lépe. Když má někdo mozek, tak… „Dobře, děti moje,“ prohlásil. „Nic vážného to není. Věřte mi. Určitou dobu zůstane tady, pod dozorem.“

Jojo se uvolnil. Na Generála je vždycky spoleh, že něco vymyslí, i když vám hned neřekne co. Podíval se po ostatních. „Mladík zůstane tady, souhlas?“ Svědilo ho na stehně. Poškrábal se a ucítil v kraťasech zapomenutý svazek bankovek.

Pondělní ranní vydání Le Provençal bylo plné pobouření nad tou odvážnou a tajemnou loupeží, k níž došlo v Isle-sur-Sorgue za bílého dne. Kde byla policie? Jak to, že zloději uprchli a nikdo je neviděl? Byl to začátek vlny loupeží, které zaplaví celou Vaucluse, budou muset poctiví občané a turisté spát s peněženkami sevřenými v zubech? Úvahy a komentáře naplnily přední stranu a odsunuly dozadu zprávy o výhrách v loterii, o turnajích v boules a o trojčatech, která povila mladá, dosud neprovdaná maminka z Pernes-les-Fontaines.

Françoise si dopřávala v recepci poklidný šálek kávy a četla si přitom noviny se zájmem větším než obvykle. Ona sama mohla být v Islesur-Sorgue v ten den krádeže, kdyby neměla tolik práce v hotelu. Otec jí nabídl, že si může půjčit auto. Hodlala vzít Boona, aby se podíval na trh, a speciálně na to si koupila nové šaty. Měla je na sobě dnes. Boone přijede k večeru, jako obvykle, a uvidí ji v těch šatech. Uhladila si je po stehnech a byla zvědavá, jestli se mu bude líbit ta barva. Ale nepřijel, a přesto, že jí Ernest řekl, jak jí to dnes sluší, jediné, co mohla, bylo pokrčit zklamaně rameny.

První oficiální příznak starostí o Boona se dostavil následujícího dne, když Simonovi zatelefonoval ředitel školy z Lacoste. Boone nebyl na žádné hodině a když zkontrolovali jeho pokoj, zjistili, že v pokoji ani nespal. Ředitel byl znepokojen. Tohle nebylo normální, Boone byl přece takový spolehlivý mladík. Kromě toho tu hrozilo, i když to ředitel přímo neřekl, že by Boonův otec mohl změnit názor na finanční podporu škole, ze které žáci mohou jen tak zmizet. Vcelku to představovalo dost nepříjemnou záležitost a nijak tomu nepomohlo podráždění, které Simon pociťoval z toho, že si musí připsat na seznam další problém. Jak mohl on k čertu vědět, kde se toulá Boone? Asi někde v keři s nějakou holkou.

Simon zavěsil telefon a prohlédl si došlé zprávy. Dvakrát volala Caroline z Antibes. Volal Enrico. Novinář chtěl inteview, přednostně během oběda v restauraci. Obrovský účet za několik dní, který v baru rozmáchle podepsal strýček William. Simon odstrčil ty listy papíru a vydal se hledat Ernesta a Françoise. Jestli někdo věděl, co měl Boone za lubem, mohli by to být oni dva.

Generál měl problém s tím, že se nemohl rozhodnout pro patřičný obnos. Začal relativně nízko, na milionu franků, ale rozmyslel si to. Únos, i když neúmyslný jako tenhle, byl vážný zločin a tresty byly skutečně vysoké. Podle hesla „velké riziko – velká odměna“ by si mohli ještě přivydělat a mít dost až do konce života. Otevřel svůj anglicko-francouzský slovník, který si koupil po cestě do stodoly, a pohlédl přes stůl na neoholeného a ostražitého Boona.

„Tak tedy, mladý muži. Vaše rodina…“ ukázal si ve slovníku na správné slovíčko „…je kde?“

„Amerika. New York City, ale taťka hodně cestuje?“ Boone jednou rukou znázornil letadlo startující ze stolu. „Má mnoho letadel?“

Generál přikývl, naslinil si prst a otáčel stránky, než našel další slovo, které hledal. Přišlo mu zajímavé, jak jsou si ta slova podobná. „Váš táta. Bohatý?

Boone měl za sebou nepohodlnou a dosti děsivou noc ve společnosti toho obra jménem Claude a té malé podle vypadající děvky, co si pořád pohrávala s nožem. Ten chlap mu naháněl strach. Za to tenhle se zdál vcelku rozumný, nehrozil mu ničím a vypadal skoro přátelsky. A teď, když se zdálo, že ho nerozkrájí, se mu hodně ulevilo.

„Jasně, bohatý?“ Povzbudivě pokýval hlavou. „Prachatý?“

Generál se zamračil a nalistoval si P.

Boone si na tvrdé židli poposedal a všechno ho po noci strávené na hliněné podlaze bolelo. Co s ním chtějí udělat? Vypadalo to na výkupné a jakmile si to uvědomil, prvotní úleva rychle vyprchala. Vzpomněl si na historky o uřezaných prstech a uších, které přišly poštou jako upomínka na okamžitou splátku. Do prčic. Bude muset dělat, co se dá, aby si s tímhle mužským udržel přátelské vztahy. Možná, že by ho nechali zatelefonovat Simonovi. Ten by mu mohl pomoci a je nedaleko odtud.

„Pane? Mám přítele Angličana? Má tu hotel v Brassière? Zavolám mu?“ Boone si podržel ruku u ucha. „A je taky prachatej? Bez problému?“ Vynasnažil se vyrobit úsměv.

Celou další hodinu putoval slovník tam a zpět, než Generál zjistil všechno, co potřeboval vědět. Vypadalo to slibně – slibně, ale komplikovaně. Budou muset zmizet z Francie, a to rychle. A na to budou potřebovat falešné pasy. To ale znamenalo cestu do Marseille a fůru peněz. Generál v duchu připočetl k výkupnému další milion a přemýšlel, jestli bude Boonův anglický přítel schopen v tak krátké lhůtě sehnat tolik peněz.

„Dobře.“ Generál zavřel slovník a zapálil si cigaretu. Tenhle mladík jim sice přinesl určitou smůlu, ale mohlo by se to v dobré obrátit. To, co ukazovali v telce, byla tedy pravda. Texasani jsou bohatí. Obrátil se k Borelům a k Jojovi, kteří se dostavili na denní šichtu. „Musím jít a zatelefonovat několika lidem. Vrátím se tak za hodinku a přivezu nějaké jídlo.“ Ukázal na Boona. „Nemyslím, že se o něco pokusí.“

Jojo přistoupil ke Generálovi a zašeptal, „A co s ním teda budeme dělat?“

„Prodáme ho, kamaráde.“ Generál si uhladil knír hřbetem ruky. „Prodáme ho zpátky jeho bohatému tatínkovi.“

Jojo obdivně potřásl hlavou. „To není špatný nápad.“

Generál nikdy nezahazoval telefonní čísla. Byl to zvyk metodického muže, muže, který vždy uvažuje do budoucnosti. Jeden nikdy neví, kdy se mu kontakty z minulosti budou hodit. Zatelefonoval do výčepu ve Vieux Port v Marseille a konečně se ozval hlas, který si pamatoval ještě z vězení.

„Potřebuji malou službičku,“ řekl Generál. „Je to vcelku delikátní, víš? Chtěl jsem se zeptat, jestli by jeden tvůj známej nemohl pomoci.“

Hlas zněl ostražitě. „Kterej známej?“

„No, šéf. Enrico.“

„A jakou službičku?“

„Imigrace. Potřeboval bych rychle pár pasů“

„Poptám se. Kde tě najdu?“

Generál mu dal číslo a dodal: „Poslyš, raději bych ho zavolal sám.“

„Bude lepší, když s ním promluvím já.“

Lepší pro koho? pomyslel si Generál. Hamižnej bastard. Dneska by každý chtěl kousek koláče. „Díky, ocenil bych to.“

Hlas se zasmál. „Na co jsou kamarádi?“

Simon rychle dojedl večeři a vzal si s sebou do recepce sklenici calvadosu, aby přestál tu nepříjemnou konverzaci, která ho čekala. Caroline mu už třikrát nechala vzkaz, zmínila se o urgentním problému a nechala číslo do Cap d’Antibes, kam má zavolat.

Ohlásil se ženský hlas a sdělil mu „Dobrý den, Bacon,“ což byla jedna z nejlepších a nejdražších restaurací na pobřeží. Takže ten urgentní problém zřejmé nebude hlad, pomyslel si Simon a čekal u telefonu, než Caroline zavolají. V pozadí bylo slyšet, jak se tam lidé baví, a vzpomněl si, že ji tam kdysi před lety vzal. Dal si tehdy velkou bouillabaisse, Caroline se vrtala v jakémsi salátu a když se dostali do postele, stěžovala si, že je cítit česnekem. Byl jím cítit i teď a jak ji znal, ucítí to i po telefonu.

Simon se dopustil omylu, když se zeptal, jestli se měla dobře. Neměla. Na lodi bylo málo místa a bylo to nepohodlné. Dvakrát se jí udělalo zle a majitel plachetnice, Jonathanův přítel, se choval jako kapitán Bligh z Bounty. Jonathan sám byl za těch stísněných okolností poněkud nudný a vcelku to bylo tak děsné, že se to nedá popsat. Ne, neměla se nijak. Simon začal ztrácet naděje, které si dělal ohledně Jonathana coby potenciálního ženicha, zhluboka se napil calvadosu a čekal, až zvonec odzvoní začátek druhého kola.

Všechno to byla Jonathanova chyba, prohlásila Caroline s neochvějnou jistotou ženy, která má vždycky pravdu. Jako ta investiční společnost, kterou jí doporučil. Je to absolutně jisté, řekl jí, až na to, že mu včera volali, že se milá společnost položila a vzala s sebou Carolinino tvrdě vydělané výživné. Takže se ocitla bez prostředků.

Simon si dal nohy na stůl a prohlížel si palec u nohy, který se mu prodral plátěnkami, zatímco uvažoval o Caroline bez prostředků, která nemá nic na světě širém kromě chaloupky v nejdražší londýnské čtvrti, obsahu poloviny londýnských butiků a nového BMW. Pak se dopustil dalšího omylu, když se jí zeptal, jestli pomyslela na to opatřit si zaměstnání. Ozvalo se totiž hluboké mlčení, jak Caroline nahlížela do propasti pravidelné docházky do práce, a Simon si pro jistotu dal telefon od ucha, aby byl v bezpečí, až se Caroline vzpamatuje.

Vydržel ji poslouchat až do té chvíle, než začala vyvolávat na posilu právníky, kteří nikdy nebyli příliš vzdáleni jejich myšlenek, a zlehka telefon položil. Zazvonil téměř okamžitě. Simon dopil calvados. Telefon nepřestal. K sakru.

„Caroline, pokračování až se úplně uklidníš.“

„Pan Shaw?“ Mužský. Francouz.

„Ano.“

„Pane Shawe, mám tu vašeho přítele.“

Nastala pauza a pak se ozval přiškrcený hlas. „Simone? Tady je Boone?“

„Boone! Kde jsi k čertu! Měli jsme o tebe starost.“

„Člověče, já nevím? Jsem tady v budce někde ani nevím kde, široko daleko nic? Simone, jsou tady ti chlapi…“

„Jsi v pořádku?“

„Zatím jo? Poslouchej…“

Vzali mu telefon, Simon slyšel tlumený hovor a pak se ozval ten Francouz jako na začátku.

„Dávejte pozor, pane Shawe. Vašemu mladému jsme neublížili. Mohl by být na svobodě velice rychle, ale je na vás, abyste to zařídil.“

V automatu cinkla další mince. „Pane Shawe?“

„Poslouchám.“

„Dobře. Zařídíte deset milionů franků v hotovosti. Rozumíte?“

„Deset milionů?“

„V hotovosti.“ Zavolám vám zítra večer ve stejnou dobu s instrukcemi o dodání. A pane Shawe?“

„Ano?“

„Žádná policie. To by byl omyl.“

Linka zmlkla. Simon seděl chvilku úplně potichu a vzpomněl si na Boonův hlas, přiškrcený a ustrašený. Pohlédl na hodinky. V New Yorku je pozdní odpoledne, pokud bude Boonův otec doma. A pokud zjistí telefonní číslo. Začal vytáčet mezinárodní informace, ale pak si to rozmyslel. Číslo bude mít Ziegler.

„Bobe? Simon Shaw“

„Je to důležité? Nevím, kam dřív skočit.“

„Jde o Parkerova syna. Unesli ho.“

„Ale, jdi do řiti.“ Ziegler vypnul tlampač a zvedl sluchátko. Zněl přiškrceně a podrážděně. „Jsi si tím jist?“

„Nebyl dva dny ve škole a právě mi volali lidi, kteří ho mají. Mluvil jsem i s ním. Ano, zcela určitě je to tak.“

„Ježíš. Zavolal jsi na policii?“

„Ne. To nejde. Poslyš, nejraději bych mluvil s Parkerem. Požadují deset milionů franků a pak ho pustí. Chtějí je během čtyřiadvaceti hodin.“

„Kolik je to v normálních penězích?“

„Téměř dva miliony dolarů. Nemáš číslo na Parkera?“

„Na to klidně zapomeň. Dnes ráno odletěl do Tokia.“

„Do řiti.“

„Pro jedenkrát máš skoro pravdu. Do řiti.“

Z recepce bylo slyšet hlahol a smích hostů, kteří vyšli z baru a ubírali se na kutě. Přáli si hlučně dobrou noc. „Bobe, já nenosím deset milionů franků v zadní kapse. Nemohla by agentura vypomoci?“

Ziegler nezněl příliš ochotně. „Je to velká hromada písku.“

Simon se rozhodl apelovat na Zieglerovo humanitární cítění. „Je to velký klient, Bobe.“

Nastala přestávka, jak Ziegler uvažoval, vyplynula-li by z toho nějaká výhoda, za předpokladu, že by Hamptonu Parkerovi poskytli bezprostřední osobní úsluhu. Pokud by tohle nezajistilo zakázku na řadu let, nic jiného by ji nezajistilo.

Ziegler se rozhodl. „Nejdůležitější je tedy ten kluk, pravda? Riskujeme tady lidský život. Aby nikdo neřekl, že naše agentura má podělaný srdce z kamene.“ Ziegler si dělal poznámky, při tom jak mluvil. Tohle bude fantastická zpráva pro noviny. „OK. Pošlu ti telegraficky obnos do tvé banky, zkusím sehnat Parkera a řeknu mu, o co kráčí. Buď na telefonu. Určitě s tebou bude chtít mluvit.“

Simon dal Zieglerovi adresu banky v Cavaillonu a číslo účtu. „Hlavně, aby to tu bylo nejpozději zítra touhle dobou, Bobe, OK?“

„Jasný, jasný.“ Tón Zieglerova hlasu se změnil. „Je tady ovšem jedna maličkost.“

„Jaká?“

„Zabezpečení té částky. Já jsem výkonný ředitel agentury a nesu zodpovědnost vůči akcionářům. Když začnu jen tak vybírat z kasičky dva miliony, tak mě nakopou do zadku.“

Simon nevěřil svým uším. „Proboha svatého, Bobe. Toho kluka by mohli zabít, zatímco ty se tady rozčiluješ kvůli hypotéce.“

Ziegler pokračoval, jako kdyby ho ani neslyšel. „Řeknu ti, co udělám.“ Hlas mu přeskočil do lehké, takřka potěšené tóniny. „Já to tady vezmu zkratkou. Právní oddělení ti zafaxuje jednostránkovou smlouvu. Jen to podepíšeš a zafaxuješ mi to zpátky. Jako pojistku pro mne. Pak ti pošlu peníze.“

„Podepíšu co a zafaxuju zpátky?“

„Budeme tomu říkat pojistka, kamaráde. Tvoje akcie v agentuře podepíšeš jako jistinu a pak dostaneš peníze.“

Simonovi došla řeč.

„Dáme se do toho hned teď. Ten fax bys měl dostat během hodiny, OK? A pak si zavoláme.“

Simon se odebral do baru a sáhl přímo po calvadosu. Nicole a Ernest seděli u stolu nad účty za celý den a pozorovali ho, co dělá. Odešel se sklenkou a s lahví k nim a sedl si. Tichým a monotónním hlasem jim sdělil veškerá fakta. Potom seděli, kladli jeden druhému otázky o Boonovi a únoscích, otázky, na něž nebylo odpovědi, a čekali.

Přišel fax. Simon ho prakticky ani nečetl, podepsal ho a poslal zpátky. Kdesi sice slyšel, že faxy nepředstavují závazný dokument, ale Ziegler a jeho právní oddělení asi na tom právě pracují. Bastard.

Simon řekl Nicole a Ernestovi, aby šli spát, a sám čekal v kanceláři ve společnosti konvice s kávou na telefon.

Telefon konečně zazvonil asi ve čtyři ráno. Hampton Parker zněl neobvykle ustaraně. Simon slyšel, jak se nadechuje, zřejmě kouřil. Byl na letišti v Tokiu a čekal, než mu natankují letadlo a schválí let do Paříže. V Paříži si najme menší letadlo a přiletí přímo do Avignonu. Přiveze si s sebou dva muže z ochranky. Bude pro ně potřebovat ubytování. Když probíral technické detaily, hovořil uváženým mechanickým způsobem, ale nakonec jeho sebekontrola selhala.

„Nemyslíte si, že mu ublíží?“

„Ne,“ odpověděl Simon s takovou dávkou jistoty, jakou jen mohl sebrat dohromady. „Řekl mi, že je OK. Zněl poněkud otřeseně, ale to bylo vše.“

„Víte, Simone, je to můj jediný chlapec. Všechny ostatní jsou děvčata. A je to dobrý chlapec.“

„My ho tu máme velice rádi.“

„Ti zkurvysynové.“

„Zkuste zůstat klidný. My tady uděláme všechno, o co si řeknou.“

„Cením si toho. Zavolám vám z Paříže.“

Jediné, co se teď dalo dělat, bylo vlézt si do postele a počkat do zítřka. Simonovi se ale moc spát nechtělo. Zažil příliš mnoho stresu a vypil hodně kávy. Odešel zpátky domů a vyšel nahoru do ložnice. Nicole něžně oddychovala, jednu ruku měla napřaženou přes jeho polštář. Sehnul se k ní, lehce ji políbil na rameno a ona se ve spánku usmála.

V ložnici bylo vedro, přestože okna byla dokořán. Celou první polovinu července teploty neklesly pod pětatřicet a dokonce i tlusté kamenné stěny se ohřály. Simon se odstrojil a stál pět minut pod chladnou sprchou. Potom s ručníkem kolem boků sešel dolů. Otevřel dveře na terasu a postavil si židli tak, aby viděl východ slunce. Hlavou se mu honily hříšné myšlenky, že by třeba někdo mohl unést Caroline. Se vší pravděpodobností by únosce obdařila jedním ze svých monologů a dala by jim telefonní číslo svého právníka, takže by jí zaplatili za to, aby se jí zbavili. Možná, že by vzali na protiúčet Zieglera. Simon si zívl, protřel si ten písek v očích a zamrkal, jak se první oslepující paprsky slunce prodraly přes obzor tmavě modrých hor. Vypadalo to, že z toho bude další horký a krásný den. Správné počasí na to, aby se domluvili na desetimilionovém výkupném. Protáhl se, ucítil, jak se mu rákosová židle zakousla do zad a uslyšel, jak kdosi dole ve vesnici vítal nový clen dlouhým nezkrotitelným kašlem kuřáka čtyřiceti za den.

Simon přišel do hotelu na devátou a našel tam dva detektivy, kteří na něj už čekali. Ředitel školy v Lacoste, který sice o únosu nic nevěděl, ale zato byl víc a víc znepokojený problémem zmizelého studenta, zavolal na policii. Jakmile se dozvěděli podrobnosti o národnosti a finančním postavení studentova tatínka, odpovědnost za vyšetřování případu předali z místní četnické stanice výš. A nyní se dva nejlepší avignonští detektivové, pomenší, tmavovlasí a po kafi prahnoucí, dostavili případ ztraceného mladíka zdárně vyřešit.

Simon je zavedl do kanceláře a ihned ho do nosu udeřila kombinace kolínské s česnekem. S uspokojením přijali nabídnutou kávu, s dalším uspokojením pohlédli na Françoise, sehnutou nad psacím stolem, kam odložila podnos s poštou, zapálili si cigarety a otevřeli si poznámkové bločky.

„Předtím, než se mě na cokoliv zeptáte,“ oslovil je Simon, „bude lepší, když vám řeknu, co všechno se stalo.“

Zpočátku byli páni detektivové potěšeni. Samozřejmě, v profesionálním slova smyslu, ale když se dozvídali víc a víc, případ postupně nabýval na opravdové důležitosti. Hledaná osoba, byť hledaná osoba z bohaté americké rodiny, to je jedna věc. Ale unesená osoba, samozřejmě, to je úplně jiné kafe, přímo vzrušující. Teď se dostali z polohy vyšetřování možné nehody do polohy vyšetřování opravdového zločinu. Sláva a povýšení, vděčnost tatínka miliardáře, možná i záběr vážných tváří v televizi – takové a podobné myšlenky se honily těm dvěma hlavou, zatímco naslouchali a dělali si poznámky. S poznámkami přestali, jen když žádali „ještě jednu kávu prosím“ a když se jim zraky zatoulaly směrem k onomu zcela obdivuhodnému zadečku a opáleným nohám Françoise. Jaké štěstí, uvažovali, že dostali tenhle případ a ne tu loupež v Isle-sur-Sorgue.

Příliš je nepotěšilo, když jim Simon řekl, že jakákoliv zmínka o policii by mohla ohrozit bezpečnost oběti. Starší z detektivů, jehož vyšší šarži bylo možné poznat podle toho, že si bral cigarety od mladšího kolegy a pak si je nechal zapálit, potřásl hlavou.

„Bohužel, pane Shawe, policie byla o případu informována, takže jsme v tom zainteresovaní. Rozumíte? Je to hotová věc. Jak bych já, policejní úředník, mohl ignorovat takový vážný zločin?“ Pohlédl do svých poznámek a zadumaně si poškrábal bradu. „Ale jedno vám mohu slíbit.“ Vzal si od kolegy další cigaretu z balíčku na stole a pozdvihl jedno obočí, čímž naznačil, že mu kolega má zapálit. „Budeme tuhle záležitost vyšetřovat velmi šetrně a diskrétně. Uděláme maximum. Máme s podobnými případy mnoho zkušeností. Třebas, jak si vzpomínám, před třemi lety nám v Avignonu během festivalu unesli švýcarského turistu…“

Ve dveřích se objevila hlava Françoise. „Pane Shawe? Hledají vás tu dva pánové.“

Simon vyšel do recepce a zarazil se, když spatřil pomenšího chlapíka s dvěma fotoaparáty kolem krku. Jeho kolega byl vybaven poněkud skromněji, na rameni mu visel jen magnetofon.

„Dobrý den, pane Shawe. Le Provençal. Právě jsme přijeli ze školy v Lacoste. Měl byste na minutku čas? Pokud je nám známo, znáte mladého muže, který…“

Simon zvedl ruku. „Moment. Nikam nechoďte.“ Vrátil se zpět do kanceláře a zavrtěl hlavou na ty dva detektivy. „Řekli jste maximální diskrétnost? Řekli, nebo ne?“

Přikývli.

„Tak mi tedy řekněte, jak to, že je tady reportér s fotografem?“

Detektivové se prodrali kolem Simona a zírali na novináře.

„Ven,“ nařídil jim ten starší detektiv a ukázal palcem na dveře. „Žádný článek. Tohle je důvěrná záležitost policie.“

Oba novináři začali mluvit naráz a jejich obočí, ramena i ruce jim létaly nahoru dolů, jak se doopravdy rozčilili. Je povinností médií informovat o událostech – a navíc je to v ústavě, že mají právo informovat o událostech.

„K čertu,“ prohlásil ten starší detektiv. „K čertu. A pěkně poslouchejte, co vám řeknu.“

Simon zavřel dveře a složil si hlavu na ruce. Po několika hlučných minutách se dveře otevřely.

„Je to v pořádku,“ řekl detektiv a obdařil Simona úsměvem, jako by mu udělal nějakou osobní úsluhu.

„Co tím chcete říci, je to v pořádku? Jak jim můžete zabránit v tom, aby to uveřejnili?“

Detektiv se poklepal na nos. „Tady jsme ve Francii, pane. Novináři ví, kam patří.“

Simon si povzdechnul. „OK, a co teď?“

„Ti únosci budou volat, ne? Postaráme se o to, aby naši ten telefonní hovor vysledovali. A zatím počkáme.“

„Musíte čekat tady? My se tu snažíme provozovat hotel.“

S jistou dávkou neochoty odešli detektivové z kanceláře řešit své úkoly s pomocí mobilního telefonu na terasu u bazénu.

„A ještě jedna věc,“ řekl Simon. „Pokud nebudete mít nic lepšího na práci, zatímco tu budete sedět na prázdno,“ ukázal směrem ke zdi, „a uvidíte čumila, který špehuje přes zeď, mohli byste ho zavřít.“

Simon zavolal do banky, upozornil je, že mu přijdou peníze a že je chce mít před koncem pracovní doby nachystané k vyzvednutí. Snažil se, jak nejlépe mohl, uklidnit Françoise, která se teprve teď dozvěděla, co se přihodilo Boonovi. Děkoval svým šťastným hvězdám za Nicole a Ernesta, kteří se věnovali hostům a personálu, jako by se nic nedělo. Schválně vzbudil Zieglera v pět ráno newyorského času, aby měl jistotu, že peníze pošle okamžitě, jakmile banky otevřou. Cítil, jak má z únavy lehkou hlavu, ale nebyl schopen usnout a uvědomoval si, že se stává čím dál tím víc prchlivějším. Pohled na ty dva detektivy na terase, kteří tam pečlivě studovali jídelní lístek, mu na náladě nepřidal.

Vrátil se do kanceláře, seděl u telefonu a zíral do prázdna. Dokud únosci nezavolají, nebylo nic, na čem by policie mohla pracovat, nic, co by kdokoliv mohl udělat. A vtom si vzpomněl na Enrica. Co to říkal? Jestli budu mít nějaký problém s hotelem, problém, se kterým by si úřady nevěděly rady, který by se nedal řešit oficiální cestou… něco v tom smyslu. Simon si přitáhl telefon. Možná, že to byly jen takové řeči, ale za pokus to stálo. Cokoliv bylo lepší, než tady sedět s pocitem neužitečnosti.

Strážce Enricova telefonu zamručel. Simon řekl, kdo je, zapálil si doutník a počkal, než ho spojí.

Enrico zněl, jako by ho těšilo, že mu Simon volá. Byly tu určité věci k vyřízení, než se jeho lidé budou moci začít starat o Simonův hotel. Třebas by spolu mohli ještě jednou báječně poobědvat? Simon ho přerušil. „Enrico, poslouchej. Já nevím, jestli bys mi mohl v něčem pomoci, ale jeden můj známý má problém. Mladý Američan. Někdo ho unesl.“

„Tak to je zlé. A během turistické sezóny. Amatéři. Tak mi řekni všechno a pěkně po pořádku.“

Hovor skončil a Enrico vyšel ze své kanceláře projít se kolem Vieux Port. Zastavil se dvakrát. Po prvé si zašel do baru, po druhé vešel zadními dveřmi do rybí restaurace. Muži, s nimiž mluvil, někomu zatelefonovali, hned jak Enrico vyšel ven. Pokud to byl někdo místní, určitě o tom bude někdo něco vědět a Enricovi to řekne. Enrico mávl na mercedes, který se za ním ploužil kolem přístavu. Zajde si na klidný oběd o něco dřív než obvykle, dá si brochette de langoustines v zahradní restauraci v Passédat a přitom popřemýšlí o obchodních příležitostech, které se mu s ohledem na tyto nesmírně zajímavé zprávy rýsují.

Z banky volali Simonovi pozdě odpoledne, že mají peníze nachystané. Byl napůl cesty k autu, když si uvědomil, že by chodil po Cavaillonu sám s deseti miliony franků, což by mohl být vážný omyl. Sešel dolů na terasu, kde detektivové ostražitě pozorovali dámy na slunci.

„Peníze jsou tady. Nejlepší by bylo, kdybyste jeli se mnou.“

Detektivové si upravili sluneční brýle – zrcadlovky, které mají nejraději policisté na motorkách, jelikož jim to dodává výhružné vzezření – a následovali Simona na parkoviště. Nasedli do neoznačeného policejního automobilu, ve kterém bylo úděsné vedro a pach po včera vykouřených cigaretách. Mladší z nich použil telefon v autě k lakonické výměně jednoslabičných zamručení s velitelstvím.

Před bankou bylo plno aut, museli zaparkovat na nedovoleném místě. Detektivové se ostražitě rozhlédli nahoru a dolů po ulici, ale nezjistili nic očividně podezřelého, jen ploužící se turisty a ženy nakupující potraviny na večeři. Popohnali Simona ke vchodu banky, zazvonili na zvonek vedle skleněných dveří a čekali. Postarší zřízenec se přišoural ke dveřím, zakroutil na ně hlavou, na rtech mu mohli přečíst, jak říká zavřeno, a přitom ukázal na tabulku s úředními hodinami. Ten starší detektiv připlácí na sklo svoji legitimaci. Zřízenec na ni chvilku civěl a nakonec otevřel a pustil je dovnitř.

Ředitel pobočky je uvítal v přední místnosti, potom je zavedl do své kanceláře a zavřel za sebou dveře. Vydechl ohromnou úlevou. Tohle odpoledne byla jeho noční můra. Peníze jim přivezli z větších poboček v Avignonu a v Marseille, a on měl vidiny přepadení a mužů s uřezanými brokovnicemi. Ale teď, díky bohu, je tomu konec. „Tak, pánové,“ ukázal na psací stůl. „Jestli chcete, můžete si to přepočítat.“

Simon se podíval na hromádky pětistovek svázaných do balíčků, každý představoval deset tisíc franků. Očekával, že deset milionů franků bude dělat větší dojem, že toho bude víc, a tak si sedl a ostatní ho pozorovali, jak si urovnal ty balíčky, přepočítal je, naskládal je do tlustého igelitového pytle a pytel potěžkal. Nebyl o moc těžší než ta aktovka, kterou si každý víkend brával domů z agentury.

„Je to v pořádku?“ Ředitel položil na stůl formulář a ukázal Simonovi, kde se má podepsat. „Jeden malý podpis, prosím.“ Pozoroval Simona, jak formulář podepsal, a zhluboka vydechl. Konečně se zbavil zodpovědnosti.

Potřásli si rukama a vyšli ven hlavními dveřmi. Simon jako obložená houska mezi dvěma detektivy, pytel s penězi mu plácal do nohy.

„Hrome.“ Jeden z detektivů spatřil dopravního policistu, jak lepí na sklo jejich auta pokutu. Seběhli po schodech dolů, policista se na ně podíval a klepal si tužkou na zuby. Vždycky mu nejvíc udělalo radost, když majitel auta přišel jen o několik vteřin pozdě. Zpestřilo to tu nudnou práci.

Starší detektiv ukázal na lístek. „Jen tak mimochodem, tohle si zase můžete vzít.“ Otevřel si a sedl si dovnitř. „My jsme z prezidia policie z Avignonu.“

Dopravní policista se jen usmál. „Na to se vám klidně můžu vykašlat, i kdybyste byli z Elysejského paláce. Tohle je nedovolené parkování.“

Detektiv obešel auto a zblízka na dopraváka civěl. Oba stáli v silnici a zablokovali tak jediný průjezd, který tam zbýval. Brýle proti slunci se jim takřka srazily. Nákladní auto u nich zastavilo se zlostným zasyčením hydrauliky, řidič se vyklonil z okénka a pozvedl ruku v hněvivém gestu. Hosté na židlích před kavárnou se obrátili, aby lépe viděli, jak se to vyvine. Za nákladním autem začaly troubit osobní auta. Ředitel a zřízenec banky se dívali ze schodů.

Simon hodil pytel na zadní sedadlo a sedl si dovnitř. Maximální diskrétnost. Ježíšmarjá. Zrovna tak to mohli dát do televizních zpráv o šesté.

Slovní souboj a gestikulace skončily tím, že detektiv strhl lístek z okna a roztrhal ho. Dva hosté z kavárny mu zatleskali. Detektiv nasedl a policista na něj na rozloučenou řval sprosťárny, za hlučného doprovodu troubení aut.

„A tvoji matku!“ křičel detektiv z okna. „A psa taky!“ Spokojeně si odfrknul, jelikož se mu dostalo závěrečného slova. „Dobrý, jedem.“

Když se vrátili zpět do hotelu, dozvěděli se, že Hampton Parker dorazí do Brassière brzy zrána následujícího dne. Simon, zrovna tak jako předtím ředitel banky, si oddechl, že peníze i odpovědnost brzy převezme někdo jiný. Zavolal Zieglera a čekal. Pytel s penězi měl mezi nohama.

„Co je nového s klukem?“

„Mají volat dnes v noci. Parker přijede brzy ráno, peníze tu mám pro něj připravené.“

Ziegler chvíli nic neříkal. Když se znovu ozval, nasadil ostrý a rozhodný tón, který používal, když namlouval zákazníkům, jak se mají rozhodnout. „Parkera do toho nenamáčej. V žádném případě.“

„Už je do toho namočený, pro kristovy rány. Je to táta toho kluka.“

„Nechci ho v žádném případě nikde blízko těch zatracenejch parchantů.“

„A jak si myslíš, že jim ty peníze předáme? Přes Federal Express?“

„Ježíš, Simone, nemůžeme přece jen tak ohrozit Parkera. Co kdyby se rozhodli unést ho taky? Co kdyby ho ti bastardi oddělali? Ne, musíš jim to předat ty.“

Simon cítil, jak se mu obrací žaludek. „Tak to ti děkuju. Co když oddělají mne?“

Zieglerův hlas se úplně změnil, jeho vřelé ujištění se neslo v úředním tónu obchodních prezentací. „S tím bych si nedělal starosti. Copak jsi miliardář? Vždyť jsi jenom prostý hoch, poslíček s penězi. Vem si na sebe něco starého, ať vypadáš jako chudák, znáš to? Nic na tom není. S největší pravděpodobností je ani neuvidíš. Hej, víš, jaký to bude mít vliv na naše vzájemné vztahy?“

„Naše vzájemné vztahy?“

„Budeme mít Parkera v kapse. Ta jeho zakázka bude úplně zacementovaná. Bude k nám mít morální závazky, kamaráde. Máme ho do konce života.“

Simon na to nic neřekl. Věděl, že Ziegler by ho stejně neposlouchal. Pokud šlo o něj, byl rozhodnutý – a musel si přiznat, že to bylo pravděpodobně správné rozhodnutí. Kdyby si únosci mysleli, že mohou do rukou dostat jednoho z nejbohatších lidí z Ameriky, kdo ví, co by udělali.

Ziegler zněl netrpělivě. „Takže máš míč v rukou, OK, tak abys to nezmrvil.“

„Nevěděl jsem, že máš přece jenom měkké srdce, ty mizero, co?“

„Takový jsem já. Nejsladší parchant v branži. Zavolám ti brzo.“

Nicole našla Simona v kanceláři. Kouřil doutník, civěl z okna a nevšímal si detektivů. Vypadal ztrhaně a pod očima měl rudé vaky. Stoupla si za něj a něžně mu promasírovala ramena.

„Jak tohle skončí,“ řekla, „vezmu tě odtud pryč.“

Simon zavřel oči a opřel si hlavu o její tělo.

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Detektivové se na ně bez zájmu dívali a přemýšleli o tom, co dostanou k večeři.

Enrico si prohlížel stůžek pasů na svém psacím stole a usmíval se. Styky, chamtivost a strach. Tak to vždycky fungovalo, když se potřeboval něco dozvědět. Během několika málo hodin poté, co se začal vyptávat, slyšel jeden z jeho lidí z Avignonu, že se policie snaží udržet pod pokličkou informace o únosu. Jestli s tím tyhle pasy nemají nic společného, ať visím, řekl si Enrico. Usoudil, že ta záležitost zasluhuje jeho osobní pozornost. Člověk by se nikdy neměl vyhnout příležitosti seznámit se s lidmi, kteří by jednou mohli být užiteční. Vložil pasy do velké aktovky z krokodýlí kůže, sešel dolů k autu a nařídil řidiči, co má dělat.

Mercedes vyjel z Marseille směrem k letišti a Generál se ve stejnou dobu mlátil ve svém autě z Cavaillonu směrem na dálnici. Řekli mu, aby byl v podzemním parkovišti u Marignane před osmou a díval se po černém mercedesu s poznávací značkou Bouches-du-Rhóne.

Našel si místo pokud možno co nejdál od vchodu do letištní budovy, vypnul motor a zapálil si cigaretu. Stiskl igelitový sáček ze supermarketu, ve kterém měl hotovost. Málem omdlel, když mu řekli, kolik má zaplatit. Pět set tisíc franků. Ale co jiného se dalo dělat? Nevadí, měli z toho lupu víc, daleko víc. Podíval se na hodinky a zpozoroval mercedes, jak pomalu jede mezi zaparkovanými auty. Zhluboka se nadechl, vzal sáček a vystoupil. Kouřové okno mercedesu sjelo dolů, řidič a Generál se na sebe dívali za hlubokého mlčení. Generál si vzpomněl, že má říct něco, čím by se identifikoval.

„Jsem známý od Didiera. Nechá vás pozdravovat.“

Otevřely se zadní dveře. „Nasedněte, příteli,“ oslovil ho Enrico. „Je tu příjemněji, máme zapnutou klimatizaci.“

Generál se sklonil dolů a usadil se na krajíčku koženého sedadla. Enrico ho studoval kouřem z cigarety. „Máte asi dost práce, řekl bych,“ oslovil Generála, „takže se nebudeme zdržovat.“ Típnul cigaretu a smetl si z rukávu hedvábného obleku smítko popele. „Řekněte mi, kdy si máte jít pro výkupné?“

Generálovi se náhle udělalo nevolno, jako by ho někdo kopnul do břicha. Jak to, k čertu, že se to mohl dozvědět? Nemohl vědět nic. Hádá.

Enrico se k němu natáhl a poplácal ho po koleni. „No no, příteli. Považujte mě za profesionálního kolegu. Koneckonců jsme již teď partneři, tak jako tak. Já mám pro vás pasy a musím říct, že když uvážíme tu kratičkou lhůtu, povedly se. Jsou to umělecká díla. Nebudete s nimi mít žádné problémy.“ Usmál se a pokýval hlavou. „Cigaretu?“

Generálovi se tak třásla ruka, že si málem zapálil knír.

„Uklidněte se, příteli, uklidněte se. A dovolte mi, abych vám pogratuloval. Američanů máme v současné době nedostatek.“ Enrico si vzdychl. „Ekonomický úpadek a slabý dolar. Necestují tolik, jako dřív.“ Nespustil oči z Generála. „No tak? Kdy ho pustíte?“

Jak se to jenom mohl dozvědět, tenhle muž, který seděl tak nehybně a nikdy ani nemrknul. Jediný zvuk v autě vyluzovala klimatizace a Generál cítil, jak mu klesla ramena. Ty pasy mu nedají, dokud jim neodpoví na otázky. Pohlédl na široká záda a svalnatý krk řidiče.

„O Alfonse nemusíte mít obavy.“ Enrico se usmál. „Je velice diskrétní. Všichni jsme velice diskrétní.“

Generál vydechl. „Výměnu chceme uskutečnit dnes v noci.“

„A pak?“

„Pryč z Francie.“

„A tak, samozřejmě.“ Enrico se sehnul a otevřel zámek aktovky. Generál vykulil oči, když viděl úhledné stůžky bankovek, stovky tisíc franků. V aktovce bylo stěží dost místa na těch pár pasů, které Enrico vyndal a podal je Generálovi. „Dovolíte?“ Vzal mu z klína igelitový sáček a začal počítat peníze, jeden balíček po druhém. Každou desetitisícovku přepočítal a hodil do aktovky.

„V pořádku.“ S určitým úsilím zavřel víko a opřel se dozadu. Generál šmátral po klice. „A teď. Jaké máte cestovní plány? Mám dojem, že bych vám mohl pomoci.“ Generál se zastavil s rukou na klice.

„Vlastním totiž takovou malou loďařskou firmu, převážíme hlavně náklady, ale občas rádi posloužíme i pasažérům, kteří mají zvláštní nároky na cestu.“ Enrico nečekal na odpověď. „A je tu úplně náhodou zvláštní souhra okolností. Jedna z mých lodí – nikoliv luxusní, ale pohodlná – vyplouvá pozítří z Janova do Alžíru. Středozemní moře je v tuto roční dobu velice příjemné.“

Generálovi spadla ruka ze dveří.

„Vy a vaši přátelé byste u nás byli zcela v bezpečí.“ Enrico pohlédl na hodinky. „Náhodou právě odjíždím do Itálie. Alfonso jezdí raději v noci, zejména teď v červenci. Během dne jsou dálnice nemožné.“ Nabídl Generálovi další cigaretu. „Setkáme se v Janově. Prostě zajedete do doků a zeptáte se na mého kolegu, kapitána lodi Principessa Azzura. On už bude vědět, kde mě má najít.“

Generál se snažil seč mohl, aby vypadal zklamaně. „Hrome, kdybych to byl věděl,“ prohlásil, „ale já už jsem pochopitelně zařídil něco jiného.“ A sáhl po klice.

„Příteli!“ Enrico vypadal stejně přátelsky, jako zubatá. „Musím trvat na tom, abyste přijali veškeré výhody tohoto požehnání. Bylo by velice smutné, kdyby se policie musela podívat na jména majitelů těchto nových pasů. Bylo by to plýtvání a plýtvání já nenávidím.“

Bastard. Generál přikývl a Enrico se na něj usmál. „Nebudete toho litovat. Mořský vzduch je velice zdravý.“

„Ale drahý.“

„Nic kvalitního není zadarmo,“ pokrčil Enrico omluvně rameny. „A jelikož jste skupina, uděláme vám prázdninovou cenu. Řekněme pět set tisíc. Jíst budete prvotřídně. Máme na palubě vynikajícího kuchaře.“

Přišla řada na Generála, aby pokrčil rameny. „Ale já u sebe pět set tisíc nemám.“

„Och.“ Enrico odmávl tenhle menší detail pokynem ruky. ‚Jsme přece obchodníci, vy i já. Musíme si vzájemně věřit a rozumět. Zaplatíte mi v Janově a pak spolu půjdeme oběd.“ Enrico se natáhl přes Generála a otevřel mu. „Zvu vás, na moje útraty. S radostí.“

Generál stál bez hnutí a pozoroval mercedes, jak odjíždí a jak ta hrozba zvaná Enrico zmizela. Místo strachu a šoku pocítil hněv. Milion franků za pár mizerných pasů a cestu do Alžíru na nějakém rezavém rendlíku, určitě plném hlučných Taliánů. Generál byl mírný člověk, ale tohle bylo zneužití v tísnivé situaci, sprostá loupež za bílého dne. Obrátil se ke svému autu, ale náhle se zastavil. Přinutil se přemýšlet.

Má pasy. Do Janova jet nemusí. Může se držet původního plánu. Vyjebat Enrica, řekl si a hned se cítil lépe. Lidi jako on, lidi bez obchodní etikety, si nezaslouží, aby jim to vycházelo. Vzpomněl si, jak Enrico hodil ty jeho peníze do aktovky, kde už měl hromadu jiných peněz. A chtěl ještě víc. Hmyz. Tentokrát nejedná s jedním z těch jeho přiblblých násilníků. Jedná s mužem, který má mozek a umí ho použít.

Generál vyšel po schodech nahoru do letištní budovy, prodral se skupinou Arabů k baru a objednal si calvados. Jakmile ucítil pálení v hrdle, vrátila se mu kuráž. Obrnil se a odešel k řadě telefonů vedle stánku s tabákem. Vytočil číslo. Než domluvil, úplně se zpotil. Špinavec. Uvidíme, jak se z tohohle vyvleče.

Na zpáteční cestě do Lubéronu se Generál zastavil u čerpací stanice v Lançonu na kávu a uvažoval o možných následcích toho telefonního hovoru. Enricovi to bude jasné. Bude ho asi podezřívat, ale moc toho neřekne. Ne, že by uznával nějakou čest mezi zloději – všichni zloději věděli, že jsou to jen kecy –, ale proto, že by se zamíchal do zločinu, kterého se nezúčastnil. Byla v tom určitá ironie, pomyslel si Generál, když házel umělohmotný šálek do koše na odpadky. Dobře mu tak. Tak či onak, jestli se z toho vyvleče, já budu daleko od Marseille a on nebude vědět kde.

Opatrně jel zpátky do Cavaillonu, dodržoval rychlost, sjel na silnici N100 a namířil si do Les Beaumettes. Zastavil u telefonní budky a když uviděl lidi, kteří jedli na terase před malou restaurací na druhé straně silnice, dostal takový hlad, až to bolelo. Zítra, řekl si, zítra to oslavíme. Jestli všechno dobře dopadne. Než vešel do budky, zamkl auto. Stálo sice jen pár kroků od budky, ale teď bylo všude tolik pobertů, že člověk si musel dát bacha.

Vzali to hned.

„Pan Shaw?“

„Ano.“

„Máte ty peníze?“

„Jsou tady.“

„Dobře. Poslouchejte pozorně, jak to uděláme.“

Simon zavěsil telefon a přečetl si poznámky. Starší detektiv si vyměnil párátko za cigaretu, opřel se o roh psacího stolu a vypadal potěšeně, že se konečně schyluje k nějaké akci. „Tak jak?“

Simon mu četl ze svých poznámek. „Odjedu sám v autě na parkoviště na kraji Foret des Cèdres a zaparkuji tam. Pokračovat budu pěšky po lesní cestě. Po čtyřech kilometrech najdu po pravé ruce ceduli s nápisem Foret Dominiale de Ménerbes. Pod cedulí nechám peníze. Když bude všechno v pořádku, chlapce pustí zítra ráno.

„Mapu,“ řekl starší detektiv. „Potřebujeme mapu a někoho, kdo to v tom lese zná.“ Trhnul hlavou směrem k mladšímu detektivovi. „Zavolej do Avignonu a řekni jim, jak se to tu vyvíjí. Řekni jim, že musí zajistit obě letiště. V civilu, žádné uniformy. Je to jasné?“

Françoise utíkala pro otce. Simon našel mapu a prostíral ji na psacím stole, zrovna když se dostavil Bonetto v tričku, trenýrkách a papučích. Ve tváři barvy červené řepy měl vážný výraz. Sehnuli se nad mapou a zahalili se do oblaků cigaretového kouře.

Samosebou, řekl Bonetto. Zná tu cestu nazpaměť, chodí tam na šoulačku. Vede po hřbetu Lubéronu od Bonnieux téměř až do Cavaillonu. Na obou koncích jsou závory lesní správy, aby tam nemohla jezdit auta.

Detektivové se ho vyptali na možné únikové cesty. Bonetto se poškrábal na hlavě, sklonil se nad mapou ještě níže, bodal do ní tlustým ukazováčkem a popisoval jim terén. „Pěšky,“ řekl, „vedou stezky po jižním svahu až do Lourmarinu, po severním svahu do Ménerbes, na západ do Cavaillonu, na východ do Claparedes nad Bonnieux, nebo kamkoliv do tohodle údolí.“ Pokrčil rameny. „Jsou tam tucty pěšinek a stezek pro mezky. Partyzáni je užívali za války. Můžete se tam schovávat měsíce a nikdo vás nenajde.“

„Ale oni se nechtějí schovávat,“ prohlásil starší detektiv a zíral na tu změť čar na mapě. „Chtějí odsud zmizet. Někde budou mít zaparkované auto. Budou se muset dostat zpátky na silnici.“

„Ach ano.“ Bonetto potřásl hlavou, „Ale nejdřív půjdou pěšky. A pěšky mohou jít všemi směry.“

Mladší detektiv, mladý muž, který dával přednost moderní technologii a televizním seriálům, navrhl, že by měli zavolat vrtulník se silnými světly a muže v černém z útvaru rychlého nasazení. Dobrovolně by šel s nimi.

Simon pozvedl obě ruce. „Poslouchejte,“ řekl. „Žádné helikoptéry, žádné hlídky na silnici, nic. Nic, dokud ho nebudeme mít doma. Pak třeba zavolejte i tu vaši zatracenou Cizineckou Legii nebo prezidentskou osobní stráž, nebo koho chcete. Ale dokud ho nebudeme mít tady, tak nikoho. Oni to mají určitě promyšlené. S sebou ho mít nebudou. Ten je někde schovaný a kdyby měli podezření, že se na ně chystá nějaká léčka, tak…“ Hlas mu ochraptěl. V ústech cítil pachuť, suchou a nepříjemnou. Nevěděl, jestli je to po všech těch cigaretách nebo strachy.

Celník zívl a přál si, aby už byl konec směny a mohl jít z té malé budky domů. Dnes v noci projelo nějak málo aut. Obvyklé procesí náklaďáků, ale jinak nic moc. Jestli přijede ten černý mercedes s poznávací značkou Bouches-du-Rhône, nebudou mít s identifikací žádné problémy. Jestli přijede. Znovu zívl a obrátil se ke kolegovi, který přišel před hodinou.

„Myslíš, že to mohl bejt nějakej protiva, kterej neměl nic lepšího na práci?“

Kolega pokrčil rameny. Upřeně pozoroval silnici a pohyb vozidel, jak se objevovala v záři silných světel na hranici mezi Francií a Itálií. „Bůh ví,“ odvětil. „Nevím. Vím jen, že v Avignonu to vzali vážně. Řekli to Nice a v Nice to taky vzali vážně. Může to být zášť. Ten rošťák, co jim dal tip, řekl, že se jedná o daňový podvod a pašování valut. Nějaká velká ryba z Marseille. Podle všeho se ho snaží dostat už dlouho.“

Celník se protáhl. Aspoň nějaká změna. Pořád jen kontroly hmotnosti nákladů. „Normálně auta pouštíme,“ řekl. Jinak bychom to měli zacpaný až do Mentonu.“

„S tím zřejmě počítá. Nebo si už nedává tolik pozor. Nemáš cigáro?“

„Přestal jsem kouřit.“

„Já vlastně taky.“

Oba dva sledovali reflektory, které se rychle přibližovaly po dálnici, potom zpomalily, vějířovitě se rozdělily a projely kolem stojanů pro výběr mýtného. Nákladní auto z Turína vracející se domů. Volkswagen s karavanem s vodními lyžemi na střeše. Dvě motorky, jedna za druhou.

Uviděli ho oba současně, jak vjel ladně pod osvětlení, černý Mercedes 500 s kouřovými skly. Poznávací značka Bouches-du-Rhône.

„Náš hoch je tady,“ řekl celník a vstal. „Řekni to ostatním. Já zatím udělám běžnou rutinu.“

Vyšel z budky ven a namířil si to k mercedesu, který čekal za německým karavanem. Zaklepal řidiči na okénko a okénko sjelo dolů. Přes rameno řidiče viděl muže spícího v sedě na zadním sedadle, s rukou na aktovce ležící vedle něj.

„Dobrý večer, pane. Vy jste Francouz?“

Řidič přikývl.

„Máte něco k proclení?“

Řidič zakroutil hlavou.

„Tak si zajeďte tady stranou, ano?“

Řidič se podíval, kam má zajet, a bělmo jeho očí se lesklo proti černé kůži. Čekali na něj čtyři muži v civilních oblecích. Jeden z nich na něj mávl, aby popojel. Enrico pořád ještě tiše chrápal.

Simon se podíval, kolik je hodin, postavil se a vytáhl zpoza židle pytel s penězi. „Tak abych šel. Mám tam být mezi půlnocí a jednou.“ Vzal si baterku, klíče od auta a obrátil se k detektivům „Žádné manévry, ano?“

„Pane Shawe, kdybyste náhodou zahlédl něčí tvář…“ Simon přikývl. To určitě, pomyslel si. Třeba bych je mohl pozvat na skleničku, až jim dám ty peníze. Nebo si s nimi uspořádáme večírek.

přestávkách mezi záchvěvy paniky se cítil kupodivu klidný, takřka osudu odevzdaný. Co to bylo za nápad, brát s sebou milion liber v igelitovém pytli do nějakého zatraceného lesa na rande s tlupou nebezpečných šílenců? Bylo to šílenství. Sebral pytel a vyšel z kanceláře.

recepci stáli Ernest a Nicole a uklidňovali ubrečenou Françoise. Odešli s ním k autu a když odjížděl, podíval se do zpětného zrcátka. Uprostřed stínů na silnici stála opuštěná mávající trojice.

Zastavil na křižovatce pod Ménerbes, odkud silnice D3 stoupá z údolí do Bonnieux. Přes zvuk motoru běžícího naprázdno něco zaslechl. Vlasy na zátylku se mu naježily. Ze zadního sedadla se ozval napůl povzdech, napůl zívnutí. Naprosto ztuhl a dlaně na volantu se mu hrůzou zpotily. Byl to jeden z nich, přepadnou ho a seberou mu peníze. Podíval se do zrcátka. Nikdo. Nic. Ale cítil to. Někdo vzadu byl. Slyšel dýchání.

Odhodlal se a promluvil. „Kdo je tam?“

Ozvalo se hlasité a dlouhé zívnutí. Velmi pomalu a velmi opatrně se otočil. Na zadním sedadle uviděl zavalitou, na hřbetě odpočívající paní Gibbonsovou. Všechny čtyři nohy měla ve vzduchu, ocasem lenivě vrtěla ze strany na stranu a pomalu se probouzela.

Simon pocítil, jak ho zaplavuje nesmírná úleva. Zatracené psisko. Vzpomněl si, že si často chodila do auta zdřímnout, než ji Ernest vzal večer domů.

Paní Gibbonsová prostrčila hlavu mezi opěradly a očichávala pytel s penězi. Simon ho sesunul na podlahu, aby se mohla uvelebit na předním sedadle. Těžkou hlavu si položila k Simonovi na nohu a ta váha ho hřála a uklidnila. Pohladil ji po jednom roztřepeném uchu a rozjel se.

Měl celou silnici jen pro sebe. Usedlosti po obou stranách byly ponořené do tmy a světlo z reflektorů auta vypadalo jako dlouhý tunel před ním. Když projel zatáčkou u Lacoste, zpozoroval v zrcátku v dáli za ním světlo auta. Světlo sice udržovalo odstup, ale zřejmě jelo stejným směrem. Silnice se točila a stoupala mezi třešňovými sady. Listy stromů po všech těch vedrech uvadle visely dolů. Pod kopcem zastavil. Světlo za ním také zastavilo. Podíval se na paní Gibbonsovou a řekl jí: „Ti bastardi nás sledují.“ Fenka se posadila, otočila k němu hlavu a tiše bušila ocasem do čalounění.

Projeli Bonnieux, kolem spících domů a vyděšených koček, a dali se podle ukazatele směrem na Foret des Cèdres. Na obou stranách silnice i za ním byla neproniknutelná tma. Buď zhasli světla, nebo odjeli jinam, řekl si Simon, zřejmě se ubezpečili, že je tu sám.

Ve světlech reflektorů se objevila závora přes cestu, rovná, spolehlivá, pěkně tvarovaná mezi všemi těmi pokroucenými zakrslými duby a rozsetými balvany. Simon zastavil, zhasnul světla a vypnul motor. Srdce mu začalo bít klusem. Paní Gibbonsová vzrušením kničela. Noční procházka, to se jí často nestávalo. Poškrábal ji na hlavě. „Zůstaneš tady a budeš hlídat auto.“ Zakničela znovu a zaškrábala na dveře. Simon si povzdechl. „Tak dobře, propánaboha, jen prosím tě nikoho nepokousej.“ Pustil ji ven, vzal si baterku a chvíli stál u auta.

Bylo tam úžasné ticho. Slyšet bylo jen tikání chladnoucího motoru a miniaturní vodopád, jak si paní Gibbonsová vyprazdňovala měchýř. Stíny v měsíčním svitu měnily obrysy keřů v obrysy skrčených postav. Simon rozsvítil baterku, podlezl pod závorou, olízl si rty a neúspěšně hvízdl na psa. Ústa měl vyprahlá, jako by si je právě přinesl z čistírny.

Provázkové podešve jeho plátěnek dělaly menší hluk než kožené škrábání drápků psa vedle něj. Cesta se táhla přímo vpřed, vedla od východu k západu. Kaskády cedrů podél cesty bránily měsíčnímu svitu a Simon si všiml, že kužel světla z jeho baterky se třese. Do prčic. Vždyť je to blbost. Nikdo tu přece není. Lidi jsou na míle daleko. Vyjma těch vepředu, nebo za ním, možná z tamhletoho tichého stínu v lese ho někdo pozoruje – únosci. Klidně by ho mohli zabít a pohřbít tady v lese. Možná, že už mají vykopanou díru. I v tom teplém nočním vzduchu se třásl chladem a přidal do kroku.

Trvalo mu to téměř půl hodiny, než se dostal k nápisu, který se mu objevil ve světle baterky: Foret Dominiale de Ménerbes. Paní Gibbonsová se náhle zastavila, začala čenichat, ocas se jí vodorovně napřímil a z hlubin svého hrdla vydala dlouhé výhružné vrčení. Bože, řekl si Simon, to bych tak potřeboval, aby se ten zatracený pes zakousl únosci do nohy. Položil pytel na zem, sehnul se a vzal paní Gibbonsovou za obojek. V druhé ruce držel baterku. Kde má vzít třetí ruku, když ji potřebuje? Do prčic. Nemohl by ten pytel nechat uprostřed cesty? Určitě tu někde jsou a pozorují ho. Určitě mají nože a brokovnice a podezřívají ho. Zatracenej pes.

Les kolem nich se ani nehnul, až na jemňoučký vánek, který vál větvemi stromů, a občasné zavrčení, které vydávala paní Gibbonsová. Simon si dal konec baterky mezi zuby, sebral pytel ze země a pevněji uchopil obojek. Krok sun krok se vydal přes cestu. Je to opravdu k smíchu, pomyslel si. Jsem přece zámožný a úspěšný člověk. Co já blbec tady prokristapána dělám? Rozmáchl se a hodil pytel do trávy pod cedulí. Paní Gibbonsová se vzpírala. Simon ji tiše proklínal s baterkou v ústech, sehnul se a zvedl těch třicet kilo zatnutých agresivních svalů a nesl psa zpátky po cestě, kterou přišli.

Jojo a Bachir pozorovali, jak se světlo vzdalovalo, sláblo a konečně zmizelo. Vyšli zpoza stromů.

„Tu fenu nemám rád,“ prohlásil Bachir. „Vždycky po mně koukala, když jsme tam byli na tý stavbě. Asi nesnáší Araby. Můžu ti říct, že jsem se bál, že ji pustí.“

Jojo ho poplácal po zádech. „Klidně na to zapomeň.“ Rozsvítil baterku a rozvázal pytel. „Podívej. Deset melounů. Pěkný prachy. Jsme bohatý. Pojď.“ Zvedl pytel. Jedu na Martinik, pomyslel si. Oba muži se dali dolů po zarostlé pěšině, vedoucí do opuštěného lomu blízko Ménerbes, kde měli rande s Generálem.

Simonovi se pomalu uklidňoval puls, ale srdce mu stále bušilo, asi tak dvakrát rychleji než normálně. Postavil psa na zem a protáhl si bolavé paže. Musel uznat, i když nerad, že Ziegler měl zřejmě pravdu. Únosce zajímaly peníze, ne on. Díky bohu, měl to za sebou. Zrychlil a pocítil nový optimismus. Boone se zítra vrátí, detektivové zmizí a on a Nicole…

Paní Gibbonsová zavrčela a Simon se zarazil v půli kroku. Uslyšel, jak se v keřích něco hýbe, nemotorně, ale rychle. Posvítil tím směrem a srdce se mu opět hystericky rozběhlo. V kuželu světla se objevila velká hlava a černá vousatá tvář.

Paní Gibbonsová zaštěkala. Kanec si je nasupeně několik dlouhých vteřin prohlížel, ale nakonec zamrskal ocáskem a vydal se zpět do tmy. Simon cítil, jako by mu změkly kosti a chtěl se sesunout na hromádku. Když došli k autu, ruce se mu ještě třásly. Musel použít obě, aby se strefil klíčem do zapalování.

Uvítací výbor, který na něj čekal před hotelem, se rozrostl o další tři členy. Hampton Parker, se svraštělou a vážnou tváří měl po boku dva velké a ostražité chlapíky. Nicole, Françoise a Ernest čekali v recepci. Detektivům se přestalo líbit v kanceláři a chodili sem a tam halou. Když Simon zastavil před hotelem, všichni se seběhli kolem auta a zahrnuli ho otázkami. Z nervového vypětí se mu točila hlava a potřeboval se napít. Paní Gibbonsová se prodrala zpět na zadní sedadlo a usnula.

Generál je slyšel přicházet, uspěchané kroky přibližující se po kamenité pěšině. Zhasnul cigaretu, podíval se na hodinky a snažil se rozluštit, kolik je. Jsou jako hodinky. Klape to jako na drátkách. Chlapec všechno slupnul a ani ne za dvacet minut po dvojité dávce Binoctalu, kterou mu nastrouhali do kořeněného jídla, usnul jako špalek. Až se probudí, budou už dávno na cestě do Barcelony. A pěkně bohatí. Rád by věděl, jak se má Enrico s poldama. Spánek pro krásu mu dnes moc nedopřejí.

Jojo a Bachir vyšli z temnoty a Generál takřka cítil, jak se na něj kření.

„Hej,“ řekl Jojo. „Chytej.“

Deset milionů franků ho udeřilo do hrudi. Objal pytel, jako by to bylo nemluvně. Zalezli do dodávky a vydali se ke stodole za ostatními.

Hotelová hala začala vypadat jako nádražní čekárna v Avignonu. Postavy spící na židlích, špinavé šálky od kávy, sklenice a plné popelníky. Na bradách strniště a ve tvářích únava. Nic se nedělo, ale nikdo nechtěl nic zmeškat.

Když zazvonil zvonek, vypadalo to, že všichni dostali naráz elektrickou ránu. Simon přiběhl k telefonu a zvedl ho.

„Tak co je nového?“

Simon potřásl směrem k ostatním hlavou. Byl to jenom Ziegler. „Dal jsem jim peníze. A teď čekáme. Nic jiného dělat nemůžeme.“

„Je tam Parker?“

„Jo, je tady. Chceš s ním mluvit?“

Ziegler zaváhal. „Možná, že teď k tomu není vhodná chvíle.“

„Co tím míníš?“

„No, dva miliony dolarů jsou dva miliony dolarů, kamaráde. Já se tady snažím dělat byznys.“

Simon ztišil hlas. „Bobe, mohl bys mi prokázat laskavost?“

„Podle toho co.“

„Jdi už konečně do řiti.“

Simon zavěsil a přešel přes halu k Hamptonu Parkerovi, který tam seděl s hlavou v dlaních. „To byl Bob Ziegler. Chtěl… tedy vlastně chtěl vědět, jestli už je Boone zpátky.“ Parker přikývl. Vypadal oněměle. „Nechtěl byste se trošku prospat?“

Texasan si uvolnil vázanku a rozepnul si límeček od košile. Simon si všiml, že mu napětím naběhly žíly. „Myslím, že to vydržím v sedě,“ řekl. „Ale dal bych si bourbon, jestli máte.“

Zašli spolu do baru. Simon vzal láhev a dvě sklenice a přesunuli se na terasu, kde si mlčky sedli, popíjeli a pozorovali, jak se dlouhý hrb Lubéronu postupně vyhoupl ze tmy a jak noc ustupovala ránu. Simon myslel asi tak na půl tuctu nepříjemných věcí, které by rád provedl Zieglerovi. „Dva miliony jsou dva miliony, kamaráde.“ Mizerný malý bastard.

Dlouhý oranžovo-hnědý autobus zaparkovaný na Place de la Bouquerie v Apt měl nastartovaný motor a pumpoval kouř do čistého ranního vzduchu. GONZALES VOYAGES, APT/BARCELONE, TOUT CONFORT/WC byl připraven k odjezdu a cestující pomalu nasedali. Postávali ve skupinkách na slunci, bavili se a smáli se. Byli dobře naladěni před dovolenou ve Španělsku, kde mají levné pesety.

Generál jim nařídil, že spolu nemají ani čekat, ani sedět v autobuse. On sám a Jojo počkali, než ostatní nastoupili. Každý z nich měl tašku přes rameno, stejnou jako ostatní cestující, z vybledlého denimu. Jen Jojo se na to oblékl. Měl slaměný klobouk a nové tričko s nápisem Vivent les Vacances! na prsou. Docela se mu líbilo, připadalo mu to jako jemná finesa, kterou Generál jistě ocení.

Cítil, jak se mu pásek tašky příjemně zařezává do ramene. Všichni byli milionáři, sice ve francouzských francích, ale to nevadí. Opatrně se rozhlédl, jestli je někdo nemůže slyšet.

„A proč jsi vybral autobus?“

Generál se usmál a pohladil si knír. „Kdybys byl polda, kde bys hledal? Díval by ses po rychlém autě, s největší pravděpodobností ukradeném, nebo po skupince chlapů, kteří shání letenky na poslední chvíli. Tak nějak, ne? Myslíš, že se budou zdržovat starým rozklíženým autobusem, plným turistů? Nebudou nám ani kontrolovat zavazadla. A na hranici nám pravděpodobně nebudou kontrolovat ani pasy.“ Generál zaťukal Jojovi na hruď. „Někdy je lepší utíkat pomalu.“

Jojo si posunul svůj slaměný klobouk a přikývl. „Máš pravdu.“

Nasedli a prošli uličkou mezi sedadly a ani očkem nepohlédli na ty ostatní. Usadili se na prosezených sedadlech. V Barceloně budou odpoledne a pak pojedou vlakem do Madridu. Z Madridu se člověk letadlem dostane kam chce. Generál se cítil unavený. Zavřel oči a myslel na Mathilde. Zavolá jí z Madridu. Byla to hodná ženská. Je rád, že jí bude moci poskytnout víc peněz.

Hydraulika dveří zasyčela a autobus odstartoval od chodníku. Řidič s díky zamával na četníka, který pozdržel auta, aby autobus mohl odjet.

Boone se probudil a přál si, aby se tak nestalo. Ústa měl jakoby plná úděsně chutnající kožešiny a hlavu bolavou jako oloupané vejce. Cítil se zrovna tak, jako jednou na Floridě o jarních prázdninách, když tam vypil řadu margarit. Ale vždyť včera nic nepil. Snědl jen ten chleba s paštikou. Pak hned usnul, jako by ho do vody hodili. Cítil, jak ho zem tlačí do zad, vypnul hřbet a otevřel jedno oko. Kdo tu bude dnes hlídat? Otočil opatrně hlavu a otevřel druhé oko.

Uviděl skládací stůl a nějaké staré bedničky. Na druhé straně stodoly byla vrata, kterými dovnitř pronikalo světlo. Posadil se a rozhlédl se. Stodolu někdo uklidil. Kola byla pryč, prázdné láhve zmizely, ani stopy, že by tam někdy někdo byl, až na ty špačky na podlaze. A hlídači tady taky nebyli.

Postavil se a ztuhle se vydal k vratům. Opatrně zatlačil a vrata se otevřela. Zastavil se na zápraží a mžoural, jak mu svit propálil oči až dovnitř lebky. Vyšel ven. Mýtina byla prázdná, jen tráva byla slehlá tam, kde měli zaparkovaná auta. Cesta byla opuštěná. Vydal se po ní směrem k silnici. Nikdo na něj nekřičel. Na asfaltu se na chvíli zastavil a přemýšlel, kterým směrem se má vydat hledat silniční ukazatel.

Madame Arnaud se poměrné rychle řítila na týdenní setkání v klášteře milosrdných sester, kde se dobročinné dámy setkávaly u šálku kávy, aby probraly své dobré skutky za minulý týden. Zpomalila, protože uprostřed silnice spatřila umazanou postavu, která na ni mávala. Zavrtěla nesouhlasně hlavou. To je skutečně skandál, že tyhle bídáky může dnes člověk potkat opravdu všude – je to špinavá, neoholená zvěř, která se snaží využít každé slabůstky poctivých občanů jako je ona sama. A byl mladý, jak si všimla. Objela ho a přidala plyn. Je to skandál.

23

Ernest a Françoise roznášeli ještě rozespalým obyvatelům hotelu loupáčky a kávu. Skupinka hostů, připravených prožít další horký den, si se zájmem prohlížela Parkerovy pobočníky a oba detektivy. Divili se, proč je hotel najednou plný lidí v městských oblecích.

Všichni měli hlavy skloněné nad kávou, a tak si nikdo nevšiml postavy, která se proploužila kolem oken a zůstala stát ve vchodu.

„Jó, Ernie, bylo by pivo?“

Při zvuku Boonova hlasu se Ernest otočil jako na obrtlíku, tryskem proběhl halou, objal toho zubícího se upoceného mladého muže a celého ho oplácával, jako by se chtěl ujistit, že je celý a že je tady. Françoise se rozbrečela, Parkerovi pobočníci a detektivové rychle dopili kávu a Nicole honem rychle běžela pro Simona a Hamptona Parkera. Paní Gibbonsová se vynořila z kanceláře, prozkoumala Boonovy holé a ušmudlané nohy a na přivítanou roztočila ocas.

„No teda!“ dal se slyšet Ernest. „Ty teda vypadáš, mladý Boone! Bude to chtít sprchu a něco k snědku…“

Starší detektiv pozvedl ruku v oficiálním gestu, které nakonec nebylo zas až tak oficiální, neboť v ruce držel nakousnutý loupáček. „Je tu řada otázek, které budeme muset mladému muži položit,“ sdělil publiku.

Ernest se na něj zamračil. „Jistě vážený, já vím že ano, ale musíte dát tomuhle ubohému mladíkovi příležitost k tomu, aby se vzpamatoval. Takže napřed sprcha, stopy až potom.“

Starší detektiv luskl prsty na mladšího. „Zavolej Avignon, řekni jim, že ho máme. Ať to spustí.“

Hampton Parker seběhl ze schodů, s Nicole a Simonem v patách, a zastavil se u Boona. Položil mu ruce na ramena a ze široka se usmíval. „Ani nevíš, chlapče, jak jsem rád, že tě vidím.“ Polkl. „Měli jsme o tebe trošku strach, chvilku. Jsi OK?“

Boone se zazubil a kývl. „Jako znovuzrozený?“

„Takže, pane P,“ vmísil se jim do toho Ernest, „co kdybychom mladého Boona trošku upravili a poskytli mu něco jídla?“

„Jasně.“ Parker plácnul syna po zádech a obrátil se k Simonovi. „Věřil byste, že jsem neměl odvahu říct to jeho matce? Trápil jsem se za oba. Asi bych jí měl zavolat teď, jestli dovolíte. Možná bych měl zavolat i Zieglerovi. Včera večer byl tak nějak znepokojený.“

Simon pohlédl na hodinky. V New Yorku byly čtyři hodiny ráno. Usmál se. „Ne,“ řekl, „to klidně nechte na mně.“

Několik dalších hodin Simon únavou téměř nevnímal. Tlumočil rozhovor Boona s detektivy, kteří se zřejmě domnívali, že když mu budou opakovaně klást stejné otázky znova a znova a ještě jednou, vypáčí z něj jména, adresy a data narození únosců. Reportéři z Le Provençal se také znovu objevili, jelikož byli přesvědčeni, že jsou na stopě celostátního sólokapra. Fotografovali kohokoliv, kdo se objevil na scéně. Dva udivení Američané z hotelu a místní pošťák jim ochotně pózovali v hotelové hale. Ziegler, který Simona naprosto zklamal tím, že byl už vzhůru, chtěl okamžitě vydat tiskové prohlášení, ve kterém by vyzdvihli jeho osobní účast a hlavní podíl na jednáních týkajících se osvobození oběti. Ernest trval na tom, že uspořádají oslavnou večeři. Strýček William, který rozhodně nepatřil k těm, kteří by nevyužili příležitosti zavděčit se miliardáři, se nabídl, že vyzdobí slavnostní meníčka. Simonovi se strašně chtělo spát a když ho Nicole vysvobodila ze spárů detektivů a odvezla domů, ztěží se vyškrábal nahoru do ložnice a usnul na posteli oblečený.

O šest hodin později, oholený a vysprchovaný, se cítil překvapivě dobře, jako by mu z beder spadlo břemeno, zatímco spal. Sušil si vlasy ručníkem a díval se na Nicole, jak si bere krátké černé šaty, které ještě nikdy neviděl. Políbil ji na opálená záda a zapnul jí zip.

„To si mám vzít kravatu?“

Nicole se navoněla na krku a na zápěstích. „Ernest si přeje, abychom vypadali elegantně. Je hrozně milý. Chce to jako zvláštní večírek pro Boona.“

„Tak si vezmu sako. Ale bez kravaty. A ponožky si neberu.“

„Šmudlo.“

Nicole mu vybírala, co si má vzít na sebe, a Simon opatrně brblal. Tuhle košili, tenhle lehký bavlněný oblek a tyhle polobotky, které neměl na sobě od té doby, co přijel z Londýna, a které mu vyčistila.

Odstoupila od něj a prohlédla si ho, jak si obléká sako. Hlavu měla nakloněnou na stranu, blond vlasy jí padaly na rameno a opálené nohy a ruce se jí odrážely od matného hedvábí šatů. Simon si řekl, že ještě nikdy neviděl hezčí ženu. Možná, že jsem šmudla, ale šmudla, který měl štěstí.

Usmál se na ni. „Bezva,“ ocenil ji. Ruku v ruce se vydali dolů do hotelu a vykládali si, co bude zítra.

Madame Bonetto je pozorovala z okna kavárny a zavolala na manžela. „Má na sobě oblek, ten Angličan.“ Bonetto zabručel a spokojeně se podíval na svoje vybledlé modré kraťasy.

„To je dobře,“ prohlásil. „Vždycky se rád podívám na dokonale oblečeného mužského.“

Na terase upravili stůl pro deset, vyzdobený mělkými vázami s Ernestovými oblíbenými bílými růžemi s růžovým nádechem. Světlo svíček se odráželo na vyleštěném stříbře a na hrdlech láhví šampaňského v kbelících s ledem, které umístili mezi květinami. Žáby, které se zabydlely blízko fontány, občas sborově zakvákaly a na obloze nad Lubéronem visely roztroušené hvězdy.

Nicole a Simon šli ze schodů za smíchem, který vycházel z baru u bazénu. Simon zaslechl hlasitý a známý hlas, který přehlušil všechny ostatní, a opatrně si přendal doutníky do vnitřní kapsy saka. Strýček William poskytoval audienci.“Úplně si to dovedu představit,“ vykládal zdvořile se usmívajícímu Hamptonu Parkerovi, „rozlehlé pláně Texasu, strmá údolí mrakodrapů v New Yorku, venkovská prostota našeho malého koutku Provence – triptych. Něco monumentálního.“ Zabrzdil, aby se mohl napít a prázdnou sklenici podal barmanovi. „V tu chvíli, kdy se o tom váš milý chlapec zmínil, mě to zaujalo. Nikoliv, uchvátilo. A teď, když jsem spatřil vaši hlavu…“

„Moji hlavu?“ zeptal se Parker.

„Ještě vám to nikdo neřekl? Naprostá podoba s jedním z římských císařů. Augustus to byl, pokud se nemýlím.“

Ernest, který procházel kolem, zvedl obočí a obrátil oči vzhůru. Oblékl si na to svoji osobní verzi provensálského kroje – bílou košili, černé kalhoty a vestu. Ale vylepšil si to širokou šerpou s růžovými a zelenými pruhy. Rozmáchle přešel ke schodům, v každé ruce sklenku, a s uspokojením si prohlédl Nicole.

„Konečně,“ prohlásil, „konečně někdo v pořádných šatičkách Madame, jste vzor elegance.“

Simon se sklonil, aby si mohl lépe prohlédnout šerpu. „To jsem nevěděl, Ern, že jsi členem Garrick Clubu.“

„To nejsem, vážený a milý, ale jejich barvy mě prostě nadchly. Tak pojďte, pojďte, všichni jsou už tady.“

Parkerovi pobočníci, v oblecích a vysokých botách, měli ve tvářích mírně zmatený výraz, jelikož jim strýček William uděloval lekci o jeho vlastních názorech na impresionisty. Vymydlený a dobře naladěný Boone zíral, sice diskrétně, ale jinak s nepopiratelným zájmem, do výstřihu nových šatů, které mu Françoise, jejíž tváře začínaly vlivem šampaňského mírně hořet, mohla konečně předvést. Hampton Parker hovořil plynně francouzsky, i když se silným přízvukem, s madame Pons, která ponechala poslední úpravy na starosti podšéfovi kuchyně a oblékla si na oslavu svůj nejelegantnější stan z tmavě modrého hedvábí, vlajícího nad závratě vyvolávajícími podpatky. Paní Gibbonsová hledala spadané oříšky a ospalé ještěrky a díky červeno-modro-bílé stuze, kterou jí Ernest zapletl do obojku, připomínala plukovního maskota se špatnou pověstí.

Nicole vzala Simona pod paždí. „Je ti lépe?“

Přikývl. Takhle si to po všechny ty dlouhé zimní měsíce představoval. Bezvadné počasí, spokojení lidé, večeře pod hvězdami, představy snílka o tom, jak funguje hotel. Nikdy si nemyslel, že to všechno nestojí jen na penězích, ale také na vytrvalosti, trpělivosti, taktu, ustavičné pozornosti k detailům a citu pro pohostinnost – to všechno bylo od počátku vlastní Ernestovi.

„Je to divné,“ řekl Nicole. „Když jsem se dnes ráno probudil, konečné jsem si přiznal, že tu vlastně žiju jako host. Já totiž jsem báječný host, ale nikdy ze mne asi nebude hostitel.“

Nicole mu stiskla ruku. „Já vím. Ale snažíš se.“

Ozvalo se ťukání nože o skleničku a hovor ustal. Ernest se rozhlédl kolem a pozvedl svou číši. „Předtím než všichni omdlíme rozkoší nad tím, co pro nás dnes večer připravila madame Pons, rád bych pronesl přípitek našemu čestnému hostu.“

Strýček William poskládal svůj obličej do výrazu, který, jak doufal, vyústí v přiměřeně skromný úsměv, a rychle se ujistil, že má zapnutý poklopec.

„Na tvoje zdraví, mladý Boone. Vítej zpátky, živ a zdráv. Stýskalo se nám po tobě.“

Boone se uklonil a když mu připíjeli, nervózně přešlápl a nakonec pozdvihl svoji plechovku s pivem v mlčenlivém poděkování. Hampton Parker nabídl madame Pons svou paži a vedli ostatní po schodech vzhůru k tabuli, ostraha tři kroky za ním.

Jak všichni madame Pons sdělovali, ve francouzštině, v angličtině nebo v texasštině, bylo to mistrovské dílo. Terrine z čerstvé zeleniny, jakou by rádi měli i v Troisgros, s barevnou mozaikou z hrášku, mrkvičky, artičoků a fazolek tenkých jako zápalka v kontrastu k světlé náplni šunky a bílému vaječnému bílku, kaviár z baklažánu obalený tenounkými řezy uzeného lososa a propíchaný pažitkou a sorbet z rozmarýny, aby se chuťové buňky občerstvily a připravily na červené víno a masité pokrmy. Jehněčí ze Sisteronu, růžové a navoněné bylinkami a praženým česnekem, Boonova slabůstka – bramborový koláček na vytření šťávy, tucet sýrů, od kozího přes kravský až po ovčí a opět kozí, vychlazené bílé broskve se zálivkou z malin a bazalky, káva, pálenka marc ze Châteauneuf, která vás zahřeje, ale nespálí, a šedomodrý kouř z doutníků točící se ve vzduchu nad svícny.

Dokonce i strýčka Williama ta kulinární útěcha umrtvila natolik, že nevyrušoval, pozapomněl na svou uměleckou kariéru a spokojeně bafal z posledního Simonova doutníku. Hovor, zlenivělý plnými žaludky a výborným vínem, se tak tak ploužil. Číšníci přinesli více kávy, Boone a Françoise se na něco vymluvili a zmizeli do tmy, a Ernest s madame Pons, pevně třímající svoji sklenici, se odebrali do kuchyně zavřít. Hampton Parker pohlédl přes stůl na strýčka Williama, který začal chrápat, a usmál se na Nicole a Simona.

„Myslím, že by mohl zůstat v bezpečí tady s mými hochy a my bychom se spolu mohli zatím trošku projít. Co vy na to?“

Opustili ostrahu a spícího umělce a vyšli zahradou k baru u bazénu. Hampton Parker k nim mluvil uváženě, tónem člověka zvyklého na to, že mu ostatní naslouchají. Šok z únosu Boona ho přiměl k tomu, aby se zamyslel nad svým vlastním životem. Většinu času trávil v letadlech a v kancelářích, uzavíral obchody a nadělal tolik peněz, že nevěděl, co s nimi. Rozšiřoval svůj obzor, řekl. Nic nadměrného – malý ostrov v karibském moři, jedna stará slavná restaurace v Paříži, několik kilometrů skotské řeky známé lososy – jen takové marnotratné investice, které by mu mohly přinášet potěchu. Kdyby na to měl čas. Zastavil se a pohlédl přes údolí k horám.

„Boone si to tady velmi oblíbil,“ řekl. „Měli jsme spolu dnes odpoledne rozhovor. Probrali jsme toho opravdu hodně. A víte co? Zpátky do Států prozatím nechce. Říká, že by chtěl pracovat u madame Pons a naučit se od ní umění opravdové kuchyně.“

„Má ho ráda,“ řekl Simon. „S tím by nebyl problém.“

Parker se suše uchechtnul. „Mám dojem, že s tím má také něco společného ta dívenka. Odkud ona je?“

„Od sousedů. Je to dcera majitelů kavárny.“

„Vypadá jako hodné děvče.“ Parker si povzdychl a na opálené tváři se mu usadil vážný výraz. „Musíte mě omluvit. Začínám být ve svém věku poněkud netrpělivý. Mám pro vás totiž jistý návrh.“

Zašli do baru u bazénu a usadili se do hlubokých proutěných lenošek s výhledem na vodní plochu zalitou světlem. Parker se na chvilku odmlčel a pak se na Simona usmál. „Můžete mi říct, abych se šel klouzat,“ řekl, „hned vám řeknu, co mám na mysli.“ Zapálil si cigaretu starým otlučeným armádním zapalovačem a s klapnutím ho zavřel. Já totiž musím najít víc času pro sebe, pro rodinu a dovolit si víc takových večerů, jako je ten dnešní.“ Potáhl z cigarety a naklonil se vpřed. Já se v práci starám o všechno. Je to tak, většina lidí jako já, kteří vybudovali podnik ze skromných základů, dělá to samé. Myslíme si, že jsme nepostradatelní, a snažíme se plést se do všeho. Není to moc chytré, ale je to přirozené. Sám jste se s tím asi setkal.“

Simon si vzpomněl na jednoho či dva klienty, vynikající chlapy, kteří se vypracovali z ničeho a kteří nemohli odolat tomu vměšovat se do veškerých záležitostí v podniku, a přikývl. „Diktátoři neumí delegovat,“ řekl.

„Jasně. A přesně tam dělají chybu.“ Parker se zazubil. „No, a tady máte diktátora, který začíná být na stará kolena mazaný.“ Jeho hlas nabyl obchodního tónu. „OK. Jedním z mých největších problémů je reklama. Jak řekl jeden hoch, polovina peněz, které utratím za reklamu, jsou vyhozené peníze. Problém je v tom, že nevím, která polovina to je.“

„Lord Leverhulme,“ řekl na to Simon.

Parker přikývl. „A trefil se do černého. Právě teď děláme rozpočet na reklamu v příštím roce a je to téměř půl miliardy dolarů. Což je docela slušná hromádka peněz a já prostě nemám dost času na to, abych to mohl mít pod dozorem.“

„A co vaši lidé z marketingu?“

„Jsou dobří a schopní, ale žádný z nich nemá takové zkušenosti jako vy.“ Parker začal počítat na prstech. „Za prvé: Obchod v reklamních agenturách znáte jako dlaň své ruky. Za druhé: Byl jste opravdu úspěšný. Za třetí: Máte dost vlastních peněz na to, abyste se nemusel bát, že vás někdo vyhodí, a z toho důvodu si můžete dovolit zcela nestranný pohled na věc. A za čtvrté:… prostě mám pocit, že bychom spolu mohli dobře vycházet.“ Parker se usmál. „A teď mi můžete říct, abych se šel klouzat.“

Simon se podíval na Nicole, která ho pozorovala s poloúsměvem ve tváři. Cítil se polichocený, překvapený a musel připustit, že ho to fascinuje. „Hned nevím, co bych na to řekl, opravdu. Jen tak pro zajímavost, kde bych měl základnu?“

„Tam, kam pilotovi řeknete, aby letěl. S místem byste dostal letadlo. A zodpovídal byste se přímo mně. Nikomu jinému.“

„A najímání a vyhazovy? Tím myslím agentury.“

„Vaše zodpovědnost.“

Simon se podíval na druhou stranu bazénu a poškrábal se ve vlasech. Skoro by stálo za to vzít to jen proto, aby uviděl Zieglerovu tvář, když se poprvé setká s novým klientem. Půl miliardy, kamaráde, tak se raději chovej. Bylo to jisté pokušení a lákavá představa, co všechno by mohl dokázat s takovým obrovským rozpočtem. Pokud by nedokázal vydolovat z reklamních agentur něco opravdu mimořádného s tímhle, pak…

Náhlý pocit viny donutil Simona, aby se podíval na světla hotelu, který Ernest připravoval na nový den. „Bože, opravdu nevím. Vytáhl jsem sem Ernesta a on to tu skutečně miluje.“

„Ernest je třída. Pozoroval jsem ho, jak pracuje.“ Parker se zadíval na uhlík své cigarety. „Na to jsem také myslel. Co kdybych udělal další malou investici?“

„Co tím míníte?“

„Co kdybych od vás ten hotel koupil a upsal v něm Ernestovi podíl? O Ernesta bych se postaral. Musel bych být blázen, kdybych ho nebral.“ Parker zdvihl obočí a usmál se. „Tak co vy na to?“

„Je to velice drahá záležitost, takhle si někoho najmout.“

„Velice bohatý pán, to jsem já.“ Parker si stoupl a podíval se na Nicole. „Tak si to pěkně rozmyslete. Osobně doufám, že se domluvíme.“

Dívali se za ním, jak odchází, a viděli, že jeho pobočníci vstali od stolu, přidali se k němu a zanechali strýčka Williama o samotě. Spal v té své židli a můry mu poletovaly kolem hlavy.

Nicole se zvedla ze své židle a sedla si Simonovi na klín. „Máš o to zájem, co? Je to něco nového a velkého.“

Simon ji pohladil po hebké kůži ruky. „Co si o tom myslíš ty?“

Potřásla hlavou. „Jestli si myslíš, že tě nechám odjet samotného s kufrem plným špinavých košil, tak na to zapomeň.“ Vstala a vzala ho za ruku. „Pojď, jdeme za Ernestem.“

Po půlhodině všichni tři stále ještě seděli v kuchyni. Podlaha byla ještě vlhká po úklidu a ocelové a mramorové povrchy se leskly čistotou. Poznámky madame Pons s jídelníčkem na zítřek byly připnuté na desce u dveří.

Simon řekl Ernestovi, co Parker navrhuje, a pak se přistihl, jak uvažuje nahlas. Přiznal se, že se mu ten nápad zamlouvá, a přitom se vytáčel kvůli Ernestovi, kvůli Nicole, kvůli hotelu, kvůli svým vlastním motivům, až se do toho zapletl tak, že se mu řeč vytratila do ticha.

„Myslím, že bychom měli dopít to šampaňské,“ řekl Ernest, vstal a odešel k lednici. „Je na to ta pravá noc.“ Nalil do tří sklenic. „Je to legrační, ale zdá se mi, že kdykoliv jde do tuhého, sedíme v kuchyni.“ Pohlédl na Nicole. „Tahle celá záležitost začala v kuchyni, víš to? Nutil jsem ho tehdy, aby si vzal dovolenou.“

„Na zdraví, Ern.“ Simon zvedl číši. „Vždycky jsi byl ten nejlepší přítel.“

„A doufejme, že nám to vydrží dlouhá léta, vážený a milý. Ale teď mi budete muset prominout, když budu zcela upřímný. Polibek smrti mnoha krásných přátelství, to dávno vím, ale nedá se nic dělat.“ Ernest se napil šampaňského a zamračil se na sklenku. „Pravda je, že provoz hotelu je vlastně údržba a to je něco, co vám osobně nesedí. Já vím nejlépe, jaký jste příšerný neposeda. Jakmile něco vybudujete, potřebujete se dát zas do něčeho nového. A když se nic nenaskytne, začnete brblat.“ Podíval se na Simona zpod zvednutého obočí. „Abyste si náhodou nemyslel, že jsem si toho nevšiml.“

„Tak zlé to je?“

„Absolutně děsivé. Jak to tahle ubohá žena může vydržet, když začnete vzdychat a pohazovat kučerami, to tedy nevím. A když už hovoříme na tohle téma, Nicole…“ obrátil se k ní a usmál se „… musíš mi prominout, že ti to takhle říkám, ale za tu dobu, co jsem s ním, jsem je viděl přicházet i odcházet, ale takovou druhou jako jsi ty, už nenajde.“ Ernest se zastavil, aby se mohl napít. „A bylo by od něj velice pošetilé, kdyby tě zapudil těmi svými vrtochy.“ Posmrknul si. „Takže jestli se mne ptáte na můj názor, vážený a milý, tak vám říkám, berte to, co vám pan P. navrhuje.“

„A co ty?“

Ernest studoval bublinky, jak závodí ve sklence ode dna na povrch. „Abych se přiznal, našel jsem tu všechno, po čem jsem vždycky toužil. V hloubi svého srdce jsem vlastně odjakživa byl četař z povolání. Miluji organizovat lidi a starat se o to, aby vše klapalo jako na drátkách. Takže bych tu zůstal.“ Nalil si víc šampaňského a mrknul na Nicole. „Ani ti nemohu říct, jaká to bude úleva, když se mi nebude celé dny plést pod nohama.“

Simon se natáhl přes stůl a vzal Nicole za ruku. „Mám dojem, že mě chce vyhodit.“

Mrkla na něj, přikývla a neřekla na to nic.

„A doufám velice,“ řekl Ernest, „že si vezmete pár dní dovolené. Vypadáte jako něco, co právě přinesla z venku kočka.“

Simon si protřel oči. „Mluvili jsme spolu o dovolené, bez únosců, bez detektivů. Jeli bychom někam, kde je klid a pokoj, jako třeba v New Yorku. Nicole tam ještě nebyla.“

Ernest přikývl, usmál se a zvedl sklenku. „Však se vrátíte, nemám pochybnosti.“

„O tom nepochybuj, Ern. Vrátíme se.“

Letadlo stoupalo obloukem nad Středozemním mořem a pak zamířilo směrem na Paříž. Simon zamluvil stůl u L’Ami Louis na večeři a jeden z pokojů u Rafaela, kde mají vany velikosti žákovského bazénu. Ráno chytnou letadlo do New Yorku.

Sáhl do kapsy pro obálku, kterou mu Ernest dal, když se s nimi loučil, a podal ji Nicole.

„Řekl, že ji máš otevřít ty.“

Vyňala klíč s mosazným štítkem. Na jedné straně bylo vyryté Hotel Pastis a na druhé číslo jedna, což byl nejlepší pokoj s nádherným výhledem na Grand Lubéron. Byla tam i karta a na ní Ernestův rukopis.

Váš, kdykoliv se vám zachce.

S láskou ředitelství

Spisovatel Peter Mayle (1939) se narodil v Anglii. Ve dvaceti letech odešel do Spojených států amerických, kde patnáct let pracoval v reklamní agentuře Davida Ogilvyho, nejprve jako reklamní textař, později jako výkonný manažer. V roce 1974 opustil Madison Avenue a vrátil se do Anglie, aby se mohl plně věnovat psaní naučných knih pro děti. O několik let později podlehl kouzlu jižní Francie, v Provenci si zrenovoval starou zemědělskou usedlost a se svojí třetí ženou Jeny se tam odstěhoval. Dá se říci, že objevil Provenci, stejně jako Kolumbus objevil Ameriku. O tomto svém „velkém úniku“ z velkého světa napsal knihu Year in Provence (Rok v Provenci, Olympia 2003), z níž se velmi brzy stal světový bestseller. Následovaly další úspěšné knihy, např. Toujours Provence, Hotel Pastis, A Dog’s Life (Psí život, Olympia 2000), Anything Considered (Kromě sňatku uvážím cokoli, Olympia 2001), Chasing Cezanne, které byly přeloženy do více než dvaceti jazyků. Peter Mayle píše také do Sunday Times, Financial Times, Independent, GQ a Esquire. Nyní žije se svou ženou a dvěma psy střídavě v jižní Francii a na Long Islandu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai