Kromě sňatku uvážím cokoli!

Peter Mayle

(2001)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Humor

Čtivá kniha popisuje spletité peripetie realitního agenta Bennetta, který se zaplete s mafií.Realitní agent Bennett, který žije ve francouzské Provence, se jednoho dne rozhodne dát si titulní inzerát. K veliké radosti získá práci, zdánlivě velice zajímavou a finančně přínosnou. Všechno má ale svůj háček a nic není zadarmo, což brzy pochopí i Bennett, když jeho přítelkyně vydá zcela cizímu člověku tajemný kufřík, který si u něj schoval jeho nový zaměstnavatel. Teď teprve pro Bennetta začíná to pravé dobrodružství. Italská mafie, britští turisté, francouzští policisté, anglická výchova, lanýže a vína - to vše se objeví, aby se s tím posléze ústřední hrdina statečně vypořádal. Příjemné, úsměvné čtení.

OLYMPIA PRAHA

Autorova poznámka

Elizabeth O’Hara-Boyceová a Richard LaPlante mají mé vřelé díky za nezištnou pomoc ve věci lanýžů a karate. Dopustil-li jsem se nějakých nepřesností, není to jejich chyba, ale moje. Postavy v knize a jejich jména jsem si vymyslel, nemají nic společného se skutečností, vlastně možná s jedinou výjimkou (lord Glebe).

KROMĚ SŇATKU UVÁŽÍM COKOLI / ANYTHING CONSIDERED Text copyright © Escargot Productions Ltd, 1995 Translation © Paul Millar, 2001 Cover © Oldřich Pošmurný, 2001

Czech Edition © Nakladatelství OLYMPIA, a. s., Praha, 2001

ISBN 80-7033-723-0

1

Něco se určitě naskytne, říkal si Bennett. Když bylo dobře, svítilo slunce a nepřišly žádné účty, dalo se docela lehce věřit, že náhlé zchudnutí je pouze dočasným poklesem barometru jeho života, jen zakopnutím osudu, nic víc než pomíjivá nepříjemnost. Ale přesto nebylo možné vyhýbat se skutečnosti: kapsy zely prázdnotou, šeky neměly krytí a – jak zachmuřeně zdůrazňoval vedoucí v pobočce jeho banky s uspokojením, jímž finančníci doslova hýří, když předávají Jobovy zvěsti – Bennettovy všeobecné finanční vyhlídky byly nejisté a zcela neuspokojivé.

Avšak Bennett byl za prvé nezdolný optimista, za druhé se mu nechtělo pryč z Francie. A tak se navzdory kvalifikacím kromě dobrého amatérského oka pro nemovitosti a nutné potřeby komise z prodeje zcela nedostatečným stal jedním z tlupy potulných agents immobiliers, z nichž mnozí neměli kvalifikace o nic lepší než on, a kteří trávili svůj život prohledáváním provensálského venkova. Jako oni trávil svůj čas pátráním po zbořeniscích s charakterem, stodolách na přestavbu, vepřínech s budoucností, ovčínech s půvabem, holubnících bez holubů a ostatních zvetšelých pamětihodnostech, jež by se za pomoci obrovské představivosti a ještě větších výdajů mohly stát vhodným objektem přestavby v žádoucí rezidence.

Nebylo to lehké. Soutěž byla tvrdá. Byly dokonce dny, kdy se Bennettovi zdálo, že hustota obchodníků s nemovitostmi na jednotku výměry kamenité provensálské půdy je podstatně vyšší než hustota zákazníků. Trh se pokládal, což zavinil francouzský frank, tehdy příliš drahý pro Američany, Brity, Holanďany a Švédy. Švýcaři peníze měli, ale vyčkávali, opatrní a trpěliví jako obvykle, až frank klesne, takže pumpnout se dali pouze Němci se zásobou marek a Pařížani s investičními záměry pro bankovky, které našli v matraci po babičce. Ale ani těch moc nebylo, a výdělky byly hubené.

A tu se loni v létě jako výsledek lehce nanesených poznámek, či vtípku byť i mírně nevkusného, jak Bennett musel sám sobě přiznat, objevila menší výdělečná vedlejší činnost s určitými dalšími možnostmi, která rozhojnila jeho kvalifikace o dvorního dodavatele nemovitostí anglické honoraci.

Byl mezi hosty na večírku členů vystěhovalecké obce, kteří se každoročně slétají do Provence pro svůj příděl slunce a česneku. Jakožto trvalý usedlík, navíc s užitečnými společenskými způsobilostmi od vzhledu přes mateřský jazyk anglický ke svobodnému stavu – jinými slovy Muž V Záloze – Bennett nikdy netrpěl nedostatkem pozvání. Pouze musel výměnou za plný žaludek přetrpět klepy.

Nebezpečím jeho povolání byla nuda, na niž lékem bývala neplecha, jako toho prozářeného srpnového večera, kdy dlažba na terase nad údolím ohraničeným středověkou siluetou Bonnieux dosud sálala teplo odpoledního slunka. Mírně nachmelený a uondaný spekulacemi ostatních hostů o vývoji britské politiky a vyhlídkách na zaměstnání pro bezvýznamné členy královské rodiny, Bennett se pokusil sám sebe rozptýlit vynalézáním nejnovější noční můry pro zámožné majitele prázdninových domovů. Budou mít o čem doma mluvit, řekl si, užitečná změna, exotická příloha k obvyklým stížnostem na zloděje, zamrzlé trubky, vandalizované bazény a poberty mezi zaměstanci.

Varování, které Bennett s mírnou drzostí vyslovil mezi sousty uzeného lososa, se týkalo ústředního orgánu domácího života na venkově: instalací. Prohlásil, že se doslechl o novém a zlovolném druhu chrobáka, jenž se nedávno v oblasti objevil, přičemž napadá kalové jímky nacházející se v provozním klidu, a tak působí nechutný chaos v celém systému instalací. Přirozeně, pokračoval, úřady se to snaží ututlat, jelikož hovnivál a turista se spolu nedosti srovnávají. Brouci však tady už jsou, a vyčkávají, až se domy na zimu vyprázdní a jim se dostane volnosti pohybu v trubkách.

Jeho publikum, dvě sestry z Oxfordu vybavené růžolícími mužíčky, ho vyslechlo s rostoucí hrůzou. Ku svému překvapení zjistil, že ho berou vážně.

„Ale to je příšerné,“ prohlásila jedna ze sester precizně vysoustruhovaným přízvukem hrabství ležících v londýnském okolí. „Co se dá proti tomu dělat? Náš dům přece zůstává prázdný celou zimu.“

„No,“ odvětil Bennett, „jediné, co proti tomu pomůže, je pravidelné splachování, nejmíň dvakrát týdně. Utopit ty ďáblíky, to je ono. Obojživelníci to nejsou. Dá si někdo tu poslední krevetku? Škoda ji vyhodit.“ Usmál se, omluvil a vydal se přes terasu k půvabné dívce, již bylo podle jeho soudu třeba vysvobodit z chapadel notoricky nudného místního návrháře interiérů. Už jak se přibližoval, slyšel obvyklé ódy na nestárnoucí půvab uměle antikvovaných tkanin a vmísil se do hovoru, aby dívce poskytl oddech.

Aniž by věděl, sestry z Oxfordu rozšířily zprávu o invazi chrobáků mezi účastníky dýchánku, k jehož konci se už jednalo o nezměrnou epidemii ohrožující sanitární spořádanost všech neobydlených domů mezi St-Rémy a Aix. Tváří v tvář společnému nebezpečí půl tuctu úzkostlivých majitelů nemovitostí utvořilo okamžitou koalici a vyčíhalo si Bennetta, chystajícího se k odchodu.

„Ta záležitost s těmi brouky,“ prohlásil mluvčí koalice, exministr na odpočinku mezi volbami. „Vypadá to dost ohavně.“ Vážné, od slunka zarudlé tváře souhlasně přikyvovaly. „A tak nás napadlo, jestli by vám nevadilo, kdybyste nám na ty domy dohlédl, až odjedeme. Tak nějak jako náš člověk na místě.“ Snížil hlas po vzoru Angličanů, když jsou nuceni diskutovat o něčem vulgárním. „Samozřejmě se postaráme, aby se vám to vyplatilo – obvyklé obchodní vypořádání za poskytnuté služby. Ani by nás nenapadlo chtít to po vás zadarmo.“

Bennett si je prohlédl – postarší zámožní pánové, kteří nepochybně mají mnoho postarších zámožných přátel – a dospěl k okamžitému rozhodnutí. „Přirozeně,“ prohlásil. „Bude pro mne potěšením vám pomoci. Ale v žádném případě nepřijmu peníze.“ Mávl rukou nad jejich vděčností. Jak věděl od ostatních agentů, prokázaná laskavost bývá cestou k novým známostem a k možnostem prodeje. Mnozí z agentů se starali o různé záležitosti nepřítomných klientů, od doplňování ledniček po vyhazování opilých zahradníků. Žádný z nich však, a tím si byl zcela jist, nedospěl k oné nejzazší metě důvěryhodnosti či postavení s tím spojenému: žádný se nehonosil titulem oficiální splachovač, strážce septiku, inspecteur sanitaire! Během nadcházejících zimních měsíců se zabaví tím, že tu věc vezme vážně.

Stlačil porcelánovou rukověť, s uspokojením vyslechl zurčení vody, a odškrtl si jméno ve složce: Carlson, hořčicový magnát z Nottinghamu, který se často chvástal, že jeho bohatství pramení z toho, co lidé nechají na talíři. Boháč neostýchající se vystavovat na odiv své jmění, a pokud šlo o koupelny, jeho vkus se blížil velikášství. Benett sestoupil z pódia s trůnem, přešel mozaikovou podlahu a umyl si ruce v umývadle zapuštěném do kvádru vyleštěné žuly. Vyhlédl z okna na to, co Carlson s předstíranou skromností nazýval zahrádkou – pět hektarů zmanikurovaných teras hustě posázených vzrostlými olivovníky. Dovezli jsme je z Itálie, řekl mu Carlson, ani jeden z nich není mladší než dvě stě let. Bennett si jednou nechal odhadnout jejich cenu a dospěl k částce, jaká by stačila na zakoupení menší vilky.

Sešel do přízemí, potom kolem šedých kopečků nábytku zahaleného proti prachu, a než vyšel z domu, nařídil bezpečnostní zařízení. Zastavil se na uhrabaném štěrku beze stopy plevele, hluboce se nadechl svěžího vzduchu a vyhodnotil jitro. Cítil zřetelné známky jara, v údolí se odpařovala mlha a mandloňové květy zářily proti modré obloze. Mohl by žít někde jinde? Vzpomněl si na přítelovu poznámku z doby, kdy se před lety stěhoval do Francie. Krásná země, hochu. Škoda, že tam jsou ti domorodci. Nemožní. Však se vrátíš. Nicméně se stalo, že si Francouze oblíbil a zůstal.

Ale jak dlouho to vydrží? Kontakty a obchody, jež čekal, že se uskuteční jako odměna za jeho pomoc neplatícím klientům, se nedostavily. Samozřejmě mu vyjádřili vděčnost: poslali přání k Vánocům, fotografie dětí na ponících, vánoční pudink a pár lahviček portského. Zatím však žádné zákazníky. A brzy budou Velikonoce. Brzy zmizí přehozy proti prachu a všichni se vrátí a budou si sami dělat to, co Bennett pro ně tak pilně dělal celou zimu. No, co. Za pokus to stálo. Třeba z toho ještě něco bude, až se sezona rozjede.

Ale zrovna teď nic, a jak se vracel domů do malého domku v St-Martin-le-Vieux, probíral možnosti. Vyhlídka na návrat k výrobě televizních reklam, u nichž strávil deset let v Londýně a v Paříži, se mu nezdála. Unikl ve chvíli, kdy se dostávala pod kontrolu neholených mládenců s náušnicemi, s výtvarnými vizemi a s ohůnky, tím odznakem uměleckého temperamentu. Už neměl trpělivost se s nimi bavit. Zkazila ho spolupráce s několika opravdu nadanými režiséry, kteří povýšili do Hollywoodu. Nová generace, arogantní a nevychovaná, se uchylovala k speciálním trikům, za nimiž se schovával nedostatek inspirace, žila v naději na telefonát nabízející možnost nafilmování rockového videoklipu. Ne. K tomu by se vrátit nemohl.

Za určitých předpokladů by se ovšem mohl pokusit dát dohromady tolik peněz, aby se vydal po stopě toho mizery, který mu ukradl plachetnici, ale Karibik je rozlehlý, a oba, plachetnice i Eddie Brynford-Smith se už dávno nejspíš přejmenovali. Připomněl si nadšení toho večera v Modrém baru v Cannes, když v oparu šampaňského pokřtili elegantní patnáctimetrovou jachtu na The Floating Pound, a pěkně si všechno naplánovali. Bennett poskytl peníze, veškerý příjem z reklam, Brynford-Smith se měl starat o pronajímání jachty. Odplul s dívčí posádkou kamsi k Barbadosu, a od té doby po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Na Bennettovy dopisy nikdo neodpověděl, a když zatelefonoval do Barbados Yacht Clubu, nikdo o jachtě a jejím kapitánovi nikdy neslyšel. Mizera Eddie zmizel. V chmurných okamžicích Bennett doufal, že se tak stalo nosem dolů někde uprostřed Bermudského trojúhelníku.

A to, jak si teď musel přiznat, byl součet jeho současných obchodních příležitostí: zpět k reklamám nebo drahý hon za jehlou ve vodnaté kupce sena. Nastal čas soustředěně se zamyslet nad budoucností. Rozhodl se ztrávit zbytek dne doma a pracovat na tom. Přejel silnici N 100 a vydal se příkrou točitou silničkou k vesnici.

St-Martin zachránil před elegancí místní starosta, starý komunista plný nedůvěry k vládě, středním vrstvám a pokroku. Byla to poslední vesnice v Lubéronu, kterou vydláždili a zavedli vodovod, žádosti cizinců dychtivých povolení přestavby rozpadajících se vybledlých kamenných domků, často tři až čtyři sta let starých, zůstávaly oslyšeny díky veškeré váze pana starosty. Bennett by pro něj hlasoval už jen proto. Líbilo se mu žít v pitoreskním anachronismu takřka nedotčeném rukou architekta nebo návrháře, s prostými domy, které se neprovinily proti vkusu, bez hedvábných tapet a bez záchodů jako trůn. Zimy byly v St-Martinu chladné a tiché. V létě vůně tymiánu a levandule bojovala s vytrvalými závany drenáže. Turisté přijížděli a odjížděli, ale nezůstali. Nebylo kde.

Půvab Bennettova domu v úzké uličce s několika schody odbočujícími z hlavní ulice spočíval v tom, že se zdál stát o samotě. Vlastnil ho místní doktor, taky starý mládenec, se kterým se Bennett potkal u kohosi na večeři, a který sdílel Bennettův zájem o mladé ženy a stará vína. Spřátelili se, a když doktor přijal nabídku tříletého pobytu na ostrově Mauritius, nabídl Bennettovi svůj dům pod jedinou podmínkou: femme de ménage, statná dáma jménem Georgette, zůstane jako hospodyně.

Bennett otevřel zjizvené dubové dveře a přikrčil se pod úderem rámusu z kuchyně – pop music uvězněná v rádiu ze sedmdesátých let se za značného ječení snažila osvobodit. Bennettovy snahy uvést Georgette do půvabů Mozarta a Brahmse rozhodně odmítla. Při práci milovala le beat.

Veškerý nábytek, jednoduchý, těžký a tmavý, se nalézal u stěn obývacího pokoje, a Georgette, na všech čtyřech, s pozadím vlnícím se v rytmu hudby, útočila na zcela neposkvrněné dlaždice směsí lněného oleje a vody. Údržba domu nebyla pro ni ani tak zaměstnáním jako koníčkem. Dům byl jako klenot, který je třeba neustále čistit a leštit a voskovat a znovu leštit. Prach se zakazoval, nepořádnost byla zločin. Bennett si často představoval, že kdyby zůstal na chvíli nehybně stát, bude složen a spořádaně uložen do skříně.

Zahulákal, aby ho bylo přes to rádio slyšet. „Bon jour, Georgette.“

Klečící postava se zabručením povstala a s rukama na bocích se otočila, aby si ho mohla prohlédnout. Pramen černých postříbřených vlasů se jí vymanil zpod jasně žluté baseballové čapky Ricard, kterou si nasazovala na usilovné domácí práce. Georgette byla, jak Francouzi galantně říkají, ženou určitého věku kdesi v onom mystickém období mezi čtyřiceti a šedesáti. Hodila se k nábytku: menší, těžší, s dlouhou trvanlivostí. Na zahnědlé vrásčité tváři se jí objevil výraz nesouhlasu.

„Zase ste pil koňak v posteli,“ pravila. „Našla sem na podlaze sklínku. En plus, spodní prádlo a košile ste hodil do bidetu, jako dybych už tak neměla dost práce.“ Mávla na Bennetta. „A na tu mokrou podlahu mi nešlapte. V kuchyni je tartine a kafe.“

Pozorovala ho, jak se plíží přes obývací pokoj do vyleštěné mikroskopické kuchyňky, kde objevil podnos se snídaní: naškrobená lněná prostírka, bílá miska na kávu, levandulový med a nakrojená bageta namazaná bledým normandským máslem. Bennett zapnul kávovar, ztlumil rádio na přijatelnou hlasitost a zakousl se do teplé kůrky chleba. Vykoukl z kuchyňských dveří.

„Georgette?“

Čapka povstala od průzkumu podlahy. „Co zas?“

„Jak dlouho vám to bude dnes trvat? Já bych totiž rád dělal doma.“

Ozvalo se další zabručení, jak si Georgette sedla na paty a změřila si ho pohledem. „Tak to ne. Copak se to tu vyčistí samo? Jarní úklid se dělá pořádně. Joséphine mi přijde co chvíli pomoct obrátit matraci, Jean-Luc přinese žebřík na okna, a budou se klepat koberce.“

Vyždímala hadr, jako kdyby kroutila krkem kuřeti. „Neměl byste tu dost pohodlí. Kromě toho se vám stejně líp dělá v hospodě.“ Pohled jí utkvěl u Bennettových nohou a posmrkla. „Ty drobky vyhoďte tady, než to umeju.“

Bennett si provinile utřel ústa a dal se na ústup. Bylo mu jasné, že jako vždy překáží a uráží Georgettin smysl pro úpravnost a pořádek, přesto věděl, že si ho oblíbila. Pouštěla na něj hrůzu jako na školáka, ale pečovala o něho jako o prince. Vařila mu, spravovala oblečení, přeháněla péči, když dostal chřipku, a jednou zaslechl, jak ho kdesi nazvala můj malej anglickej milor‘. Přímá laskavá oslovení a poklony se však do služeb nezapočítávaly, a když po snídani odcházel, volala za ním, aby se nevracel před večerem a hlavně si pak pořádně očistil boty.

Šel ulicí dolů k pekárně s regály z vyleštěného železa a mosazi, které byly stálým předmětem zájmu řady starožitníků. Věděl, že pokud tu bude pekařem Barbier, na prodej nebudou. Byl to správný pekař, shrbený, zsinalý od mouky a paličatě oddaný starým pracovním manýrám. To se Bennettovi líbilo, a zastavil se, aby si mohl čichnout vůně čerstvého chleba a mandlových koláčků.

„Jeune homme!“

Odvedle, z otevřených dveří épicerie kývala Madame Jouxová. Poslechl její vzpřímený prstík a připravil se na nejhorší. Jeho účet v lahůdkářství, ona neslýchaná moderní výhoda, kterou pro něj Madame zavedla jen díky tomu, že ji k tomu Georgette donutila, povážlivě narostl. Úvěr, záležitost, na kterou se v každé francouzské vesnici vyznačující se sebeúctou dívali s nedůvěrou, mu zřejmě bude odebrán. Cítil to ve vzduchu.

Uchopil podanou mu pevnou ruku Madame Jouxové, zdvořile se nad ní sklonil a vdechl aromatické stopy rokfóru a uzených klobásek, jež ulpěly na prstech. „Madame“ pravil. „Jako vždy, váš půvab dělá čest krásnému ránu.“ Povzbuzen tím, že se slabounce uculila, se rozhodl, že nanést úvěrovou otázku nebude nebezpečné. „Strašně se omlouvám. Došly mi šeky. Nedovedete si ani představit, jak jsou ty banky dnes nemožné. Osobně…“

Madame Jouxová ho zarazila hravým bekhendem do hrudníku. „Maličkost,“ řekla. „Věřím vám jako vlastnímu synovi. Ecoute – naše malá Solange přijede na neděli z Avignonu domů. Měl byste přijít na oběd en famille, do rodiny.“

Bennettův úsměv mírně ztuhl. Madame Jouxová se už několik měsíců snažila zosnovat romanci mezi ním a malou Solange. Proti dívce vlastně nic neměl, byla docela slaďounká, a bylo třeba přiznat, že dokonce minulého léta při vesnické slavnosti nastal moment, kdy se při paso doble pod stromy nechal takřka unést –, leč pomyšlení na to, že by se mohl stát přívěskem dynastie Jouxových, ho zachránilo.

„Madame“ pravil, „nic by mi nezpůsobilo větší potěšení, kdyby nebylo mé staré tety…“

„Které tety?“

„Té z Mentonu, má křečové žíly. Musím ji koncem týdne navštívit. Zmínila se o operaci.“

Madame Jouxová byla velkým znalcem operací jiných lidí, vždy v naději, že dojde k nějakým fascinujícím komplikacím. Našpulila pusu a přikývla. Bennett jí poklepal po rameni a odporoučel se, než by ji mohlo napadnout, že by ona fiktivní teta mohla být po operaci převezena do St-Martinu na zotavenou. Bude se muset v sobotu a v neděli držet v pozadí a připravit se na řadu otázek chirurgického charakteru příští týden. Jak šel dál ulicí, rozebíral si komplexní diplomacii venkovského života, a uvědomil si, že se mu to vlastně zamlouvá.

Proklouzl úzkými dveřmi pošty. St-Martin – vlastně tedy zdejší starosta – odmítl doručovací službu jako elitářskou a nepotřebnou, a tak si vesničané museli pro poštu docházet k starostovu švagrovi, kterého veškerá přicházející pošta nesmírně zajímala a o němž se obecně věřilo, že tajně otevírá dopisy, jež vypadaly jako soukromé. Monsieur Papin uvítal Bennetta zakvokáním a kroucením hlavou.

„Dneska žádná milostná psaníčka, Monsieur. Žádné billets-doux. Jen dva účty.“ Postrčil obyčejné obálky přes pokaňkanou plastovou desku pultu. „Ach. A vaše noviny.“

Bennett zastrčil účty do kapsy, pokývl Papinovi a odebral se i s International Herald Tribune do sousedního Café Crillon, centra společenského života v St-Martinu. Zde sídlil místní klub boules a bylo tu možné každé poledne zakoupit si oběd za padesát franků. Kavárna byla v dlouhé a tmavé místnosti, s poďoubaným pozinkovaným pultem po straně, namátkou roztroušenými stolky a židlemi, kachlovou podlahou a videopřehrávačem, který už před lety prohrál souboj s jedním nadšeným divákem a od té doby nefungoval.

Pokud tam vůbec bylo nějaké prostředí, pak ho vytvořili Léon a Anne-Marie, párek mladých lidí, kteří podle vyjádření Anne-Marie vyměnili kancelářský způsob života v Lyonu za kariéru v pohostinnství. Vesničani je přijali s určitým podezřením, jelikož to byli cizáci a byli nepřirozeně veselí, a bude trvat tak dvacet let, než se začlení. Bennett, další cizák, životem dosud neponaučený tolik, aby pozbyl optimismus, je považoval za příjemnou změnu od jednoslabičných sedláků, kteří při čekání na vyhlášení soudného dne hráli vzadu v lokále karty.

Léon vzhlédl od výtisku Le Provençalu rozloženého na pultě. „Bon jour, chef. Du champagne?“ Potřásl Bennettovi rukou a pozdvihl obočí. „Bière? Pastaga?“ Podle Léona dobrý host začal popíjet záhy po snídani, takže projevil jistou nespokojenost, když si Bennett objednal kávu. „Něco k tomu? Je tady domácí calva.“

Bennett zakroutil hlavou. „Možná po obědě. Co dnes Anny vaří?“

Léonova tvář připomínající růžový měsíc se rozzářila a opusinkoval si konečky tlustých prstů. „Úplný triumf – čočka na slanině s lyonskou klobáskou. Až moc za padesát franků.“ Pokrčil rameny. „Ale co naděláš? Tihle očekávají i hostinu zadarmo.“

„Život je těžký, Léone.“

„Bien sûr. A nakonec umřeš.“ Ušklíbl se, načepoval si pivo a sledoval Bennetta, který se s kávou přesunul ke stolku u okna a rozložil si noviny.

Herald Tribune byl jedním z Bennettových malých denních požitků. Oblíbil si snadnou velikost listu, vyrovnanost obsahu a zdrženlivé posuzování pravidelných politických nerozvážností, které proměnily řadu novin vydávaných na druhém břehu Lamanšského průlivu v ječící skandální plátky. Navíc přestal číst britské noviny v okamžiku, kdy si uvědomil, že jména lidí pranýřovaných tiskem vlastně už vůbec nezná.

Usrkával kávu a zkoumal stav světa, jak jej popisovali na první stránce. Nepokoj v Rusku. Sváry v Evropském společenství. Hádky v americkém Senátu. Úmrtí známého hollywoodského herce. Nebyl to jeden z těch veselejších dnů. Vyhlédl oknem na náves, kde ve vánku povlávaly miniaturní francouzské vlaječky na pomníku padlých. Slunce už vystoupilo výš a nebe bylo modřejší, hory v oparu na obzoru šedozelené. Pomyšlení na to, že by měl odjet za dřinou do úřadu na sever ho vyděsilo.

Ale jedna otázka ho nepřestala pálit: jak si bude smět dovolit zůstat? Začal si dělat poznámky na jedné z obálek. Aktiva: pevné zdraví, plynná francouzština, kterou zvládl za pobytu v Paříži, svobodný, malá zásoba staršího, ale kvalitního oblečení, hodinky od Cartiere, které se dosud vyhnuly zastáváme, vůz značky Peugeot z druhé ruky, a zhruba dvacet tisíc franků, zůstatek z podílu za prodej nemovitosti. Pasiva: účty za domácnost, výplata Georgetta a znepokojující nedostatek bystrých nápadů jak vydělat peníze. Pokud se uskrovní, má dost na další dva až tři měsíce. Ovšem hospodárnost nikdy nebyla jednou z jeho neřestí, a deset let života s výdaji na podnikový účet ve filmové branži ho dost pokazilo.

Tak ať. Však na něco přijde. Vždycky na něco přišel. Odstrčil obálku a odešel k baru.

„Léone? Dal bych si sklenici šampaňského. Ale dobré. Ne ten ocet, co jste prodávali na Silvestra.“ Postrčil přes zinkový plech stofrankovku.

Léonovu tvář neopouštěl příjemný výraz. „Bylo levné.“

„Bylo děsné, kamaráde.

„No jo, za deset franků porce, byl to děs.“ Léon vztyčil ukazováček. „Najdu ti úplný poklad.“ Zmizel dveřmi za barem a objevil se s láhví, kterou s přehnanou péčí třímal v náručí. Předložil ji Bennettovi ku schválení. „Voilà. Perrier-Jouet 1988.“ Postavil láhev na pult a obnažil jí hrdlo. „Oslavuješ?“

Bennett ho pozoroval, jak točí zátkou, až s tlumeným vzdechem vyklouzla ven, a blaženě vychutnával přelud blahobytu, který se mu vždy dostavil, když se otevřela láhev šampaňského. „Čekám, že co nevidět dostanu dobrý nápad.“

Léon pokývl a naplnil vysokou štíhlou sklenku. Bennett naslouchal delikátnímu zasyčení nápoje a naklonil se, aby mohl vdechnout prohřátou vůni. Staří sedláci vzadu se otočili, aby líp viděli na další příklad výstřednosti cizáků, potřásli v nesouhlasu hlavami, a vrátili se ku svým kartám a sklenicím rosé, které si šetřili celé dopoledne.

Bennett vychutnal chladivý proud bublinek na jazyku a obrátil svou pozornost k části novin označené „Mezinárodní inzerce“, informující o daňových rájích a obchodních příležitostech, jakož i o službách spíše privátního druhu. Na levé půlce stránky nabízela „zodpovědným klientům“ celosvětová seznamovací agentura setkání s průmyslovou elitou a prvotřídními osobnostmi. Na pravé půlce, pro případ, že by to nevyšlo, bylo telefonní číslo, které máte zavolat, když si přejete rychlý rozvod za 495 dolarů. Při prohlížení sloupečků s výběrem bezcelných automobilů a grande luxe bytů v Paříži pak Bennett skutečně nápad dostal.

Proč by měl čekat, až se něco naskytne, a doufat, že se osud k němu zachová laskavě. Projeví iniciativu, a bude to on sám, kdo bude strůjcem svého štěstí. Dá si inzerát.

Po několika pokusech a korekturách a po druhé inspirační sklence šampaňského se pohodlně opřel a zkontroloval svůj výplod:

NEZÁVISLÝ ANGLIČAN

Třicátník, vzhledný, hovořící plynně francouzsky, hledá zajímavé a neobvyklé postavení, přednostně v oblasti Aix / Avignon. Zn.: Kromě sňatku uvážím cokoli.

Odpoledne zavolá do Herald Tribune a inzerát podá. Sezona co nevidět začne, přijdou tucty nabídek. Vědomí nadcházejícího dobrodružství mu rozproudilo krev a dostavila se chuť k jídlu. Obrátil pozornost ke kuchyni Anne-Marie.

2

„Tak tyhle další léto nepřežijou,“ řekla Georgette a vystavila na odiv poslední Bennettovy bílé plátěné kalhoty. „Těmhle teda už došel dech. Fini.“

„Podle mě jim nic není, Georgette. A sedí mi. A mám náhodou starší věci rád.“

„Non. Tyhle si to už vytrpěly. Jenom je peru a peru. Víno, polívka, omáčky – když si dáte něco k jídlu, tak je z toho katastrofa. Angličani nepoužívaj ubrousky?“

Zakroutila hlavou a hodila penzionované kalhoty na hromadu jiných košil a svršků, které neprošly prověrkami krejčovské úrovně a budou odneseny jeptiškám Pénitents Blancs pro chudé.

„Georgette, écrevisses se nedají jíst v oblečení, aniž by nedošlo k nějaké menší nehodě. Bohužel ani ve Francii není dovoleno obědvat v rouše Adamově.“

Georgette se otřásla. „Quelle horreur. Představte si Papina. Nebo madame Jouxovou.“

„Vynechal bych osobní narážky, Georgette.“

„D’accord. A kalhoty se daj pryč.“

Bennett si mimoděk povzdychl. Pravda, občas měl u stolu nehodu. Pravda, bílé kalhoty to většinou nepřežily. Pravda, v důsledku počátečního nadšení většinou nepřežily ani první chod. Ale za jeho momentálních okolností se o nákupu oblečení nedalo ani uvažovat, a tak se ještě jednou pokusil svého soudce umluvit. Navíc ty kalhoty měly pro něj určitou sentimentální hodnotu, ježto mu je koupila v St-Tropez jedna z jeho zhrzených milenek, pro kterou měl dosud slabou stránku. Ještě jedno léto by přece vydržely?

Georgette se k němu naklonila a ďoubla ho několikrát do hrudi prstem jako ze železa.

„Non, non et non. Chodil byste po ulici v hadrech a dělal mi ostudu v celé vesnici? Co?“

Bennet s ní válčil už dřív, tehdy šlo o prastaré tvídové sako, které nechtěl navzdory jejímu přání vyhodit. Potrestala ho týdnem tiché domácnosti a schválně mu přeškrobila spodní prádlo. Zkušenost, kterou by nechtěl ještě jednou zakusit.

„Tak dobře, Georgette. Řeknu šoférovi, že jedeme po neděli do Paříže na nákupy nové garderoby. K Charvetovi.“

„To určitě,“ řekla. „A já vyhraju Tour de France.“ Sebrala hromadu z podlahy a vítězně zmizela v kuchyni.

Bennett se podíval na hodinky. Bylo skoro jedenáct. Pošta by tu už měla být, s ní odpovědi. Inzerát už běžel dva týdny – čtrnáct dní promarněných s klientem z Curychu, který se nakonec rozhodl, že jeho pojetí venkovských požitků se neztotožňuje s Provencí, ale spíš s apartmánem v Ženevě. Georgette si naladila v kuchyni rádio na pracovní zvukovou hladinu a Bennett uprchl ven a dal se po ulici dolů a jak doufal i ke hromadě nabídek a třpytné budoucnosti.

Monsieur Papin na něj koukal okénkem v přepážce, popřál dobré ráno a vylovil z přihrádky za zády noviny a velkou hnědou obálku. Předal noviny a potěžkal obálku v ruce. „Důležitá zásilka,“ prohlásil, „z Paříže.“

„Ah bon“ odtušil Bennett.

„Sedm padesát doplatek poštovného, nebylo tam dost známek. Nebo jestli si přejete, pošlu to zpátky.“

Říkalo se tomu ve vesnici „Papinova přirážka“, vycházela z odhadu, co trh unese. Tři franky tu a pět franků tamhle – a bylo dost na pár dobrých lahvinek na Vánoce. Bennett mu podal sedm padesát a požádal o stvrzenku. Papin se zachmuřil a slíbil, že ji nachystá na potom. Rozloučili se v chladně zdvořilé atmosféře. Bennett zřídkakdy pojal k někomu nelibost, ale pokud šlo o Papina, byl ochoten učinit výjimku.

Kavárna se nacházela v klidu rušeném jen skřípáním ledničky a pleskáním karet zezadu. Jak vešel, dědci se otočili jako na povel. Pokývl jim a hlavy se otočily zpátky. Vzal si skleničku rosé a sedl si k oknu. Obálka byla dosti tlustá a vypadala slibně, a tak pozdvihl sklenku na zdraví toho svatého, který by se chtěl nabídnout za ochránce zchudlých Angličanů, obálku roztrhl a vysypal obsah na stůl.

Napřed dal stranou zbytečné pozvání na investici čtvrt milionu franků do rychle rostoucího řetězu obchůdků na Côte d’Azur, pak dopis napsaný levandulovým inkoustem od jednoho pána z Neuilly, jenž hledal společníka, který by s ním sdílel záliby ve věcech přírodních. Eskortní agentura z Cannes slibovala skvělé výdělky gentlemanům vybraného vkusu a chování, uvítají fotografii (přednostně z nudapláže) pro svou kartotéku. Bennett si představil, že by o tom měl říct Papinovi.

Pak tam bylo zaměstnání, které by klidně mohl zastávat i oblečený. Princ ze Saúdské Arábie hledal na léto tlumočníka a šoféra, základna na Cap Ferratu, výběr tří mercedesů, ubytování a uniforma zdarma, doporučení nutná. To by šlo, pomyslel si, pokud by sehnal doporučení. Georgette? Léon? Septikoví klienti? Měl ještě malou zásobu dopisních papírů s hlavičkou sněmovny lordů, jež po sobě zanechal jeden hrabě, který si vloni pronajal jeden z domů obhospodařovaných Bennettem. To kdyby se musel doporučit sám. Dopis od princátka šel na hromádku možných.

Zmíněná hromádka moc nerostla. Svědkem Jehovovým se stát nehodlal, turistickým průvodcem taky ne, ani učitelem jazyků na poloviční úvazek, ani náhončím na výletní čluny v Antibes. Paměť byla v případě lodí stále ještě rozjitřená. A přišla poslední, osamělá obálka.

Byla luxusního, sebevědomého a konzervativního druhu, oblíbeného ve vyšších kruzích Anglie, Bennettovi maně vklouzlo na mysl londýnské papírnictví Smythsons na Bond Street, kde pánům v proužkovaných oblecích dovolují projevovat osobité názory na reliéfní tisk a nepravidelnost okrajů ručního papíru. Opatrně obálku otevřel a viděl, že je vyložená tmavomodrým hedvábným papírem přesně stejného odstínu, jakým se skví záhlaví.

DOMAINE DES ROCHERS

Odpovídám na Váš inzerát. Je docela možné, že bychom našli oblast společného zájmu. Pokud byste si chtěl o tom promluvit, prosím, zatelefonujte mi na číslo 90 90 00 77. Julian Poe

Bennett prostudoval výrazné hranaté písmo tmavým černým inkoustem. Pozdvihl papír proti světlu a objevil vodoznak. Vše v dopise nasvědčovalo dobrému vkusu a zámožnosti a Bennett už už byl napůl cesty k telefonu, když si uvědomil, že je takřka poledne. Sedají si lidé jako Julian Poe k obědu přesně v poledne? Vyrušit ho u oběda by mohl být neblahý začátek. Na chvíli zaváhal, ale pak se rozhodl riskovat.

Hlas na druhém konci linky byl francouzský, rezervovaný a neosobní, hlas služebníka. Bennet požádal o pana Poea.

„De la part de qui?“

„Bennett. Ne, ne, počkejte momentík. Řekněte značka Uvážím cokoli z Herald Tribune.“

V lince to luplo, jak to přepnuli, a Bennett vyslal Léonovi signál vyžadující další sklenku vína. Cítil bláhovou naději, téměř jistotu, že z toho něco bude. Takový dojem ten opulentní dopisní papír učinil na člověka, který právě pozbyl poslední bílé kalhoty.

V lince to znovu luplo.

„Opravdu tajuplné. Mám vám říkat Značka uvážím, nebo máte jméno?“ Hlas se hodil k papíru. Uhlazený, plný a sebejistý. Hlas nóbl pána. Podle instinktivního zvyku Angličanů klasifikovat lidi podle přízvuku Bennet umístil Poea na nejvyšší příčku společenského žebříčku. Pravděpodobně chodil do školy v Etonu, jako ten kravinec Brynford-Smith.

„Ano, ano, omlouvám se. Bennett jméno mé.“

„No prosím, pane Bennette, měli bychom se setkat. Mám ten pocit, že nejste daleko od Bonnieux?“

„Přímo v St-Martin-le-Vieux. Tak půl hodiny od vás.“

„Vynikající. Co kdybyste sem přijel dnes večer, tak asi v šest? Pokud se nezačneme okamžitě nenávidět, povečeřeli bychom spolu.“

Bennett si poznamenal, jak se do Poeova domu jede, pohostil sám sebe obědem a zopakoval si krátkou konverzaci. Poe zněl příjemně a neupjatě, a z toho, jak popsal svůj dům, to vypadalo, že vlastní většinu hory nad Bonnieux. Mírně ho znepokojovalo, co vlastně může takové zaměstnání obnášet, a jak se na ten pohovor obléct.

Prohlížel se v zrcadle v ložnici a snažil se odhadnout, jaký dojem může na případného zaměstnavatele udělat. Sto osmdesát centimetrů, štíhlý, jak už staří mládenci zásluhou nepravidelného jídelníčku bývají. Podlouhlý obličej s kůží bez vrásek, jen v koutku očí jich je pár od slunce, rysy na obou tvářích výrazné. Vlasy rovné a tmavohnědé, mírně delší, ale lesklé, to zásluhou Georgette, která ho už dávno přesvědčila o blahodárném účinku savon de Marseille na pokožku hlavy.

Od krku dolů byl bez chyby. Růžová košile, hedvábná modrá pletená vázanka, klubovní sako a šedé flanelové kalhoty, šité před časem, když ještě byl při penězích, u Haywarda v Londýně, kordovánové střevíce ze St James. Kdykoli si to mohl dovolit, kupoval si jen to nejlepší oblečení, spíš klasické než módní, podle zásady, že blahobytné vzezření je v obchodě aktivní položka, a to zvláště v okamžiku, kdy se právě dvakrát nedaří. Jen milionář si může dovolit oblékat se jako zahradník, na tenhle luxus Bennett neměl. Kromě toho se nejlíp cítil ve slušivých a dobře ušitých šatech, které s plynutím času jako by teprve dozrávaly.

Vybral si hedvábný kapesník do kapsičky, a jak ho tam cpal, ucítil malinkou překážku. Musel se usmát, když vylovil sáček se sušenou levandulí. Georgette si navykla vonět mu oblečení, neustále nalézal mezi prádlem a ponožkami větvičky tymiánu a rozmarýny nebo mimózová mejdlíčka. Levandule byla novinka. Oddechl si, že vůní měsíce nebyl česnek. Popotáhl kapesníček a odebral se k Domaine des Rochers.

Silnice D 36 se na jih od Bonnieux kroutí jako vývrtka, než se změní na D 943 podél Lubéronu k mírnější, ne tolik divoké krajině kolem Lourmarinu. Je to úzká silnička proříznutá skálou, bezvadné místo pro lapky dvacátého století. Zvěsti o loupežných přepadeních byly v kavárnách na denním pořádku, a vždy to bylo totéž. Automobil, zřejmě porouchaný, blokuje silnici, u něj osamělá postava. Prostoduchý motorista nabídne pomoc, vtom partneři osamělé postavy, samozřejmě ozbrojení, vyskočí z úkrytu. Vše, co hodnému motoristovi zbude, je desetikilometrová procházka k civilizaci, zatímco se jeho auto někde v Marseilli podrobuje úpravám, aby vzápětí bylo prodáno.

Přesto za pěkného jarního podvečera, když slunko ještě nezapadlo za vápencové štíty, byl pohled ze silnice dolů vcelku úchvatný a Bennett vychutnával pocit vzrušení, když zpomalil a projel velkou železnou bránou na hranici Poeova majetku. Štěrková cesta byla hladká a upravená, se zatáčkami sledujícími obrys terénu, a neustále stoupala. Poe se v telefonu omluvil za vzdálenost téměř šesti kilometrů, ale řekl, že cesta stojí za to.

A taky stála. Jak Bennett projel poslední zatáčkou štěrkové cesty, v údivu nad pohledem, který se mu naskytl, musel zastavit.

Vypadalo to, jako by někdo uřízl celý hřbet hory a vytvořil obrovskou planinu natolik rovnou, aby se na ní dalo stavět. Bezprostředně před Bennettovým autem začínala široká alej statných starých platanů, dvě bezchybně přímé řady dlouhé takřka kilometr, vedoucí k masivnímu oblouku ve vysoké kamenné zdi. Za zdí byly vidět úhly střešních tašek odrážejících večerní slunce v teplé barvě staré terakoty, a v jednom rohu toho, co vypadalo jako nádvoří, stála věž holubníku. V dálce za budovami se až po východní obzor rozprostíralo pohoří Velký Luberon. Na sever bylo vidět bílou čepici Mont Ventoux, na jih pláně až k Aix, Marseilli a Středozemnímu moři. Nikde, až kam zrak dohlédl, nebylo vidět dráty, elektrické sloupy nebo nějaké budovy. Bylo to nejdokonaleji umístěné sídlo, které kdy Bennett viděl.

Projel pomalu alejí za přemýšlení, co si asi majitel takového panství počne, když mu za deštivé noci dojde mléko nebo cigarety, a do nejbližší vesnice s obchodem je patnáct kilometrů. Ovšem, lidem jako Poe věci nedocházejí, zajišťuje to služebnictvo.

Jak v něm narůstala předtucha věcí příštích, projel obloukem a zastavil vedle tmavozeleného range roveru a dlouhého černého citroenu, zaparkovaných na jedné straně velkého nádvoří.

Vydal se podél fontány s třemi chrliči vyplivujícími vodu do kruhového bazénu velikosti vhodné pro středně velkou vesnici k domu, a právě začal hledat modernizaci ve tvaru zvonku, když se otevřela velká vyřezávaná vrata a uklonil se muž v černém obleku, na Japonce vysoký.

„Monsieur Bennett?“

Bennett se v odpověď též uklonil.

„Prosím, následujte mě.“

Šli dlouhou chodbou, tvrdost naleštěných dlaždic tlumená perskými běhouny. Bennett pokoutně mázl prstem po povrchu starožitného dubového karetního stolku, ale ani zrnko prachu. Georgette by to schválila, řekl si, a pak si tiše hvízdl, protože vešli do prostoru, který by ji plně zaměstnal až do penze.

Nízký strop klasické provensálské farmy vybourali zřejmě za cenu několika místností v prvním poschodí, tradiční malá okénka nahradili vysokými a širokými pláty skla vsazenými do kamenné zdi, jimiž do místnosti pronikalo panoráma krajiny. V pozadí, za záhony levandule a skupinami olivovníků bylo vidět plůtek pastviny s jezdeckým hnědákem, který jako by se obdivoval západu slunce. Scénka jako naaranžovaná pro fotografa, pomyslel si, a obrátil pozornost k neméně fotogenickému interiéru.

Plameny z polen v kamenném krbu s překladem ve výši vzrostlého muže tančily a prskaly, a na nažloutlých stěnách byly tucty obrazů a starých fotografií ve všech možných rámech a stylech. Sisley vedle Hockneyho, Hopper vedle Lartiguea. Nábytek byl velký, měkký a pokrytý oněmi rafinovaně vybledlými tkaninami, které odborníky na vnitřní zařízení dohánějí k vytržení. Byl to pohodlný a stylový pokoj, a zády k němu, v siluetě oproti tabuli skla, stála s telefonem u ucha postava, již Bennett přisoudil Julianu Poeovi.

„Monsieur?“

Bennett se prudce obrátil za hlasem a málem svrhl sklenici šampaňského z tácu, naštěstí se mu Japonec vyhnul s lehkostí boxera unikajícího úderu. Pokynul Bennettovi. „Pokud byste se rád posadil…“

Bennett si vzal sklenici a usmál se na něj. „Díky, ale zůstal bych stát. Protáhnu si nohy.“

Muž se opět uklonil a bezhlučně zmizel. Bennett poodešel ke krbu a oddal se prohlídce obrazů. Jeden nebo dva se mu zdály velice povědomé z jedné pařížské galerie. Vypůjčili si je snad od Poea? Jsou to padělky? Nevypadaly podezřele, ale dnes jeden nikdy neví. Přemýšlel, jestli by bylo příliš odvážné zeptat se, když zaslechl za sebou kroky. Otočil se a spatřil usměvavou tvář a napřaženou ruku hostitele.

„Značka Kromě sňatku uvážím cokoli, předpokládám?“

3

Z prvního dojmu Bennett usoudil, že se setkal s někým, kdo sem zabloudil ze stránek společenského týdeníku. Julian Poe byl od hlavy s perfektním střihem prošedivělých vlasů po paty skryté v bezchybně vyleštěných tmavohnědých polobotkách vydávajících záři zapracovanou do kůže lety pečlivé péče přímo naleštěný. Kolem ramen si přehodil černý kašmírový svetr, pod svetrem byla smetanově žlutá košile z těžkého hedvábí. Kalhoty z nahnědlého gabardénu. Bennett byl rád, že se sám slušně oblékl a zapsal si do paměti, že hned jak přijde k penězům, musí zaplatit účet u krejčího.

„Jak vidím, Šimo vám již nalil. Doufám, že zbyla sklenice i na mne.“ Poe se rozhlédl a Japonec připlul k němu. „Á, to je ono.“ Vzal si sklenku a podal telefon Šimovi. „Na vaše zdraví, pane Bennette.“

Bennett pozdvihl sklenici a pozoroval Poea, jak rozvážně pije. Věk mu odhadl na dobře udržovanou padesátku, opálená tvář byla takřka bez vrásek, postava vzpřímená a atletická, bříško nulové.

„Hned se cítím lépe.“ Poe se na Bennetta usmál. „Zjistil jsem, že když se napiji u oběda, odpoledne se mi vše rozmazává. Když se nenapiji, kolem šesté již lekám jak ryba. Doufám, že jste cestu našel bez obtíží?“

Bennett přikývl. „Musím říct, že tu máte nádherné místo. Znám Luberon dost dobře, ale něco takového jsem nikdy neviděl.“

„Žádné jiné místo se tomuto nevyrovná. Hledal jsem pět let, a pět let mi trvalo, než jsme to dali trochu do pořádku.“ Obrátil se k oknu. „Co kdybychom vyšli ven, než zapadne slunko?“

Vzal malou černou kartičku, ne větší než kreditní karta, namířil jí k oknu, a tabule těžkého skla zajela do stěny. Oba muži přešli terasu a vydali se k pastvině.

„Cestou sem jsem si říkal,“ pravil Bennett, „jak to vlastně děláte s těmi praktickými záležitostmi jako elektřina nebo čerstvý chléb. Supermarkety nejsou zrovna za rohem.“

„Ach, nějak to zvládáme,“ řekl Poe. „Máme tu dva generátory ve stodole, půl tuctu stálých zaměstnanců a jednou za týden si nakoupíme v Nice. Vzduchem je to tak tři čtvrtě hodiny. Vidíte tam za tou skupinou cypřišů? Teď je to vidět.“

Bennett se podíval, kam Poe lehce pokynul, a jako velkého zeleného koníka viděl za stromy sedět vrtulník. Jen co začal zdvořilou konverzaci na téma helikoptéry, museli se obrátit k dusotu kopyt za sebou. Dva koně s jezdci se vynořili z dolíku za stromy na konci pastviny a cvalem se blížili. Bennett zaslechl dívčí smích, pak hlasitý povel koním, a koně zamířili přímo k nim.

Dívka se lehce a svižně sesunula ze sedla. Její společník, silně stavěný muž s cikánsky tmavou tváří před Poem smekl čapku a odváděl oba koně ke konírně vedle pastviny.

Poe zářil, a Bennett věděl proč. Dívka byla vysoká jistě přes sto osmdesát centimetrů, kudrnaté hnědé vlasy jí spadaly po ramena, měla široké plné rty, zardělé a vysoko posazené lícní kosti. Těsné jezdecké kalhoty prozrazovaly, že nemá problém s váhou, a jak běžela k nim, Bennetta příjemně zašimralo zjištění, že zřejmě nevěří na podprsenky. Připadalo mu, že ji už někde viděl, a nemohl uvěřit, že si ne a ne vzpomenout kde.

„Salut, chéri!“ Nastavila Poeovi obě tváře k políbení a obrátila k Bennettovi zelené kočičí oči pod vytaženým obočím.

„Chou-Chou, to je pan Bennett. Bydlí v St-Martinu.“

Napřáhla ruku v rukavici. Bennett by dal přednost tvářím, a byl zvědav, jestli to je Poeova dcera nebo další součást bezchybného zařízení.

„Enchanté.“

Poe objal Chou-Chou kolem pasu a dlaní setrval na kyčli. Bylo to majetnické spíš než otcovské gesto, a Bennett s politováním opustil otcovskou teorii.

„Ochlazuje se,“ řekl Poe. „Pojďme dovnitř a popovídáme si.“

Chou-Chou se omluvila a odešla nahoru vykoupat se a převléknout. Muži se usadili u krbu, sklenice doplněné poletujícím Šimem, a Bennett se v duchu usmíval, když si uvědomil, že automaticky zaujali pozici chudák-boháč. Poe byl pohodlně opřený dozadu, Bennett nakloněný vpřed.

„Cosi ve vašem inzerátu mě zaujalo,“ řekl Poe. „Pamatujete? Kromě sňatku uvážím cokoli. Nevypadáte na jizvy po manželských poutech. Nebo se už zahojily?“

Bennett pokrčil rameny. „Ne. Nikdy jsem to nezkusil. Příklad mých rodičů mě odradil.“ A za občasných úsměvů a pobídek Poeových zkráceně popsal svůj rodokmen. Jeho matka byla Italka, vcelku schopná sopranistka se sebevědomím, které by slušelo divě, otec byl nefalšovaný anglický excentrik – trošku spisovatel, trošku cestovatel, vymykající se prostředí a narozený ve špatném století. Byl neustále pryč, tu na kole přejížděl Himálaj, tu zkoumal květenu v Andách, či stanoval s nomády v Hindukúši. Přitahovala ho vysoko položená vzdálená místa, do Londýna se vracel tak málo, jak jen bylo možné. Za jedné z těch řídkých návštěv vlasti se potkal s pěvkyní, která zpívala menší roli v Covent Garden. Pomateni vášní, kterou považovali za lásku, se vzali. Bennett byl výsledkem, ale domácký život nepřitahoval ani jednoho z jeho rodičů, dítě odložili na farmu ke vzdálenému příbuznému v Dorsetu, a pak do internátní školy. Otec zmizel s ruksakem a konverzační příručkou v jazyce bantu. Matka zmizela do Milána s mladým tenoristou s pěknýma nohama. Bennett vyrostl ve společnosti jiných chlapců s toulavými rodiči.

Zastavil se, aby nabral dech a šampaňské. Poe pokývl. „Ano,“ prohlásil, „je mi jasné, že máte nárok na zahořklý postoj k rodinnému životu. Vídáte je někdy – tedy otce a matku?“

Bennett se snažil rozpomenout. Kdyby matku potkal na ulici, tak by ji asi nepoznal. S otcem se naposledy setkal při svých osmnáctých narozeninách, kdy byl pozván do otcova klubu na oběd a prodiskutovat možnosti kariéry. Pamatoval si to dobře – jídlo jak v mateřské školce, vybledlé a bez chuti, výtečné víno, otcova vyhublá a zbrázděná tvář, nepřítomný pohled člověka zvyklého dívat se do dálek a nejistota z těsného kontaktu. Pokud šlo o kariéru, dostalo se mu při kávě rady: „Je mi jedno, co budeš dělat, pokud se nestaneš baleťákem.“ Tuto perlu moudrosti doprovodil šek na tisíc liber a sklenice portského. Od té doby Bennett otce neviděl, ačkoli k jedenadvacátým narozeninám dorazila pohlednice z Kašmíru. Bylo mu tehdy čtyřiadvacet.

Poe se lehounce zasmál. „Odpusťte,“ řekl, „ale má to své humorné stránky.“ Pohlédl na hodinky. „Doufám, že se zdržíte na večeři. Rád bych slyšel víc, a máme dnes poslední zimní menu. Myslím, že to by se vám mohlo jevit jako jedna z přijatelnějších stránek domáckého života.“

Bennett přijal pozvání s povděkem. Zřejmě prošel první zkouškou, a Poe se mu zamlouval – pozorní posluchači se lidem obyčejně zamlouvají. Dopil šampaňské a přemýšlel, jestli si Chou-Chou k večeři oblékne něco dostatečně zajímavého a dostatečně décolleté. Cítil se na vzestupné křivce.

„Pokud byste si chtěl před večeří umýt ruce, je to tady z haly za těmito dveřmi.“ Bennett, proškolený znalec koupelen a záchodů, využil příležitosti k nepracovní návštěvě a ocitl se v místnosti připomínající fotografickou výstavní síň. Stěny byly pokryty momenty sportovního života – Poe na lyžích, ve člunech, s puškami a různými zesnulými živočichy, patrně z Afriky, nebo vzpřímený vedle olbřímí ryby zavěšené na kladkostroji. Jeho živí společníci byli vesměs pohlaví mužského, opálení a usmívající se do vždypřítomného slunce, které projasňuje život bohatých a privilegovaných. Utíral si ruce do ručníku s diskrétním monogramem a uvažoval, co vlastně Poe dělá, že si to vše může dovolit. Vrátil se do haly a k hostiteli.

Poe zase telefonoval, a když se Bennett nachystal ke studiu obrazů kolem krbu, houpavým krokem modelek se v místnosti objevila Chou-Chou. Šatky byly módně jen tak tak dostatečné, nohy dlouhatánské a podpatky krkolomné. Bennett si mimoděk narovnal kravatu.

Chou-Chou se usmála. „Julian vždycky telefonuje, když ho potřebuju. Mohl byste mi pomoci?“ Podala Bennettovi těžký zlatý řetízek. „Má děsně komplikovaný závěr.“ Obrátila se k němu zády a smetla si ze šíje vlasy. Bennett vystoupil na špičky, z odhaleného krku vdechl její vůni, těžkou a drahou, a neohrabaně se snažil otevřít závěr.

„Omlouvám se,“ řekl. „Pokud jde o náhrdelníky, vyšel jsem z cviku. Kdybyste ale někdy potřebovala pomoci s motýlkem, na ty jsem extratřída. Tak, hotovo.“ Odstoupil, opona z vlasů se spustila, a krevní tlak se mu vrátil do normálu.

„Dík,“ řekla Chou-Chou. „Julianovi to obyčejně trvá o moc déle.“

Ani bych se nedivil, pomyslel si Bennett. „Řekněte mi, já vím, že se vidíme po prvé, ale přísahal bych, že jsem vás už někde viděl. Nejste modelka?“

Pokrčila rameny. „Už ne. Julian…“

„O Julianovi jen dobré.“ Poe dotelefonoval a pozoroval je s lehkým úsměvem. „Musíte mi prominout ty telefonáty. Lidé z Wall Streetu nemají žádnou úctu k evropským hodinám. Často mi připadá, že schválně čekají, až si sednu k večeři. Tak pojďme, mám hlad jako vlk.“

Chou-Chou vedla procesí, a Bennett, který pokládal možnost pozorovat chůzi krásných žen z druhé pozice za jedno z malých požehnání života, se ze všech sil snažil neulpívat pohledem na vlnících se bocích a oněch předlouhých nohách. Jak vcházeli nízkými dveřmi do jídelny s klenutým stropem, osvětlené svíčkami, musela se sehnout. Šimo je usadil a pokynul servírce stojící v rohu. Poe roztřepal ubrousek a zastrčil si ho za límeček. Bennett si připomenul Georgette a její poznámky o Angličanech a ubrouscích a učinil stejně.

Poe si zamnul ruce. „Váš šťastný den, pane Bennette. Máme poslední lanýže. Lanýže jsou moje slabůstka. Určitě o nich všechno víte.“

„Tak trochu. Zrovna teď jsou poněkud nad moji životní úroveň.“

Poe účastně přikývl. „V minulé sezoně se cena vyšplhala na čtyři tisíce franků za kilogram. Moji američtí přátelé tomu prostě nemohou věřit. Čtyři sta dolarů za libru! A to prosím ten starý podvodník z Carpentrasu nazývá cenou pro přátele. V Paříži je dvakrát vyšší. Obchod s touto komoditou je v rukách darebů. Fascinující. Á, díky, Šimo.“ Poe pozdvihl sklenku, prozkoumal barvu, vnořil do sklenice nos a vdechl. Bennett si lehce představil, že Poe je toho druhu, který by i ve vlastním domě víno vrátil, kdyby nesplnilo jeho požadavky.

„Takže kde jsme přestali v životopise pana Bennetta? Pokud se pamatuji, zrazovali vás od baletní kariéry, ale předpokládám, že jste to zklamání přežil. Co bylo pak?“

Delší toulavé období, z jednoho zaměstnání do druhého, z jedné země do druhé. Učil anglickou literaturu na malé soukromé škole v Connecticutu, což mu vcelku žádné uspokojení nepřineslo, zkusil, jak by mu to šlo v New Yorku u reklamní agentury a skončil v Londýně u filmové společnosti jako produkční. To se mu líbilo, a šlo mu to natolik dobře, že ho poslali do Paříže jako vedoucího francouzské pobočky. Podařilo se mu pobočku vybudovat a získat její akcie, a vedlo se mu dobře.

Poe zvedl ruku, jako by se hlásil. „Zatím vás ponecháme tam, kde se vám tak vede, a pustíme se do jídla. Byl by hřích nechat to vystydnout.“

Servírka před ně položila po velkém bílém talíři. Na každém, v protikladu k prosté eleganci porcelánu, se nalézal balíček v kuchyňské fólii, o něco menší než tenisový míček.

„Prezentace je poněkud domácká,“ mínil Poe, „ale je to praktické. Uvnitř fólie je lanýž a řez pečených husích jater. Jak se lanýž nahřeje, husí játra se do něj rozpustí.“ Rozbalil fólii a labužnicky se naklonil nad talíř. „Mmm. Jen si čichněte.“

Bennett se podle instrukcí nadechl a v horkém vzduchu unikajícím z balíčku vychutnal komplexní zralé aroma. Černá hrbolatá brambůrka lanýže se leskla roztaveným tukem, ošklivá, výborná a nepoctivě drahá. Bennett to odhadl na dvanáct deka, čili bratru sto dolarů.

„Báječné, co?“ řekl Poe. „A teď si na to dejte pěknou špetku tohoto.“ Ukázal na malou stříbrnou misku u Bennettova talíře. „To je fleur de sel přímo z Guérande. Sklízí se vždycky v létě, je to nejlepší sůl ve Francii.“

Bennett posolil lanýže hrubou šedobílou solí, odřízl tenký plátek a kousl do něj. Už lanýže jedl, ale dosud nikdy si nepopřál nic tak bohaté chuti. Bylo to výborné, a viděl, že i Chou-Chou na lanýže útočila a vytírala rozpuštěná játra z talíře kousky chleba, jako by týden nejedla.

Bennett i Poe dojedli a oba si dali doušek vína.

Poe si utřel ústa ubrouskem a opřel se. „Tak. Vedlo se vám dobře…“

Vedlo, několik let. Ale jak se mu hromadily úspěchy a finanční zabezpečení, Bennett začal dostávat roupy. Začal být neklidný, nudilo ho to a popouzelo ho, že musí podkuřovat zákazníkům, předstírat zájem o jejich názory na film a tvůrčí proces při nekonečných obchodních obědech, uklidňovat režiséry a modelky. Přišlo mu, že se proměnil v dobře placenou chůvu. A tak jednoho pěkného dubnového dne, když pomyšlení, že by měl strávit další dlouhé léto v práci v Paříži mu připadlo jako očistec, všeho nechal. Prodal své akcie, prodal byt a vydal se na jih. A tam, v baru v Antibes potkal Eduarda Brynforda-Smithe, jednoho z míň významných bývalých spolužáků z Etonu.

Jak se zmínil o Etonu, Poe se usmál. „Také jsem tam chodil. Patrně poněkud dříve než váš přítel. Ovšem je tam tolik lidí s dvojitými jmény, že není možné každého si zapamatovat. Promiňte. Pokračujte.“

Brynford-Smith se rád popisoval jako exulant. Žil z občasných šeků z rodinných fondů, z příležitostných nedostatečně počestných výdělků z realitních transakcí a z odměn nezávislého kapitána plachetnic. Byl menšího vzrůstu a na první pohled bodrý a zábavný. Pod tou slupkou se skrýval bystrý postřeh pro poskytnutou příležitost zároveň s bezohlednou nepočestností, a Bennett jednoho večera klidně odsouhlasil plány navržené Brynfordem-Smithem, jež jim oběma měly zabezpečit pohodlný život na jihu – léta na Côte d’Azur a zimy v Karibiku. Chtělo to pouze loď.

Bennett moře miloval – dívat se na ně, plavat a naslouchat mu. Lodě nenáviděl. Připadaly mu nepohodlné a bál se uzavřených prostorů. Nenáviděl nedostatek soukromí, fakt, že se nedalo prostě vystoupit, a změny osobnosti postihující kapitány, kteří se měnili z normálních příjemných mužských v paranoidní řvouny a moderní otrokáře, jakmile jen pevnina zmizela z dohledu. Nicméně, jak Brynford-Smith navrhl, jachta, která by se dala pronajímat na deset měsíců ročně – „absolutně zaručené, příteli“ – představovala výbornou obchodní příležitost. Bennett spolkl vnadidlo, koupil jachtu takřka za vše, co měl, a dohodli se, že zakrátko přiletí na Barbados, kde se s Brynfordem-Smithem setkají. Leč Brynford-Smith se ztratil.

Poe pokrčil obočí, buď ze sympatie, nebo v nesouhlasu s takovým nesolidním obchodním jednáním. „Snad jste měli nějakou právní dohodu?“

„Stránky a stránky,“ řekl Bennett. „Ale právní ujednání jsou jen pro lidi, kteří zákony dodržují. V případě, že váš partner prostě zmizí se vším, co máte, a vy ho nedokážete najít, nejsou k ničemu.“

Chou-Chou pozorně naslouchala a hrála si se zlatým řetízkem na útlém krku. „A nemůžete se vydat za ním? Jachta se přece nedá schovat.“

„V Karibiku se dá schovat i menší námořnictvo. A kromě toho, abych byl upřímný, jsem na mizině.“

„Na mizině?“ Angličtina Chou-Chou nebyla úplně na úrovni. „Co je to na mizině?“

„Fauché, má drahá,“ řekl Poe. „Bez peněz. Zdá se, pane Bennette, že pro vás musíme něco udělat. To nejmenší je, abyste domů nejel s prázdným žaludkem.“

Servíroval se další chod, dušené hovězí na víně, v husté tmavé šťávě, se slaninou, cibulí, mrkví, bylinkami, olivami a voňavým oparem, maso takřka černé.

„Kuchařčina zimní specialita,“ oznámil Poe. „Čtyřdenní daube. Marinovalo se od minulého týdne. Krade na to moje nejlepší víno, čarodějnice. Uvidíte, že je to děsně dobré.“

Bennett ochutnal křehké pikantní maso a přemítal, proč Angličané z určité sociální vrstvy často užívají zlověstná přídavná jména, když chtějí něco pochválit, nebo ocenit – úděsně krásná, příšerně chytrá, hrozně příjemná. Položil otázku Poeovi, který se zamyšleně napil, než ho napadla odpověď.

„Zajímavé, že? Londýnští cockneyové nebo farmáři z Yorkshiru tak nemluví. Bernard Shaw by vám to vysvětlil. Asi je to tím, že Angličané neradi projevují neomezené nadšení.“ Usmál se. „Ale je to děsně dobré. Nebo ne?“

Bennettovi připadalo, že se večer vyvíjí dobře. Poe byl příjemný společník, a zdálo se, že se mu Bennett zamlouvá. Ovšem kromě zmínky o Etonu o sobě nic neřekl, a taky se ani nezmínil, co by po Bennettovi mohl chtít. Než se dalo o tom začít mluvit, objevil se za Poeovou židlí Šimo a něco mu šeptal. Poe se zamračil, pokývl a vstal ze židle.

„Promiňte mi, prosím. Mám tam další nevítaný telefon.“

Bennett osaměl s Chou-Chou, které se právě podařilo zdolat daube v množství, za jaké by se nestyděl dřevorubec. Viděl už francouzské dívky jako ona. Krásné, štíhlé a s apetitem, který by povalil inspektora Michelinova průvodce restauracemi pod stůl. Muselo to souviset s galskými geny. Vrátil se k započaté konverzaci.

„Vyprávěla jste mi o modelingu.“

„Ó. Byla jsem dívkou Etoile. Znáte to? Velká kosmetická firma. Na tři roky si koupí vaši tvář. Exkluzivně. Platí vám une grosse fortune, pak si koupíte jezdeckou farmu a jdete do penze.“ Usmála se. „Jenže mně se to takhle nepodařilo.“

„Pročpak?“

Chou-Chou si vzala ze stříbrné krabičky poblíž cigaretu a zapálila si, než se Bennettovi podařilo posloužit jí galantně a poněkud nebezpečně jednou ze svíček. Vyfoukla kouř ku klenutému stropu. „Uplynulo jen šest měsíců mé smlouvy, když jsem potkala Juliana. Nelíbilo se mu, že jsem modelkou.“

„No a?“

„Šel za řediteli Etoile. Et puis voilà.“

„Co tím chcete říct?“

„Vyplatil moji smlouvu.“

Bennettovo ocenění Poeových financí, už tak vysoké, narostlo o několik milionů. Věděl ze svého posledního zaměstnání, že špičkové modelky s exkluzivními smlouvami si ročně vydělávají sedmimístné sumy.

„Zdá se, že je mužem, který vždy dostane vše, co chce.“

Chou-Chou přikývla. „Vždy.“

Servírka sklidila ze stolu, a když se Poe konečně navrátil, Bennett už dokončil kozí sýr a hrušky a se zájmem naslouchal klepům Chou-Chou o bývalých kolegyních, které se nejspíš staly oběťmi buď drog nebo dermatologů.

Poe po několik minut naslouchal, pak se podíval na hodinky. „Drahoušku, nechci přerušovat ten fascinující výčet neřestí, ale pan Bennett a já bychom si potřebovali popovídat.“ Usmál se na ni a pohladil ji po tváři konečky nehtů. „Uvidíme se za chvilku.“ Obrátil se k Bennettovi. „Bude to pohodlnější v obývacím pokoji.“

Bennett ustoupil, aby Chou-Chou mohla projít. „Moje poklona vašemu dermatologovi. Nejmenuje se náhodou monsieur Broskev?“

Zahihňala se.

„Dobrou noc, pane Bennette. Doufám, že jsme se neviděli naposled.“

Poe se při té broskvové pokloně poušklíbl a vydal se na cestu do obývacího pokoje. Zastavil se u stolku za pohovkou. „Kávu? Koňak? Poslužte si, totéž pro mne.“ Bennett se zabýval šálky na kávu a sklenicemi, a zajímalo ho, jestli si Poe někdy s něčím poslouží sám. Poe popošel k velkému humidoru v rohu. „Dáte si doutník? Mohu vám je doporučit. Jsou to Cohibas – Castrovy oblíbené, když ještě kouřil.“

„Rád,“ řekl Bennett. „Jsou tu k dostání?“

„Nevím. Naštěstí mi je posílá. Máme spolu občas nějaké obchody. Kuba se mění. Velice zajímavý kus světa.“ Uštípl konečky dvou doutníků a podal jeden Bennettovi.

Oba se usadili do křesel. Kouř stoupal vzhůru, modré věnečky proti plamenům, uspokojující chvilka ticha po prvním doušku koňaku, horkém a hladkém.

„Poslední otázka,“ dal se konečně slyšet Poe. „Pokud budeme spolupracovat, myslím, že bychom se mohli vzdát formalit. Není možné, abych vám pořád říkal pane Bennette. Máte křestní jméno?“

„Abych pravdu řekl, nikdy ho nepoužívám.“ Bennett zafoukal na žhavý konec doutníku. „Byl to jeden z těch skvělých nápadů mé matky. Ve škole mě neustále přivádělo do rozpaků, a tak jsem ho odložil.“

„Nechte mě hádat,“ řekl Poe. „Něco italského a nevhodného?“

„Luciano.“

„Aha. Takže zůstaneme u Bennetta.“ Poe odložil sklenku s koňakem. „Tak tedy. Co mám na mysli, není úplně obvyklé zaměstnání, ale podle toho, co jste mi o sobě pověděl, nemyslím, že vás to nějak rozruší. Nebojte se – nic vážně protizákonného.“ Poe udělal přestávku a usmál se. „Nic nezákonného, pokud jde o vás, v žádném případě.“

4

„Existuje jedna zajímavá statistika,“ řekl Poe, „která ovlivňuje to, co vám chci navrhnout. A sice takřka čtyřicet procent zaměstnanců ve Francii pracujících pro stát. Je vám určitě jasné, pracoval jste v Paříži, co to znamená pro poctivě pracující lidi jako vy a já.“

Bennett přikývl. Měl v čerstvé paměti přívaly složitých tiskopisů – říkal tomu papírový průjem –, zachmuřenou lenivost důležitých byrokratů, hodiny promarněné rozepřemi v uprášených místnostech daňových úřadů, když šlo o příjmy podniku. „Ano,“ řekl. „To byl jeden z důvodů, proč jsem odešel. Topil jsem se v byrokracii.“

„Přesně. A všechny ty miliony nervydrásajících úředníčků berou platy, těší se bezplatné zdravotní péči a mají pět týdnů dovolené a automaticky upravovanou penzi.“ Poe odklepl popel z doutníku. „Bezvadný systém, pokud jste jedním z nich, ale zatraceně drahý pro ty, kteří platí. Víte, kolik se platí ve Francii na daních, když se dopustíte takového zločinu, jakým je úspěšné podnikání? Šedesát až sedmdesát procent. A někdy i víc.“ Učinil přestávku a nasál koňak.

„Pravda,“ odvětil Bennett. „Ale každý podvádí.“

Poe se usmál. „Právě. A s vaší pomocí se stanu jedním z nich. Dáte si ještě jeden koňak?“ Bennett vzal karafu a pozoroval, jak bledě zlatá tekutina víří na dně sklenice. Pomyšlení, že takřka nemajetný bývalý splachovatel v cizích domech by mohl pomoct člověku jako Poe, ho podivně uspokojovalo, a proto se na místě rozhodl, že to bere, ať je to cokoli.

Poe poděkoval a pokračoval. „Před několika lety jsem si koupil byteček v Monaku, jehož vláda má daleko inteligentnější názory na daň z příjmu. Jsou tu však dva zádrhele. Za prvé se mé pocity o Monaku ztotožňují s vašimi o lodích – stísněné a mnoho lidí na hromadě. Za druhé navzdory byrokratickým nesmyslům rád žiji ve Francii. Unavovalo by mě a bylo by velmi nepohodlné, kdybych měl svůj pobyt zde omezit na šest měsíců v roce.

Bennettovy znalosti daňových problémů boháčů byly dost omezené. „Proč šest měsíců v roce?“

„Cokoli nad šest měsíců – byť i jediný den – a pokud jde o daně, již vás považují za francouzského usedlíka, ať se vám to líbí nebo nelíbí.“ Poe zadýmal doutníkem a vypustil kruh kouře. Bennett bez překvapení konstatoval, že kruh byl bez chyby. „Což mě přivádí k mé neškodné lsti. Jak víte, mezi Monakem a Francií není oficiální hranice – žádná celnice, žádná pasová kontrola, žádná cizinecká policie. Takže pro úřady je to poněkud nesnadné zjistit, jak dlouho jste tam vlastně pobyl.“

„Ale předpokládám, že nevěří vašim prohlášením.“

Poe vstal, postavil se zády ke krbu, podíval se svrchu na Bennetta, a pomalu potřásl hlavou. „Úplně tak to nefunguje. Oni vám nemusí dokázat, že jste žil v Monaku. Dokázat to musíte vy jim. A podle starého francouzského zvyku je vina vždy na vaší straně. Je vám to jasné?“

„Je,“ řekl Bennett. „Ale jak chcete dokázat, že jste tam byl – navštívíte knížete Rainiera? Hlásíte se denně na policii?“

„Naštěstí to tak daleko ještě nedošlo. Ale co musíte udělat, jsou stopy, viditelné stopy. Účty z restaurací, parkovací lístky, účtenky za benzin, účtenky z čistírny, účtenky za víno – a pomůže i slušně vysoký účet za telefon. Jak víte, francouzské úřady milují účty za telefon. Prostě jinými slovy je třeba založit existenci na papírech.“

„Aha,“ odpověděl Bennett.

„Takže vám to došlo.“

„Myslím, že ano. Chcete, abych tam byl místo vás.“

„Papírově. Na příštích šest měsíců, pak se uvidí. Každý měsíc vám zaplatím hotově, abychom se vyhnuli daňovým komplikacím pro vás. Bydlet přirozeně budete v mém bytě v Monaku. Budete jezdit mým autem, na mé jméno si u místních obchodů a ve dvou nebo třech restauracích otevřete účty, a vše podepíšete. Dám vám podpisový vzor. Bude se vám lépe napodobovat, když jej obrátíte vzhůru nohama. Zvládnete to za pár hodin.“ Poe se zašklebil a rozpřáhl ruce. „Nepříliš náročné, že? Určitě méně než daně.“

Bennett dopil svůj koňak, odpustil si ještě jeden a pokoušel se nedávat najevo vzrušení nad možností žít a být placen jako milionář. Pochopitelně to byl podvod, ale podvod na oběti, která si to plně zasloužila.

Poe se dopustil sabotáže Bennettových záměrů tím, že mu dolil. „Tak co si o tom myslíte? Otázky? Pochybnosti?“

„Abych byl upřímný, jedna či dvě. Sotva jsme se potkali, a už bych se měl zúčastnit daňového úniku.“

„To vám vadí? Sám jste řekl, že každý podvádí. Bude to mít dopad na někoho jiného kromě mne a vás? Složí se Francie? Vyhodí staré penzisty z jejich bytů? Budou zavírat nemocnice? Způsobí to národní utrpení a zhroucení franku? Bude se muset francouzský prezident obejít bez obědů o pěti chodech u Lippa, nebo kam právě chodí?“

„No to ne,“ řekl Bennett. „Když to položíte takhle, tak ne.“

„Takže, za předpokladu, že máme čisté svědomí, co jiného by nám mělo vadit? Riziko, že to někdo vyčmuchá?“

„Ta možnost tady je.“

„Minimální,“ řekl Poe. „Pokud se ovšem jeden z nás nedopustí indiskrétnosti.“ Jedno z obočí mu vyletělo nahoru a usmál se. „Mohu vám slíbit, že to nebudu já.“

„Ale předpokládejme – jenom jako předpoklad, hypotetickou možnost, že bych to byl já, kdo se dopustí indiskrétnosti. Řekněme,“ koňak dodal Bennettovi odvahy, „předpokládejme, že to budu dělat šest měsíců a pak… No, otočím to proti vám. Třeba bych vás vydíral. Jak mi můžete důvěřovat, že to neudělám?“

Poe si vzdychl, jako kdyby měl něco jednoduchého vysvětlit natvrdlému dítěti. „Obchodní ujednání se nikdy nemají zakládat na důvěře, jak vás, obávám se, poučil váš přítel BrynfordSmith.“ Chvilku Bennetta pozoroval, aby se ubezpečil, že chápe. „Je jasné, že diskutujeme hypoteticky, takže to neberte osobně. Pokud byste hodlal začít s něčím… trapným, zapřel bych, že jsem se s vámi kdy setkal, žaloval bych vás za padělání, krádež a zločinné zosobnění. Poněkud únavné, pokud mne se týče, ale o moc horší pro vás. Moji právní zástupci neoplývají dobrosrdečností a francouzská vězení jsou velice nepříjemná. Jak mi bylo řečeno.“

Bennett zamrkal. „Mohl bych prchnout za hranice.“

„A já bych vás našel. Vlastně Šimo by vás našel. Je to velice vynalézavý chlapík.“

Bennett si rychle představil, co by mu bezhlučný Japonec asi mohl udělat, a mělo to daleko do odmítnutí nalít šampaňské. Pohlédl na Poeův příjemný a relaxovaný výraz. Poeovi se podařilo zcela přátelsky a nenásilně přetlumočit výhrůžku, a Bennett tomu věřil víc, než kdyby spustil kravál.

Poe se zasmál, popošel k Bennettovi a poplácal ho po rameni. „Nenecháme si pokazit příjemný večer. Mělo by to zůstat mezi námi dvěma. Naše malé tajemství. Řešení vedoucí ku vzájemné spokojenosti. Přemýšlejte o tom. Strávíte léto v pohodlí, v kapse plno peněz. Já si zůstanu tady, kde chci zůstat. Jediná poškozená osoba bude daňový úřad, a v jeho případě bych se vsadil, že jsme oba k němu byli již dostatečně štědří.“ Poe naposled zatáhl z doutníku a zbytek hodil do ohně. „A kdo ví? Je docela možné, že se mi podaří najít vašeho zmizelého přítele námořníka. Znám v Karibiku dost lidí.“

Bennett se už viděl v Monaku – solventní, nakrmený a s dostatkem času něco vymyslet na dobu pozdější. Co měl jinak na vybranou? Práci v nějaké kanceláři, kdyby něco našel. Šoférovat saúdského prince tam a zpátky po Croisette. Nebo další léto živoření z ruky do huby na Luberonu. Do prčic. Není tohle ta příležitost, na kterou čekal, když podal inzerát? Proč by to neměl vzít? Proč by nemohl pro změnu žít pohodlněji?

Pohlédl vzhůru na Poea. „Okej. Beru to.“

„Velmi mě těší.“ Další poklepání na rameno. „Nechte tady vaši adresu, zítra ráno vám pošlu po Šimovi podrobnosti.“ Poe se protáhl a zívl. „Doufám, že mi prominete, ale potřebuji svých osm hodin.“

Vyšli ze dveří do tichého chladu noci, širé černé nebe poseté hvězdami. Bennett se ohlédl od auta zpět a spatřil Poeovu postavu zarámovanou světlem v zárubni, jedna paže zamávala. Vyjel z nádvoří a velká dřevěná vrata se za ním zavřela. Od začátku do konce to byl perfektně zrežírovaný večer, řekl si Bennett.

Šimo zaparkoval velký citroen na návsi a prošel ulicí. Jeho exotický zjev a formální černý oděv vzbudil neskrývanou pozornost skupiny žen, klábosících před épicerie.

Přestaly a zíraly, kam jde, a pokývaly na sebe, když se vydal uličkou k Bennettovu domu. Však se potom zeptají Georgette, co takový podivný návštěvník měl co dělat s jejím Angličanem. Šimo si jich ani nevšiml. Byl zvyklý, že na něj koukají tím nezdvořilým způsobem.

Zaklepal na dveře. Bennett otevřel a vzájemně se se vší vážností uklonili.

„Bonjour, Monsieur Bennett.“

„Bonjour, Monsieur Šimo.“

„Bonjour, bonjour.“ Georgette se vynořila z kuchyně, oči jí zpod čapky zářily zvědavostí. „Alors, un petit café?“ Vrátila se do kuchyně a vypnula rádio, aby mohla líp naslouchat. Bennett se poškrábal ve vlasech, zatímco Šimo si podržel nehnutý výraz. Kdyby se Georgette neoficiálně zúčastnila schůzky jakožto zpravodaj pro přítelkyně ve vesnici, dalo by to tajnému jednání punc večerních zpráv. Kdyby šli do kavárny, nebylo by to o nic lepší. Bennett to zkusil vyřešit změnou jednacího jazyka.

„Pokud si vzpomínám, mluvíte anglicky.“

Jemný náznak úsměvu. „Přirozeně. Ovládám všechny evropské jazyky.“

Bennett se s úlevou usmál. „Tak budeme mluvit anglicky.“ Kývl ke kuchyni. „Nerozumí ani slovu. Posaďme se zde.“

„Budete si chtít dělat poznámky,“ řekl Shimo. Poklepal si na čelo. „Informace jsou tady. Nic na papíře, pochopitelně. A než začneme, musím vás požádat o ten dopis, který vám poslal náš vzájemný přítel.“

Bennett si přinesl poznámkový blok a Poeův dopis. Georgette přišla s kávou, pokusila se navázat se Šimem konverzaci, ale nakvašeně odešla, když Japonec poděkoval anglicky.

„Tady je.“ Bennett postrčil modrou obálku přes stůl, Šimo se přesvědčil, že dopis je uvnitř, dal si ho do kapsy, zapálil si cigaretu a začal mluvit tichým monotónním hlasem.

„Adresa je Résidence Grimaldi, Avenue du Monte Carlo, je to hned u Place du Casino. Poslední dvě poschodí. Auto je tmavomodrý Mercedes 380 SL s monackou poznávací značkou. Minulý týden prošlo údržbou. Najdete je v garáži v suterénu. Vedle je místo pro vaše vlastní auto. Otevřeli jsme účty ve třech restauracích – Coupole, Louis XV a Roger Vergé Café. Podepisujte účtenky a jak přijde na konci měsíce faktura, zavolejte mi, kolik to dělá. Šeky vám přijdou poštou a vy je prostě odešlete z monacké pošty. Stejným způsobem si budeme počínat s účty za telefon a elektřinu a s pokutami za parkování. Dejte pozor, abyste měl alespoň tři nebo čtyři každý měsíc. Vše jasné?“

Bennett vzhlédl od svých poznámek. „Zatím se to nezdá příliš komplikované. Řekněte mi, chodí do toho bytu někdo uklízet?“

Šimo udusil cigaretu. „Předešlou femme de ménage jsme poslali zpět na Filipíny. Najmete si jinou,“ lehce pokynul hlavou směrem ke kuchyni, „tamtu ne. Plaťte ji hotově.“

„Á,“ ozval se Bennett. „To je další, co jsem se chtěl zeptat. Momentálně jsem mírně bez prostředků – musím se vyrovnat tady…“

Šimo zvedl ruku a Bennett si teprve teď všiml velkých boulí na kloubech jeho ukazováčku a prostředníčku a pruhu kůže tvrdé jako želví krunýř podél hrany dlaně. Vskutku užitečné na lámání cihel nebo krků. „Dvacet tisíc franků vám bude dodáno do bytu každého patnáctého.“ Vyňal z kapsy prostou hnědou obálku. „Zde je první gáže. Jsou tam též klíče od auta a od bytu a podpis našeho přítele. Zavolám vás do Monaka zítra v osm hodin večer, abych se ubezpečil, že jste se bez problémů ubytoval.“ Podíval se na hodinky. „Nějaké otázky?“

Bennett chvilku studoval své poznámky, pak zavrtěl hlavou. „Ne. Vypadá to celkem jednoduché.“

Šimo vstal a Bennett ho následoval ku dveřím. Japonec se obrátil a uklonil se. „Přeji vám příjemný pobyt v Monaku.“ Řekl to tak, že to znělo jako příkaz.

Bennett se vrátil do pokoje a našel tam inkvizitora v baseballové čapce. Georgette byla ještě stále načepýřená, uklízela šálky od kávy a zírala s odporem na rozmělněné zbytky Šimovy cigarety. „Tak,“ řekla. „Japonec. Zřejmě s ním máte nějaké obchody.“

Bennett chviličku uvažoval. „Abych pravdu řekl, Georgette, mám v úmyslu koupit auto. Toyotu. Velice dobrá auta. Spolehlivá.“

„Ale ne zrovna levná.“ Georgette nastavila ucho v očekávání dalších informací.

Bennett se zhluboka nadechl. „To jistě, ale mám na pár měsíců práci a budu muset dost cestovat. Vlastně musím odjet už zítra.“ Georgette přimhouřila oči. „Bez obav. Než pojedu, postarám se, abyste dostala výplatu.“

„A kdo se vám bude starat o šaty? Kdo je bude prát a zašívat? Kdo se vám bude starat o košile jako o nemluvňata? Hm?“

„Bez obav ještě jednou. Budu spát v hotelích.“

Georgette vyfoukla našpulenými rty výmluvný proud vzduchu. „U těch barbarů? Používaj škrob, jako by to byla marmeláda. Znám to.“

Toho večera, zatímco se Bennett chystal na prodlouženou nepřítomnost, si Georgette zaskočila do Café Crillon, na denní dávku pastisu a klepů. Monsieur Papin se jako obvykle zotavoval u baru po vyčerpávajícím dnu minivydírání a rozlepování dopisů. Tři dámy z vesnice mu už poreferovaly o cizinci, který navštívil Bennetta – velmi neobvyklé, byl to Japonais v obleku –, a tak se rychle přesunul vedle Georgette, vždy připravený na výzvědy.

„Et alors, ma belle,“ zašuškal důvěrně, jako by jí navrhoval randíčko za parkovištěm, „byl u vás dneska někdo na návštěvě?“

Georgette, která by se nepřiznala, že neví nic z toho, o čem byla řeč, a zejména ne Papinovi, jímž opovrhovala, si dala načas, než na něj úkosem vrhla pohled naznačující, že ví vše. „Nic ti po tom není. Soukromá záležitost.“ Dala si pořádný doušek pastisu a vychutnala si, jak sklouzl dolů.

„Ten Japonec měl velice důležité auto. Un grosse citroen. A oblek. Zřejmě velice vážený pán. Známý pana Bennetta?“

„Papine, řeknu ti tohle, a nic víc. Pan Bennett zítra z jistých důvodů odjíždí, a co je to za důvody, ti říct nemůžu.“

Papin pokývnul a zaťukal si na nos. „To bude chtít, abysme mu dopisy dosílali.“

„To jo,“ řekla Georgette. „Mně. A pokud možno neotevřené.“ Vyprázdnila skleničku, bouchla s ní na pult a s jistým sebeuspokojením café opustila. Ten mrňavý salaud se snažil strkat svůj nos do jejích záležitostí. No, ne tak úplně jejích, ale skoro.

5

Georgette trvala na tom, že Bennettovi zabalí, každou botu zvlášť do igelitového sáčku, košile zvlášť do hedvábného papíru, vázanky, ponožky a prádlo úpravně, a drmolila si o brutální neschopnosti veřejných prádelen a všudepřítomných všežravých molech v bezpochyby nečistých hotelových skříních. Bennett by si ji rád vzal s sebou. Kromě jednoho výletu do Avignonu, hodinku cesty od vesnice, nikde jinde ještě v životě nebyla, a poschoďový byt v Monaku by jí připadal jako jiný svět.

„Georgette, budete mi scházet.“

„Pouf.“

„Opravdu. Ale budeme ve styku. Budu se sem čas od času vracet.“

Georgette posmrkla, uhladila vrchní vrstvu hedvábného papíru nad svetry v trojstupu, a se spokojeným zabručením poškrábaný kožený kufr zavřela.

„Voilà.“

Bennett si poklepal na kapsy a vychutnal uspokojující přítomnost bankovek. Klíče. Pas, pro všechny případy. Byl připraven na cestu.

„Takže,“ řekl, „dávejte na sebe pozor.“

„A kdyby se někdo ptal? Co mám říct?“

„Řekněte, že jsem na cestách.“ Zvedl zavazadlo. „Pošlu vám pohlednici. Hodně pohlednic.“

Georgette se vzdala všech dalších pokusů o nabytí dalších informací, ještě jednou posmrkla a vehementně ho poplácala po ramenou. „Nezapomeňte si brát čisté ponožky.“

Na dálnici Bennett držel rychlost svého malého auta na pětasedmdesáti a uhýbal, když všechny ty mercedesy a BMW chtěly za bublání z výfuků předjet. I teď, v časné sezoně, bylo dost aut s německými a švýcarskými čísly, a s řidiči netrpělivě se řítícími na konci dlouhé severní zimy za slunkem. Po jednom nebo dvou týdnech se mírně připálení budou řítit zpět do svých mnichovských úřadů nebo ženevských klinik a budou si plánovat na srpen repete. Bennett začal oceňovat luxus svého nového postavení, a jakékoli pochybnosti o práci pro Poea tály jako led na slunci, které mu teď bude svítit po šest placených měsíců. Jak to Poe řekl? Neškodná lest. Jediný poškozený je daňový úřad. To byl svůdný důvod, a podle Bennetta o nic horší než každodenní tvůrčí finanční akrobacie velkých korporací, opodstatněná potřebou zvýšit dividendy a uspokojit akcionáře.

Jak jel kolem ukazatelů na Cannes a Antibes, pohlédl na hodinky. Příliš pozdě na oběd. Stejně je zvědavý na své letní ubytování a chce se nadechnout ovzduší místa, které Brynford-Smith s nádechem závisti nazýval Millionaires-sur-Mer, a začít si užívat podle Poeovy receptury. Sjel z dálnice u Nice, dal se po točité silnici podél moře kolem Villefranche, Beaulieu a Eze a vzpomínal na dobré časy, které tu strávil s různými slečnami, když při víkendech na Riviéře oslavovali úspěšné zakončení filmování v Paříži. Nazývalo se to průzkum exteriérů, ale pak podnikový účetní zavřel kasu, když se mu Bennett snažil ospravedlnit zakoupení a konzumaci dvouapůllitrové láhve Margaux ’73 jakožto občerstvení pro tým.

Dojel do Monaka a cítil se ve svém malém a zaprášeném autě poněkud omšele. Zahnul doprava k přístavu a zastavil, aby se zorientoval.

Monako je malinké. Celé knížectví je sotva větší než londýnský Hyde Park, a tak se tu po dlouhá léta dalo stavět a roztahovat se jen směrem vzhůru, což znamená, že asi tak dvacet tisíc usedlíků žije v mrňavých mrakodrapech. Jediný starousedlík, totiž kníže, představitel nejstarší vládnoucí rodiny na světě, má dostatečně prostorné ubytování – palác s kapelou, strážemi a baterií antikvárních kanonů k zapuzení invazních sil zřejmě z hazardních hráčů, pokud by se zmínění byli schopni odpoutat od stolů v kasinu. Policisté byli bezvadně oblečení a bylo jich mnoho. Zločin v Monaku je to, o čem čtete v cizích novinách. Monako je místo, kde jeden může počítat své peníze v klidu a míru.

Bennett pomalu objel přístav, zatočil do kopce ke Kasinu a našel rampu, která ho vedla dolů na parkoviště pod rezidencí Grimaldi. Klíčem si otevřel bezpečnostní bariéru, projel opatrně kolem čouhajícího čumáku bílého rolls-royce a zajel do prázdného místa vedle Poeova mercedesu. Všechno bylo, jak Šimo řekl. Vystoupil z auta a rozhlédl se po podzemní výstavě lepších automobilů. Jeho peugeot byl ze všech nejmenší a rozhodně nejšpinavější. Rád by věděl, jestli v Monaku dávají pokuty za vlastnictví špinavého auta.

Zdviž měla koberec a zrcadlo a zastavila na ochozu s rezignovaným povzdechem, jako by nebyla zvyklá vozit obstarožní a obnošená zavazadla. Bennett přešel malou halu a odemkl dveře bez jakéhokoliv označení, ale s černým okem kukátka.

Poe byl zcela zřejmě muž, který měl potěšení z velikášských výhledů. Skleněnou stěnou obývacího pokoje bylo za terasou s hrnci muškátů a oleandrů vidět vlnící se a v odpoledním slunci zářící hladinu Středozemního moře. Vlastní pokoj byl chladný a moderní, sklo, matová ocel a kůže, kromě několika knih zcela neosobní, u sterea sloupek cédéček, na stěnách sbírka zarámovaných plakátů z třicátých let, zdůrazňujících požitky Monte Caria a Cannes v zimě. V jednom rohu se točilo schodiště do spodního patra, které museli zřejmě celé vybourat, aby se tam dal umístit obrovský ložnicový komplex sestávající z vlastní ložnice, oblékárny a koupelny, uspořádání suverénně sobecké a nesmírně pohodlné. Nebylo tam žádné místo pro hosta, který by nebyl ochoten sdílet Poeovo lože. Bennett položil zavazadlo, otevřel zasunovací dveře a vyšel na druhou, o něco menší terasu, obrácenou na východ. Terasa pro východ slunce. Vzduch byl měkčí a tak o deset stupňů teplejší než ve Vaucluse, a jak se díval dolů na plachetnice křižující leskem zátoky, měl pocit, že se na něj Štěstěna začíná usmívat. Léto by zde nemělo být příliš nesnadné.

Vybalování počká. Je třeba věnovat se úkolům, projet mercedes, dostat pokutu za špatné parkování. Sjel zdviží dolů a strávil v Poeově autě několik minut tím, že si správně nastavil sedadlo a zrcátka. Kůže voněla, dveře zaklaply jak u bankovního trezoru, a když nastartoval, motor byl slyšet jen jako brblavá ozvěna. Jiný svět než malý peugeot, řídilo se to jinak, uvolněněji. Zdálo se mu, že přednost v jízdě patří k výbavě auta, a že ostatní řidiči jsou zdvořilejší než normálně. Ale to možná způsobila skutečnost, že hádky na silnici stejně jako zločin, chudoba a daně, se v Monaku nedovolují, aby nenarušovaly příjemný rytmus života.

Bennett několikrát zastavil – pro víno, chléb, kávu, mléko, a na oslavu sluneční brýle od Armaniho –, ale pokutu za nedovolené parkování nedostal. Měly snad mercedesy imunitu? Rozhodl se blahovolnost policie opravdu vyzkoušet, zaparkoval u schodů ke Kasinu a odešel přes ulici do Café de Paris, kde si u vchodu koupil výtisk Gault Millauovy bible restaurací. Vybral si stolek na terase a od číšníka, který měl dosud nasazený předsezonní úsměv, jenž se asi v srpnu změní v přepracovaný zatrpklý výraz, si objednal pivo.

Ze svého místa měl de luxe výhled. Nalevo se tyčila rokoková hromada Kasina, tedy právě toho kasina známého jako pekelná katedrála těm, jimž se tam moc nevedlo, napravo se prostírala zmanikurovaná a dokonale zavlažovaná zahrada se svými sochami, kde se četa zahradníků pomalu pohybovala vpřed mezi palmami na výpravě za plevelem natolik pošetilým, že zkoušel své štěstí na tak exaltovaném pozemku. Naproti byl Hôtel de Paris, rodiště crêpe Suzette, těch slavných palačinek, velmi příhodně umístěný pro hosty postižené nezdolnou touhou investovat do rulety a blackjacku. Bennett zpozoroval podlízavý rozruch u vchodu do hotelu, ze kterého se vynořil mimořádně starý pantáta doprovázený mimořádně mladou blondýnkou, a mžoural chvíli do slunka, než se vydal za ochotné pomoci dýško očekávajících rukou vzhůru po schodech, k přítmí sálů pro hráče.

Pivo se dostavilo doprovázeno účtenkou, jež ho informovala, že ho to bude stát třicet franků čili přesně třikrát tolik, co účtoval Léon v Café Crillon v St-Martinu. No a co, řekl si Bennett. Dnes večer bude podepisovat, a ne platit, takže začal zkoumat, jakou inspiraci mu poskytne Gault Millau. Prostudoval dokumentaci tří restaurací určených Poem a rozhodl se, že začne shora, s kuchyní Alaina Ducasse u Ludvíka XV., jedné z pouhých patnácti restaurací v celé Francii, které obdržely devatenáct bodů z dvaceti možných, a zcela zaručeně dražší než kterákoli jiná, kde v poslední době jedl. Udělal dobře, že vynechal oběd.

Pomyšlení na večeři mu připomnělo, že má domácí úlohu – mírné padělání, cvičení ruky ve vrcholcích a úpatích Poeova podpisu. Dal číšníkovi spropitné, dostal za to pokývnutí hlavou a popošel k mercedesu, kde ku svému uspokojení našel pokutu za nedovolené parkování. Lístek si dal do kapsy s pocitem uspokojení za dobře vykonanou práci a odejel za roh do svého nového domova.

Terasu stále ještě ozařovalo večerní slunce, které se zlatě odráželo od stěn obývacího pokoje. Bennett si prohlédl Poeovu sbírku nahrávek – většinou opery, a mírně ho zajímalo, jestli v některém ze sborů zpívala jeho matka. Vybral si árie v podání Freniové. Muzika zrovna tak na falšování, pomyslel si. Páchá přestupek proti zákonu, nebo bylo svolení majitele podpisu platnou omluvou? Akademická debata, řekl si. Jsem tu, a coby Poe. Posadil se s blokem papíru na pohovku u stolku, otočil vzor podpisu vzhůru nohama, jak mu Poe navrhl, a zkusil se několikrát podepsat. Připomnělo mu to školu, kdy musel za trest napsat stokrát: „Nesmím mluvit při vyučování. Rozvláčnost se rovná hlouposti. Kopírovat pouhá čtyři písmena POE bylo nesrovnatelně snazší, a po pouhé hodince byla jeho verze J. Poe předloze natolik blízká, že to určitě u těch unuděných číšníků projde.

Pohled mu spočinul na jedné z knih na stole – černě vázaný čtvercový svazek s fotografií ušmudlané ruky držící černou poďobanou hroudu. Titul, bílý na černém, říkal LANÝŽ, tajemství černých diamantů. Prolistoval si to. Fotografie psů hrabajících v zemi, dalších ušmudlaných rukou držících lanýže, svazků bankovek a svraštělých, větry ošlehaných tváří. A na začátku kapitoly zvané „Podvody s lanýži“ našel několik listů s poznámkami a výpočty Poeovým charakteristickým rukopisem. Se zvědavostí si je vzal, že si to přečte u večeře.

Jeho osobní poznatky týkající se lanýžů se neomezovaly jen na občasné výstřední pojedení. Není prostě možné žít ve Francii po určitou dobu, aniž by se člověk nedozvěděl něco o významu, s poníženou úctou těmto zavánějícím houbám přisuzovaném: jsou to pokřivené drahokamy korunovačních klenotů de la France gastronomique. O cenách lanýžů se píše v novinách. O jejich kvalitě, kolísající z roku na rok, se vedou diskuse v hospodách a restauracích po celé zemi. Jejich kvalita, nesporně vyšší než ta bílých lanýžů italských, je opěvována vlasteneckými labužníky od Lille až po Carcassone, a pomoz pámbu těm, kdo nesouhlasí. V anglosaských zemích se říká, že pánaboha oslavujete čistotou, ve Francii se mýdlo s vodou řadí až na druhé místo za žaludek, a lanýže tam mají místo svatých obrázků. Po pravdě, v kostele v St-Martinu se slouží mše za lanýže, když se oslavuje mimořádně dobrý rok. Jinak tedy řečeno, lanýž se považuje za takořka posvátnou záležitost – nehledě na to, že jsou nemožně, přímo ďábelsky drahé. Nebo – máte-li své styky – zadarmo.

Bennett jednou promrzl v lednu na svazích Mont Ventoux ve společnosti Georgettina strýce Bertranda, jenž se v zimě věnoval braconnage čili pytlačení lanýžů. Věděla o tom celá vesnice, a celá vesnice byla potichu, neboť Bertrand spravedlivě rozděloval výtěžky své činnosti. Nikdy je neprodával. Stačilo mu ku štěstí, že je našel, že za ně nemusel platit, a že mu chutnaly. Bertrandovi pomáhala krátkonohá svalnatá fenka jezevčíka, a Bennett si je dodnes uměl představit. Mužský, na všech čtyřech, něžně píchá do země sondou, a pes, vzrušením ztrnulý, ho sleduje. Byl to, navzdory té zimě, prima den a na zakončení mu Bertrand ve své kuchyni nabídl tu nejlepší omeletu, kterou kdy Bennett jedl. Jak si na ni vzpomněl, sáhl po telefonu.

Zamluvil si stůl u Ludvíka XV. a zkontroloval si, jestli tam už má otevřený účet. „Bien sûr, Monsieur Poe, bien sûr. A très bientôt,“ prohlásil profesionálně příjemný hlas na druhém konci drátu. K bohatým jsou příjemní, pomyslel si Bennett a snesl se o patro níž, aby se vysprchoval. Z ložnice i z koupelny olympijských rozměrů se ozývala La Traviata.

O půl hodiny později, v lehkém flanelovém obleku barvy šedivé, bílé košili a s vázaným tečkovaným motýlkem, vzbuzujícím jak doufal dojem nedbalé zámožnosti, si odnesl sklenku vína na terasu a díval se na osvětlené palmy a třpytící se noční nábřeží Monaka. Ve vzduchu jako by se vznášelo nedefinovatelné a pomíjivé kouzlo a půvab. Očekávala ho jedna z nejlepších večeří v Evropě. Nescházelo mu nic, snad kromě družky, která by s ním sdílela jeho nový život povaleče na podpoře. Zítra si zavolá a uvidíme, jestli se některé z bývalých přítelkyň podařilo vyhnout pasti chalupy na venkově a automobilu Volvo s dvěma dětmi na zadním sedadle, pasti, která už tolik z nich odebrala z oběhu.

Zašel dovnitř, aby si dolil, a zastavilo ho zazvonění telefonu. Pohlédl na hodinky: osm. „Tady Šimo. Vše v pořádku?“

„V nejlepším pořádku. Dokonce se mi podařilo dostat pokutu za parkování.“

„Takže bez problémů? Nikdo nevolal?“

„Ne. Měl někdo volat?“

Kratší odmlka. „Ne, asi ne. Máte číslo sem?“

„Samozřejmě.“

„Dobře.“

Bennett pohlédl na telefon, který mu bzučel v ruce, a pokrčil rameny. Náš pan Šimo, řekl si, toho moc nenamluví. Nebo se opozdil se svým tréninkem karate.

Sto šedesát kilometrů na západ Šimo podával zprávu Poeovi. „Je tam. Říká, že bez problémů. Nikdo nevolal.“

Poe si podal misku s černými olivami, jednu si vzal a zamyslel se nad ní. „Nemyslím, že bude volat. Víte, jak je z telefonu nervózní. Kdy to má přinést?“

„V sobotu večer. Zavolám Bennetta předtím a řeknu mu, aby čekal doma.“

„Tak, tak.“ Poe kousl do olivy. „Už to trvá dost dlouho, že, Šimo?“

Japonec se téměř pousmál. „Stojí to za počkání, pane Juliane. Stojí to za to.“

Bennetta zavedli ke stolu ve zlaté jídelně. Nechal se přesvědčit na sklenku šampaňského, a uvážil příjemné stránky večeře pro jednoho. Vzpomněl si na historku o jistém velice žádoucím mladém muži z londýnských vyšších společenských kruhů, cíli všech matek s dcerami na vdávání. Jedna velice ambiciózní a odhodlaná dáma, trvale zklamaná nedostatkem příležitostí ho pro dceru ulovit, zato však značně vytrvalá, ho pozvala na večeři tři měsíce předem. Se zdvořilou zdrženlivostí vyňal svůj kapesní kalendář, nalistoval si ono datum a smutně zakroutil hlavou. „Taková škoda,“ řekl ten mladík vzápětí. „Toho dne večeřím sám.“

Historka se Bennettovi zamlouvala. Měl v povaze špetku samotářství patrně po otci, a občas se mu zamlouvalo pojíst a popít pomalu a bez jakéhokoli vyrušování brebentěním druhých, pozorovat okolí a naslouchat, co se děje u ostatních stolů, pokud se zdály dostatečně zajímavé, pokud ne, číst si.

Rozbor dnešního shromáždění, napadlo ho, jak se rozhlížel jídelnou, příliš mnoho času nezabere. Ztichlí, zámožní, věku většinou taktak středního, až na jeden či dva klasické příklady Dívek Riviéry – štíhlé, ověšené šperky, trvale opálené, reagující řehotem na každou konverzační narážku svého obstarožního doprovodu. V červenci budou těchto dívek plné všechny butiky v Monaku, jachty jimi budou ověšené a noční podniky budou cinkat zvoněním cingrlátek zakoupených u Cartiera či Bulgariho jako medaile za zásluhy. Bennettův pohled se střetl s očima jedné z nich – krásná Eurasijka s pletí v barvě nejbledšího šafránu, oblečená v tmavozeleném hedvábí s odpovídajícími smaragdy a se zdvořile unuděným výrazem ve tváři. Mrkl. Její pohled se pohnul asi tak šedesát centimetrů nad jeho hlavu. Obrátil svou pozornost k jídelnímu lístku.

Po kratší, příjemné, ale zcela nerozhodné studii to vzdal. Bylo toho příliš, vše lákavé, a tak se rozhodl naverbovat profesionála, což se v lepších restauracích obvykle vyplatí. Jedno hnutí obočím stačilo, a pan vrchní připlul.

„Monsieur Poe?“

„Svěřím se do vašich rukou. Co byste mi doporučil? Vhod by mi přišlo něco lehčího.“

První část konference trvala pět minut. Pak byl přivolán sommelier, který s vrchním zaujatě probíral chutě a křehkost a vinice a dobré ročníky. Bennett se opřel dozadu a připadal si jak v bavlnce. Ti dva opravdoví znalci, učenci všech gastronomických nuancí, probírali přesné chuťové kombinace, které mu v průběhu následujících dvou hodin mají poskytnout vrcholné požitky. Uvědomil si, že když posledně jedl venku, bylo to v bistru s papírovými ubrousky a s menu za padesát franků. Jak asi by se tohle zamlouvalo Anny a Léonovi! Jak by se to zamlouvalo komukoli! Být bohatý, i když jen v zastoupení, byla dobrá zábava.

Ti dva odpluli a objevil se svižný číšník, který se zabýval příbory a sklenicemi, posunul vázičku s květy centimetr doleva a uhladil neexistující varhánek na ubruse. Bennett vyňal Poeovy poznámky o lanýžích a dal se do čtení.

Na první stránce byl citát neznámého autora: „Lidstvo vynalezlo očkování, antibiotika a počítač. Závodí ve vesmíru a zapichuje vlajky na měsíci. Dosud nikomu se však nepodařilo pěstovat lanýže.“ Pod citátem byl jednoduchý graf znázorňující sklizně lanýžů ve Francii od nejvyššího bodu (přes 1000 tun v roce 1905 do 69 tun v roce 1987, pro léta 1995-1996 pak ubohých 20 tun oproti poptávce na 60-80 tun). Zamyšleně se napil šampaňského. Není divu, že lahůdkáři v Paříži počítají labužníkům osm tisíc franků za kilo. Pokusil se vypočítat, kolik by vynesla tuna, ale vyrušilo ho mumlání someliérovo: „Chassagne-Montrachet ’92.“ Odřízl čepičku a s odpovídající úctou vytáhl zátku. Bennetovu nosu se dostalo vůně nektaru. Odložil poznámky a číšník přinesl první chod.

Teplý čerstvý chřest, zelený a fialový, vykoupaný v delikátní emulzi olivového oleje a balsamika, umělecké dílo na talíři, jehož každou kapku bylo třeba vytřít chlebem připomínajícím Bennettovi dojem z prvního pravého francouzského chleba před mnoha lety. Nic než nostalgie, pomyslel si, a s talířem čistým, jako by ho vylízal kočičí jazýček, se znovu opřel a otevřel Poeovy poznámky.

Vyplýval z nich zájem daleko hlubší než prosté gastronomické nadšení pro lanýže, a Bennett si uvědomil, že ho to zajímá čím dál víc, ba že to budí jeho zvědavost. Chtěl snad Poe lanýže pěstovat? Proč podtrhl odstavec: „Spóra z lanýže z loňska v momentu, kdy začne zahnívat, je přenesena (hmyzem, zvířetem, deštěm či větrem) do půdy. Vypučí v embryonální houbu, jejíž mycelium sestává z niťovitých vláken nazývaných hyphae. Ta se přichytí ke kořenům stromů, jejichž míza živí parazitní houbu v symbióze zvané mycorrhiza.“ Následovaly poznámky o půdních typech, orientaci, nadmořské výšce, druzích stromů, i regionální přehled snižujícího se výskytu lanýžů ve Francii.

Nedostatek lanýžů však zřejmě v Monaku nepociťovali, ježto Bennettův hlavní chod tvořil čerstvě ulovený colinot grilovaný nad dřevěným uhlím, potřený rozpuštěným máslem s rozdrobenými lanýži a servírovaný na lehce osmahlé bazalce. Nepamatoval si, že by kdy jedl něco tak jemného, a soucitně pohlédl přes dva stoly směrem k Dívce Riviéry pasoucí se na čemsi, co vypadalo jako neochucený hlávkový salát. Možná mezi chody musela kvůli výživě cucat ty smaragdy.

Před posledním chodem nastal povlovný rituál sklízení ze stolu. Zatímco Bennett ucucával víno a přál si, aby si mohl vzít domů to, co zbylo v láhvi, talíře byly odneseny, drobky smeteny do miniaturní stříbrné rakvičky, ubrus byl uhlazen, dezertní příbor zaujal své místo. Obyčejná vína Bennett prostě pil, rychlost konzumace podstatně snížil, kdykoli měl to štěstí a dostalo se mu něčeho mimořádného. Tady někde spočívají důvody pro ekonomicky zdůvodněný nákup pouze špičkových vín, uvažoval. Chce to jenom nějakých tři nebo čtyři sta tisíc franků do začátku. Po posledním vychutnaném doušku odložil sklenici a pozoroval číšníka, jak před něj s gesty prosebníka přinášejícího oběť bohům servíruje gratin z divokých jahod a piniových oříšků. Jak jenom dopadne, takhle se mít každý den? Je to návykové, rozhodl se, a pustil se do moučníku.

Při kávě a koňaku dokončil četbu. Závěrečná část byla věnována Poeovým výpočtům, v nichž předpokládal průměrnou maloobchodní cenu čtyř tisíc franků za kilogram. Na kraji byla poznámka minimálně pět tun ročně, několikrát podtržená. Za této ceny, která byla na nižší hranici, Bennett vypočítal, že by pět tun lanýžů vyneslo dvacet milionů franků čili takřka čtyři miliony dolarů. Ročně. Do prkýnka. Kupoval to Poe, nebo prodával? Tak či onak, občasná čtyřhvězdičková večeře neznamená víc než kapka v moři, a Bennett s nadšením podepsal své nové jméno a přidal působivé spropitné. Takové zprávy nikde necestují rychleji než v restauraci, a Bennettův odchod se těšil osobní pozornosti pana vrchního a someliéra, kteří projevili hlubokou víru v brzké shledání.

Taky že ano, pomyslel si Bennett. Prošel kolem zahrad Kasina a spokojeně zalehl do své nadměrné postele.

6

Jak si Bennett chystal stůl na snídani, dlaždice na hlavní terase po ránu stále ještě naboso chladily. Kávu, sluneční brýle, adresář a telefon. Kromě náznaku obláčku nad horou Tête de Chien v zákulisí Monaka bylo nebe modré jak na pohlednici. Ve vzduchu již bylo cítit vedro a Bennett nechal koupací plášť sklouznout z ramen a nastavil slunku svou zimní kůži. Po matce zdědil italskou pigmentaci, a nebude trvat déle než týden, než zhnědne, každoroční proměna, ze které nikdy nepřestal mít potěšení. Bez ohledu na to, jak často věda lékařská potřásala opatrnou hlavou a vydávala varování týkající se úděsných následků opékání pokožky a předčasného stárnutí, Bennett se líp cítil opálený, vrásky nevrásky. Posunul židli tak, aby seděl přímo na slunci, a s nadějí na společnost se dal do listování adresářem.

Historie jeho života byla v kapitole Ženy ve stylu všech mladých mužů, kteří dávají přednost vyplňovat rubriku stav slovem svobodný – série známostí, které vlivem stále hlasitějšího a hlasitějšího tikání biologických hodin skončily občas přátelsky, občas naopak. Zcela přirozené, připustil Bennett, ale přesto ty náznaky a půlnoční šeptání o manželství, o radostech uhnízdění a o malinkých Bennettech měly na něj stejný účinek jako vědro studené vody na neodbytného čokla.

Uvědomoval si, a někdy dokonce i doufal, že jednoho dne se vše změní, ale žádalo si to osobu pohlaví ženského, kterou dosud nepotkal. Takže až do té doby to zřejmě zůstane jako dosud, směsice náklonnosti a smyslnosti. Pokud se to dá vydržet, ne že by to bylo na škodu. Pročítal jména v adresáři a snažil si vzpomenout, občas s potížemi, na ony různé okolnosti odporoučení se. Chantai si poplakala, ale statečně. Karine ho obvinila z utajeného misogynismu a vybídla ho, aby se snažil dospět. Marie-Pierre mu hodila na hlavu vázu s květinami. Nebo to byla Rachel? Najít společnost na léto nebude tak lehké, jak si myslel.

Prst se mu zastavil na S, a vzpomněl si na týden, který před dvěma léty strávil pracovně v Londýně. Dívka s vlasy barvy slunečních paprsků, večeře u Caprice, zmuchlaná prostěradla, sliby, že zavolá z Paříže. Proč nezavolal? Pravděpodobně byl příliš zaměstnán vyhýbáním se řízeným střelám vysílaným Marie-Pierre. Zaváhal. Že by bylo lepší pozdě, ale přece? Rozhodl se, že ano, a vytočil číslo podniku, které mu tehdy dala.

„Dobrý den. Filmové reklamy.“

„Haló. Susie Barberovou, buďte tak laskavá.“ Bennett si usrkl kávy a napůl čekal, že mu řeknou, že už u nich nepracuje. Dva roky u filmařského podniku, kde měnit místa se v populárnosti rovná polední přestávce, je dlouhá doba. Mohla dostat nabídku z LA a odejít. Mohla si klidně pořídit nového milence, nebo manžela, či dítě. Nemusela by si ani vzpomenout, kdo je on. Pesimistickou sérii myšlenek přerušilo oficiální Haló, zvuk zapalovače a vdechnutí kouře. Vzpomněl si, že mu řekla, že nedokáže telefonovat bez zapálení cigarety.

„Susie? Tady je Bennett. Jak se vede?“

Ticho. Výdech. „Pokud to musíš vědět, nevycházím z překvapení.“

„Podívej, já se omlouvám. Já vím, slíbil jsem, že z Paříže zavolám…“

„A zavolal’s?“

„No jistě. Vlastně ne. Tedy nevolal jsem. Jak jsem se vrátil, byla tu řada průšvihů. Jednoho z režisérů zavřeli v noci před natáčením a já byl až po krk v nepříjemnostech…“

„Bennette?“

„Co prosím?“

„To bylo přede dvěma roky.“

„Já vím, já vím. Co můžu dodat? Otročil jsem v práci, bezohledný kruťas, kariérista, ve dne v noci u psacího stolu, oči od nespaní zapadlé v důlcích, neměl jsem prostě čas na ty lepší stránky života, jako jsi ty, Zuzanko – co ti mám říkat, byl jsem v děsném stavu. Nevhodný partner pro veškeré vztahy.“

„Skončil’s? Mám totiž dost práce.“

Ale nezavěsila, a tak Bennett rychle pokračoval.

„Všechno se změnilo. Jsem úplně nový člověk. Reformovaný. A abych se přiznal, přestal jsem pracovat.“ Žádná odpověď, ale Bennett vycítil na druhém konci linky určitou zvědavost a rychle toho využil. „Po pravdě řečeno snažím se tak nějak dospět k rozhodnutí co dál. Volám z Monaka. Monako by se ti líbilo, Zuzi, je tu teplo a slunečno, terasa nad mořem, zdvořilí policajti, báječné jídlo, přátelští domorodci. Mohli bychom se tu mít výborně.“

„My?“

„Na moje útraty, samozřejmě. Zaplatím letenku, budu ti nosit šampaňské do postele, natírat ti na záda Ambre Solaire, napouštět vanu, brát tě na pěší túry zahradou slavného Kasina a tak podobně. Objevíš mé lepší stránky, slibuju. Laskavost a ohleduplnost. Praxe v domácích záležitostech. Uvidíš.“

„Mizero.“

„Bezva. Tak kdy přijedeš?“

„Neřekla jsem, že přijedu. Jak víš, že někoho nemám?“

„A… Doufal jsem, že se ušetříš pro mě. Vnést klid a mír do srdce opuštěného mužského. Udělala bys dobrý skutek, Zuzičko. A opálila by ses. Jaké máte v Londýně počasí? Jako obvykle? Šedo a vlhko? Tady je čtyřiadvacet stupňů a slunečno. Snídám na terase.“

„Jdi se bodnout.“

Nešel, a po dalších pěti minutách lichotek, přesvědčování a slibů oddanosti slíbila, že v sobotu ráno přiletí do Nice. Bennett položil telefon s příjemnou předtuchou věcí příštích a zapsal si do paměti, že musí koupit květiny a zásoby do ledničky. Zbytek dne trávil vleže na slunci, člověk proměněný v ještěrku.

Týden uběhl jako nic, v oparu slunce a prvotřídního krmení. Bennett vyzkoušel ony druhé dvě restaurace doporučené Poem, a shledal je v extratřídě. Podnikl krátkou expedici za hranice Itálie a nakoupil na trhu ve Ventimiglii. Každý večer si zašel do Café de Paris na aperitiv a pozoroval promenádu. Jak mu dostatek prostředků otupoval ostré hrany života, cítil se v úloze zámožného povaleče den co den pohodlněji a uvědomoval si, že zatímco trvá léta, než si člověk zvykne na ústrky, na dobré bydlo si zvykne přes noc.

Jedinou skvrnkou na tom týdnu osamělého blaženství byl telefonát od Šima s nařízením zůstat v sobotu večer doma a čekat na zásilku pro pana Poea. Velice důležité, sdělil mu svým monotónním a výhrůžným hlasem. On sám si pro zásilku přijde o něco později, jestli tomu Bennett dobře rozumí.

Bennett rozuměl. V plánu sice měl vzít Susie k Ludvíku XV., ale po chvilce nelibosti sám sebe přesvědčil, že jednoduchá večeře na terase v pohodlné blízkosti ložnice by koneckonců mohla být i daleko bezprostřednější oslavou jejího příletu do Monaka. Uzený losos, uvažoval, a pak něco chutného nastudeno v aspiku od traiteura ve městě. Sýr, ovoce a pak skočit pod pokrývku. Co víc by si kterákoli dívka mohla přát?

V sobotu ráno se objevil v mercedesu se staženou střechou, opálený, pečlivě oholený a příjemně navoněný, po Corniche mířil k letišti v Nice. Jak mu jednou vykládal jeden starousedlík na Côte d’Azur, býval to menší, takřka venkovský terminál, který byl cítit tabákem a olejem na opalování, a kde každou neděli ráno bylo vidět postarší vystěhovalé Brity v pantoflích a županech, jak hledají na stáncích s novinami londýnské Timesy. Dnes se tomu dá těžko věřit, pomyslel si Bennett a sjel z dálnice kolem palem odolných vůči znečištěnému ovzduší na změť zamotaných špaget příjezdových silnic k letišti, a potom k novodobým kostkám budov postavených za časů starosty Médecina, jenž v Nice vládl v době největšího rozvoje.

Ani nebylo třeba zkontrolovat obrazovky, jestli přiletělo londýnské letadlo, šedivé procesí pasažérů vycházejících bránou mohlo obsahovat pouze Brity. Vystavovali jednotně pobledlé tváře, muži potvrzovali své místo na společenském žebříčku svými oděvy – nové panamáky, tmavomodrá saka s naleštěnými knoflíky a proužkované košile ty lepší vrstvy, pomačkané džíny, ošoupané tenisky a tašky plné bezcelního alkoholu ti hůř situovaní. Bennett studoval dlouhána, jemuž z kraťasů čouhaly pokřivené bílé nohy, když zpozoroval lesklé vlasy Susie, která na něj divě mávala. Měla na sobě přiléhající tmavý kostým a vysoké podpatky, jako by šla na oficiální oběd. Jedinou výjimkou, kterou učinila dovolené, byly módní brýle proti slunci – srazily se s Bennettovými, když si celovali tváře na uvítanou.

Bennett odstoupil na krok a s úsměvem prohlásil: „Vypadáš ale fantasticky.“ A taky že vypadala – vlasy blonďatější, než si pamatoval, tvář jemně upravená, postava prozrazující stopy nekompromisního cvičení, vcelku daleko vyspělejší verze hezounké chichotalky, kterou potkal přede dvěma lety.

Sundala si brýle a s hlavou nakloněnou do strany si ho prohlédla. „Jsi nechutně opálený. Ale jsem ráda, že tě vidím, když uvážím, vedle čeho jsem musela sedět v letadle.“

„Snad ne ten v těch kraťasech?“ Bennett ji vzal za ruku a za klapotu podpatků po podlaze se odebrali k výdeji zavazadel.

Přikývla. „Ptal se mě, jestli ráda chodím po horách. To snad není pravda. Řekni, vypadám jako horolezec?“

„Vypadáš jako ztělesnění mých snů, Zuzko.“

„Žvanile. Hele – tamten je můj.“ Ukázala na hmotu velikosti zámořské truhly, kterou Bennett s mírnými potížemi odebral z pásu, a nestačil se divit, jaká krejčovská veledíla jsou zapotřebí moderní ženě.

„Těžké plavky.“

„Zajímavé, žes na to přišel. Budu nějaké potřebovat. Ve Francii mají lepší. A taky klobouk. Slunko nedělá vlasům dobře.“

Bennett si málem přivodil kýlu, když zdvíhal kufr na vozík. „Přežiješ oběd bez klobouku? Myslel jsem, že bychom zajeli do Nice na jídlo. Vím o příjemné restauraci u květinového trhu.“

Susie schválila jak mercedes, tak jednoduchou rybí restauraci na Cours Saléya. Jak sdělila Bennettovi, má jeden z bílkovinových dnů, takže mušle a grilovaná daurade jí přišly vhod. Dala se na cestu ku zdraví, prohlásila, zapálila si a dopila sklenici Muscadetu. Nikdy nemíchá bílkovinu s karbohydráty. Bennett se opřel a zatímco ona všechno snědla, vypila a vykouřila, příjemně se mu poslouchal její výklad o tom, co ji za poslední dvě léta potkalo.

V práci se jí vede, povýšila z asistentky na produkční – s velkým P, zdůraznila – se vším všudy: vedlejší výdaje, telefon v kabelce, šatník tmavých šatů a členství v exkluzivních londýnských fitness klubech, kde se spolu se sobě podobnými dámami snažila o perfektní tvar popředí i pozadí, zatímco si vzájemně porovnávaly poznatky o nedostatcích mužů ve svých životech. V téhle oblasti, řekla Susie, jsou úspěchy na nedostatečnou. Dovolila Bennettovi, aby jí dolil a poplácal jí ruku na soustrast.

„V čem to vězí, Zuzi? Copak se všichni vhodní oženili?“

„Je to horší,“ řekla a pokrčila nosík. „Rozvedli se a sami sebe litují. Nemáš potuchy, kolikrát jsem musela přetrpět večeři a vyslechnout hrůzostrašné historky o exmanželkách. A pak mají tu drzost, že na tebe chtějí skočit. Zvěř.“

„Odpuzující,“ posoudil Bennett a jak se Susie opřela a překřížila nohy, obdivoval se hedvábnému stehýnku. „Nic si z toho nedělej. Kavalíři dosud nevymřeli. Dopij, a popojedeme ti koupit nejhezčí klobouk v městě.“

Susie si ho prohlédla spoza sklenky. „Ještě jsem se nezeptala já,“ řekla. „Ty ses neoženil, že ne?“

„Já?“

„Hloupá otázka.“ Ušklíbla se. „Kdo by tě taky chtěl.“

Zavěšení se procházeli slunnými ulicemi za Promenade des Anglais, kde butiky čekaly na oběti obměkčené dobrým obědem. Bennettova trpělivost s nákupy se normálně omezovala na briskní a cílevědomou půlhodinku, ale dnes učinil výjimku a chodil se Susie od Saint Laurenta k Armanimu a Cacharelovi a zase ven, hrál si na strážce kabelky, když mizela v kabinkách, a na módního poradce a tlumočníka, kdykoli se z nich vynořila do záplavy lichotek prodavaček.

„Mais c’est génial,“ vykřikla jedna z nich, když se Susie předváděla v mikroskopickém výtvoru činícím dojem, že byl sešit ze tří průhledných kapesníčků. „Moi, j’adore ça. C’est très très cool.“

Susie se obrátila na Bennetta. „Co ty si o tom myslíš?“ Bennett zamrkal. „To je jenom půlka šatů?“

„Já věděla, že se ti to bude líbit.“

O dvě hodiny později Susie prohlásila, že je úplně vynakoupená, a obložení trofejemi se pomalu vydali hustou dopravou směrem k výjezdu z Nice. Šikmé podvečerní slunko jí hřálo ramena a od Středozemního moře vál něžný větřík. Bennettův návrh na večeři na terase byl uvítán. Susie prohlásila, že se neobjeví v Monaku na veřejnosti, dokud nezíská trošku barvy, při všech těch opálených kočkách na ulici. Jak důstojně vyjížděli do kopce na náměstí u Kasina, Bennett si pomyslel, že se to dobře vybarvuje. Pravda, na staré plameny bývá lepší zapomenout, ale tohle bude jiné.

Bennett vpustil Susie do bytu a vpotácel se za ní se všemi taškami.

„Tak co,“ zeptal se, „dobrý? Skromná chudoba, ale domov je domov.“ Otevřel dveře na terasu. „Krásný výhled, že?“

Susie pohlédla k západu, kde slunko začalo velkolepě zapadat do moře. „Báječné,“ odvětila. Obrátila se k němu s úsměvem. „No, vede se ti. To je všechno tvoje?“

„Nejmíň na příštích šest měsíců. Dlouhá historie. Povím ti vše při večeři.“

O poschodí níž se Susie okamžitě zamilovala do obrovské koupelny. Píchla prstem do stohu nadýchaných ručníků s monogramy, čichla ke všem láhvím z broušeného skla, obsahujícím koupelové oleje z Grasse, prohlédla se ze všech stran v zrcadlech přes celé stěny a vydávala nadšené zvuky, když Bennett ukázal na reproduktory v rozích.

„Nebesa,“ prohlásila. „Myslím, že si dám muzikální koupel, zatímco ty se oddáš mužným a užitečným úkonům v kuchyni.“

Bennett doufal, že by se mohl oddat nějakým mužným úkonům v koupelně, ale pro tuhle chvíli odložil myšlenky na hygienické hrátky stranou. Dost času později. Bude se chovat jako perfektní hostitel, trpělivý a starostlivý. „O hudbu se postarám,“ řekl, „a šampaňské bude za pět minut. Dobrá?“

Foukla mu pusinku a sehnula se napustit si vanu. Pohledem ocenil její perfektní a zcela zřetelně svědomitě procvičované pozadí a odebral se nahoru. Na stereo dal Brahmse a popošel k ledničce pro šampaňské, když se ozval zvonek u dveří.

Špehýrkou uviděl muže s tváří ve stínu, pomačkaným límečkem a kravatou nakřivo. Oči mu běhaly ze strany na stranu. Bennett otevřel, a než mohl něco říct, vrazil mu ten muž do ruky kufřík a se slovy: „To je pro pana Poea, jo?“ se otočil, stiskl tlačítko zdviže a zmizel. Bennett stál s kufříkem ve dveřích a ještě cítil pot toho člověka. Přinášet věci pro pana Poea byla zřejmě znervózňující záležitost.

Pokrčil rameny a zavřel dveře. Prohlédl si kufřík, tenký obdélník z vrubovaného hliníku s číselným zámkem pod rukojetí. Něco jako Poeovo kapesné na víkend, řekl si. Vyzkoušel závěry, a nepřekvapilo ho, že jsou zamčené. Tak jako tak, nic mu do toho není. Položil kufřík na stolek v hale, aby ho mohl dát Šimovi, aniž by ho musel pozvat dovnitř, a odebral se do kuchyně, kde se dřez pomalu naplňoval špinavými sklenicemi. Příští týden se musím poohlédnout po uklízečce, zámožný gentleman nádobí nemyje.

Dva Italové v ušmudlaném fiatu byli čím dál nervóznější a popudlivější. Blízko bloku apartmánů se nedalo zaparkovat, a kdykoli se pokusili nechat fiata vedle jiného auta, vyhnal je jeden monackej smrkáč v policejní uniformě, a tak museli neustále objíždět blok. Proto ho minuli. Jediné štěstí bylo, že při jedné objížďce ho uviděli, jak rychle vychází z budovy k podzemnímu parkovišti na druhé straně Place du Casino.

Řidič dupnul na brzdu. „Merda. To je on.“

Pasažér, ten mladší a větší z dvojice, s širokými rameny, která jako by mu začínala hned u uší, otevřel dveře. „Já ho sbalím. Bez problému.“

Řidič zavrtěl hlavou. „Na to klidně zapomeň. Nemá to cenu. Už to nemá.“

„Merda.“

„Budem to muset sebrat z bytu.“

„Merda.“

Bennett překonal sám sebe. Našel malý stříbrný podnos a vázičku na jedno poupě, kde se nyní skvěla jedna růžička z kytice, kterou koupil pro Susie jako překvapení. Dal na podnos sklenici šampaňského a pozorně se odebral ke koupelně, kde zaklepal. „Služba.“

Z oblak teplého a voňavého oparu stoupajícího z vany se ozvalo potěšené zakvičení. Susie po krk v pěně natáhla ruku pro šampaňské. „Báječné,“ řekla. „Ty jsi tak hodný. To je krásné.“

„Snažíme se vyhovět, madam.“ Bennett položil podnos na mramorový konec vany a shora si ji prohlížel. „Zřejmě se ti ztratilo mýdlo. Co kdybych ti ho pomohl najít?“

„Tedy určitou pomoc bych uvítala.“ Pozdvihla obočí. „To jest pokud se stále ještě na to cítíš.“

„Zkus to.“

„Zapomněla jsem si na letišti koupit cigarety, byl bys opravdu andílek, kdybys pro nějaké skočil. Slibuju, že než se vrátíš, budu napolo oblečená.“ Našpulila pusu a energicky zamrkala. „Možná bude i spropitné.“

Bennett se usmál, nabral hrst pěny a navršil jí to na hlavu. „Hned jsem zpátky.“

Vydal se přes náměstí mezi davy, které je v sobotu večer naplňují, a vešel do Café de Paris, ten večer v okupaci nějakého sjezdu byznysmenů ověšených jmenovkami. Na terase byla záplava pánů v oblecích a malý kiosek, ve kterém se dostaly pohlednice, průvodce městem a cigarety, obléhal trojstup zákazníků čekajících, až dívka za pultem dokončí telefonní hovor. Bennett se rozhodl, že počká u baru.

Stoupl si vedle osamělého účastníka sjezdu se jmenovkou, na níž stálo: Hi, jmenuju se Rick Hoffman, a objednal si skotskou. Platil stofrankovou bankovkou a Hoffman vedle něj potřásl hlavou. „Neuvěřitelné místo,“ promluvil k Bennettovi. „Řekli si o šest dolarů za malé pivo. A čekají, že jim člověk dá dýško. A ještě se na něj dívají svrchu, jako by byl méněcenný.“ Potřásl hlavou ještě jednou a podíval se na Bennetta pozorněji. „Vy tu nejste s International Digits, že ne?“

Bennett poděkoval své šťastné hvězdě. „Obávám se že ne,“ řekl. „Já jsem zdejší.“

Hoffman se rozzářil. „Vážně? Řekněte mně,“ přiklonil se blíž, „kde to tady hučí?“

„Kasino je zrovna přes ulici.“

„Nee. No však víte, kde to hučí. Děvčata.“

„Zeptejte se dveřníka v hotelu.“ Bennett cítil povinnost dodat varování. „Ale nebude to zadarmo.“

Hoffman přikývl a přiklonil se ještě těsněji. „Tyhle francouzské kočky! Jak to dělají…“ Odmlčel se a napil se piva.

Bennett se připravil k odpovědi na choulostivou otázku zcela jistě se týkající oblíbené sexuální fantazie. „Jak dělají co?“

„Jak to dělají s placením? Berou American Express? Mám zlatou kartu.“

Bennett nasadil vážný výraz a zašeptal Hoffmanovi do ucha: „Tahle děvčata umějí s kartou American Express dělat věci, kterým ani neuvěříte.“ Dopil skotskou. „Musím jít. Mnoho štěstí.“

Koupil u kiosku krabičku cigaret, a jak se vracel nazpět přes náměstí, zadoufal, že Hoffmanův výlet do sexuálního ráje na kreditní kartu skončí bez úrazu, a předtucha jeho vlastního večera ho příjemně pohladila po duši. Bylo příjemné mít opět v blízkosti dívku. Když ten týden dopadne dobře, může Susie přijet znova na konci léta. Ukáže jí Cannes a St-Tropez. Ve výtahu cestou vzhůru přemýšlel, kam by si mohli zítra vyjít na seriózní nedělní oběd pofrancouzsku. Život byl prima.

Brahmse na stereu vystřídal nový Alain Souchon z cédéčka zakoupeného Susie v Nice, a ona teď pohupujíc boky vyšla z pokoje, v rukou šampaňské, aby Bennetta uvítala.

„Buona sera, signore.“ Zachichotala se a a vyrobila piruetu. „Tak co, ještě se ti líbím?“

Zbytky průhledné látky, do kterých se oblékla, vypadaly, pokud to vůbec šlo, ještě nedostatečněji než v obchodě, a Bennett musel dvakrát polknout, než se zmohl na komentář. „Oceňuju, že ses rozhodla si obléct něco, co by ti schválila i maminka, Zuzko.“

Našpulila pusu. „Jak anglické. Měl jsi vidět ty Taliány – pusinkovali si konečky prstů, kouleli očima, vykřikovali bellissima na celé kolo – to dělá dívkám dobře, to ti řeknu.“

Bennett se zamračil. „Kdy to bylo? Jací Taliáni?“

„No tak, co se mračíš – neříkej, že žárlíš. Někdo klepal na dveře, já myslela, že to jsi ty, žes zapomněl klíče či co, no a byli to oni. Přišli si jen pro ten kufřík v hale, a byli velice milí. Každý Angličan by se od nich mohl přiučit. Uměl by sis představit, jak starý Henry z Chelsea říká Ciao, bella, aniž by přitom vypadal jako blbec?“

„Moment, Susie. Pro ten kufřík si měl přijít Šimo. Neříkal nic o nějakých nadržených Italech.“

„Tak a už je to tady. Šarmantní, říkám, ne nadržení. Šarmantní. A kdo vůbec je ten Šimo?“

Bennett cítil, jak se mu dělá v žaludku uzel. „Někdo, komu bych měl asi okamžitě zavolat.“

Ale Šimo nebyl doma. Byl na cestě do Monaka. Přál by si pán číslo mobilu? Bennett položil telefon. „No těbůh.“

„Nějaký problém?“

„Mám takový nepříjemný pocit, že zatracenej problém…“

7

„Tak ti řeknu, že vypadáš, jako by se ti mělo udělat špatně od žaludku. O co jde? Co se vlastně děje?“ Susie si dolila a přišla za Bennettem na terasu, kde zíral do středozemní noci.

„Ještě přesně nevím, Zuzko, ale dobré zprávy to nebudou.“ Vzdychl si. „Pojď, sedneme si, a já se ti to pokusím vysvětlit.“

Jak Bennett došel až k instrukcím týkajícím se kufříku, vykulila oči. „No nazdar,“ vydechla. „Neměla jsem to těm dvěma dávat, že ne?“

„Tak, nevědělas. Asi bych jim to taky dal. Předpokládal bych, že je Šimo pro to poslal.“

Dívali se na sebe mlčky. Susie s mírným údivem, Bennett s rostoucí chmurou a obavami o místo. Pokud se z toho zatraceného kufříku stane problém, jeho slibná kariéra coby milionáře zřejmě dojde rychlého konce. Vzpomněl si, že Šimo řekl doslova: „Je to důležité. Přijedu pro to sám. Rozumíte?“ Úplně jednoduché, a on to podělal. Vstal a šel si pro whisky, a vtom zazvonil zvonek.

Šimo se dostavil v doprovodu muže jako hrad, který klidně mohl mít na klopě černého obleku, což zřejmě byla uniforma Poeových zaměstnanců, cedulku: Bodyguard. Bennett je zavedl do pokoje, kde se usadili na sedačce jako dvě nevraživé vrány na větvi, a prokoktal se s omluvami popisem situace.

Šimo si zapálil, při vdechování kouře vyrobil dlouhý syčivý zvuk. Obrátil se k Susie. „Tak,“ pravil, „ti dva byli Italové. Jste si jistá? Určitě ne Francouzi?“

„Jelikož mluvili italsky, snad to něco naznačuje, ne?“

Šimo na ni zíral, aniž by hnul brvou. Bennett ji dloubl loktem. „Bez vtípků, buď tak hodná, není na to vhodná chvíle.“

Šimo se naklonil vpřed a oklepal si cigaretu o okraj broušeného popelníku. „Popište mi ty dva.“

„No, oba tmavovlasí, tmavé obleky, velmi zdvořilí. Jo, jeden z nich vypadal jako, no prostě složený z boulí. Víte, co myslím, jako by ten oblek měl na něm prasknout.“ Podívala se k Šimovu mlčenlivému společníkovi. „Tak nějak jako on, vlastně. Macek, jestli víte, co míním.“

Šimo přikývl. „A ten druhý?“

„Štíhlejší, starší, knírek.“ Susie se soustředěním zamračila. „Ještě něco. Trošku kulhal. Ale byl velice milý, příjemný.“

„Kulhal?“ Šimo přikývl ještě jednou. „Vím, kdo to je. Měla jste štěstí, že se choval přátelsky. Obyčejně to nedělá.“ Obrátil se ke svému společníkovi. „Byl to Vallone. Jeden z Tuzziho lidí.“ Vstal, popošel k psacímu stolu v rohu, zdvihl telefon a obrátil se k ostatním zády. Susie a Bennett se na sebe podívali s výrazem údivu. Šimův partner se protáhl, zívl a snažil se zamaskovat říhnutí.

Šimo skončil tlumenou konverzaci, popošel k sedačce a pohlédl svrchu na Bennetta. „Půjdete s námi. Vaše přítelkyně tu může zůstat a zabavit se.“

Navzdory pocitu viny se Bennett vzbouřil. „V žádném případě,“ prohlásil. „Sotva dojela, a máme večer už zadaný.“ Pokusil se odzbrojit Šima úsměvem. „Dávno jsme se neviděli a máme co dohánět. Chápete přece.“ Bez odpovědi. „Podívejte, s tím kufříkem mě to mrzí, a samosebou, udělám, co se dá, ale dnes večer o tom ani neuvažujte. Probereme to zítra.“

Šimo hodil zbytek cigarety do popelníku. „Pane Bennette, odcházíme. Buď s námi půjdete dobrovolně, nebo vám tady Gérard pomůže, což bude bolet. Osobně je mi to jedno.“

Bennett pohlédl na Gérarda, který se na něj přátelsky usmál, sepnul před sebou ruce a křupnul klouby. Zvuk Bennettovi připomněl zlomené kosti. Obrátil se k Susie a zavrtěl hlavou. „Omlouvám se. Budeš tady okej? Vrátím se hned, jak to půjde.“

„Kdy?“

Bennett se postavil a podíval se na Šima. „To nemůžu vědět.“

Susie odložila sklenku a natáhla se pro cigarety. „No bezva,“ vzdychla. „Vítáme vás v blbém Monaku.“

Jízda na letiště v Nice proběhla víceméně v tichosti. Šimo seděl vzadu a ignoroval Bennettovy otázky tak dlouho, až ustaly. Gérard se omezil na proudy nadávek směrovaných na ostatní řidiče, pokud jim dost rychle neuhnuli. Bennett usoudil, že jedou zpátky k Poeovi, a měl pocit, že asi totéž musí cítit zločinci cestou pro rozsudek, jakési prázdné chladno. Taková všivá smůla. Osud, klacek v ruce, ho bacil zrovna, když se všechno zdálo jako v bavlnce. Jak lezl do vrtulníku a připínal si pás před letem na Poeův statek, dolehla na něj chmurná předtucha věcí příštích. Dostane vyhazov.

Nebo něco ještě horšího, pomyslel si při letu nad temnou prázdnotou na severozápad od jasně osvětleného břehu. Poe je zřejmě velký mocipán, a někteří z jeho zaměstanců – například ti dva, co ho doprovázeli – jsou ještě zlověstnější než kdokoli, koho potkal od doby, kdy musel jednat s lamači noh zaměstnanými odborovými předáky filmových svazů v Paříži.

Vrtulník se náhle naklonil a Bennett se instinktivně podržel opěradla pilotova sedadla. Šimo se usmál. „Létání vás znervózňuje, pane Bennette?“

Bennett si otřel dlaně o kalhoty. „Být vámi, dával bych si pozor. Dělá se mi v letadle špatně. Dokážu pozvracet kdeco.“

Šimo se ušklíbl a odsedí si tak daleko, jak to jen šlo. Pro Bennetta to byl jediný příjemný okamžik za celou cestu.

Nad osvětleným přistávacím kruhem zpomalili. Cypřiše jako by se pod vírem vzduchu klaněly, vrtulník se dolů snesl lehce jako pták do hnízda s vajíčky. Šimo a Bennett se sehnuli pod otáčející se listy rotoru a dali se zahradou a přes terasu k domu. Plát okna se odsunul. Poe stál zády ke krbu, v jedné ruce ovládač a v druhé nezapálený doutník.

Bennett slyšel, jak se okno za ním zavřelo, kývl Poeovi a dal se k židli, na niž ho doutník nasměroval. Šimo se posadil stranou, pozorující a pozorný.

„Tak pane Bennette, dostali jsme se do pěkné kaše, že ano?“ Poe si pomalu zapálil doutník dlouhou třískou a dýmal, dokud ho souměrná temně rudá záře na konci doutníku neuspokojila. „Nejsem s vámi spokojen. Moc jste se nevyznamenal.“

Bennett nabral zhluboka dech. „Podívejte se, já se omlouvám. Je mi to opravdu líto, ale jak už jsem řekl…“

Poe pozdvihl ruku a zarazil ho. „Výmluvy si nechte pro sebe. Šimo mi řekl, co jste mu řekl vy. Co mě zajímá, je následující: jste si zcela jist, že ti dva, kdo sebrali ten kufřík, vás neviděli?“ Očima přimhouřenýma za obláčkem šedomodrého dýmu se na Bennetta zkoumavě díval.

„Absolutně. Když jsem se vrátil, byli pryč aspoň deset minut.“

„Absolutně jist. Tak alespoň jedna malá útěcha.“ Poe se posadil, zkřížil nohy, a od vyleštěné špičky bot se mu odráželo světlo jako od zrcátka. „Takže. Je-li tomu tak, pak se vám bezpochyby uleví, že zatím nejste z místa propuštěn, i když okolnosti vašeho zaměstnání se poněkud změní. Těší vás to?“

„No těší. Tedy ano, pochopitelně. To je vynikající.“

„Výborně.“ Poprvé od chvíle, kdy Bennett přijel, se Poe usmál. „Pokud vím, každému jde práce od ruky lépe, když se jí věnuje z plna srdce. Motivace srdce je skoro tak silná jako motivace peněz. I když nakonec vás nic nepopohání tolik jako strach.“ Opět se usmál a potáhl si z doutníku. „Zapomínám na své způsoby. Nalejte si něčeho, a pak si něco probereme.“

Bennett si nalil půl velké sklenice skotské. Mohlo to být horší, pomyslel si. Aspoň ho zatím nevyšoupli z vrtulníku, a Poe se nezdál v zuřivé náladě. Příliš brzo na to si oddechnout, ale jak mu první doušek sklouzl dolů, pocítil trošku něco jako úlevu přechodná naděje povzbuzená skotskou. Naklonil se, a Poe se dal do řeči.

„Myslím, že jsem se zmínil o tom, že jedním z mých drobných zájmů jsou lanýže. Nejen kvůli chuti, ale také kvůli těm záhadám, které je obklopují. Tajnosti, nepředvídatelný pohyb trhu, urážlivé ceny, podvody a nepočestnost.“ Poe mluvil s gustem, jako by mu jeho vlastní slova chutnala. „A kromě toho lanýže se zatím ubránily veškerým pokusům je pěstovat. Nedaří se to ani ve velkém, ani v malém. Můžete mi věřit, Francouzi se o to pokoušejí již léta – a nejen farmáři, ale i vláda.“

Poe se odmlčel, Šimo mu podal sklenici a Bennett si připomněl poznámky, které si četl v Monaku. Poe se rozhodně o lanýže zajímal, ale bylo těžké si ho představit jako sedláka. Poe, se špínou za nehty, zablácenýma botama, a žít z půdy. Myšlenka mu vyloudila úsměv.

„Připadá vám to směšné, pane Bennette?“

„To ne, jen bylo těžké si vás představit v lese s prasátkem a hůlkou – sbírat lanýže, víte.“

Poe pozdvihl obočí. „Úděsná představa. Pokud vám mohu něco doporučit, ušetřte si svůj humor na později a dávejte chvíli pozor.“ Jeho hlas vzal na sebe suchý profesorský tón. „Před několika lety jsem se dozvěděl o práci jednoho pozoruhodného učence. Odborník, zemědělský výzkumník s pohledem do budoucna a velmi schopný – ale jak už mimořádně chytří lidé bývají, poněkud arogantní, a žádný – jak to naši příznivci sportu nazývají – člen týmu. Nakonec se pohádal s velkými a mocnými z francouzského ministerstva zemědělství, a když jsem se s ním setkal, byl bez práce, bez peněz a pln zášti. Připadlo mu, že jeho výzkum ignorovali závistivci nižšího intelektu. Nic neobvyklého, to jistě znáte sám.“

Poe vypustil kroužek dýmu a pozoroval, jak se mu vznáší nad hlavu jako šedá svatozář a mění tvar. „V tu chvíli se můj kulinární zájem o lanýže změnil v zájem obchodní. Náš odborník totiž prohlašoval, že by se mu záhy mělo podařit vyvinout formulaci séra, jež bude zárukou úspěšného pěstování Tuber inelanosporum, stačí splnit určité podmínky jako patřičné stromy, klima a půdu, což nevypadalo obtížně, ve Francii se najdou stovky tisíc vhodných hektarů.“

Bennett se přihlásil jako zaostalý student. „Jak jste tomu řekl, Tuber…!“

„Melanosporum. Lanýž černý. Známý též nepřesně jako lanýž périgordský. Tady v Provenci se mu říká rabasse. Roste nadivoko – tedy dosud – na kořenech lískového ořechu nebo dubu. Považují jej za heterotrofní.“

„Opravdu?“ podivil se Bennett a silně přikyvoval, aniž by tomu rozuměl.

„Blíže ku zvířeti než k rostlině. Fascinující, ne?“

„Absolutně.“ Bennett začal pochybovat, že mu whisky vydrží déle než přednáška, a nechápal, co společného to vše vlastně má s revizí podmínek jeho zaměstnání. Ovšem Poe se v roli profesora zdál o něco míň přísný, a Bennett vycítil, že snaha cokoliv urychlit by mohla být omylem.

„Nebudu vás zatěžovat příliš mnoha detaily, ale abyste ocenil geniální přístup mého odborníka, je třeba vědět, že narození lanýže je velice hazardní záležitost. Je to otázka spór.“

„Aha,“ odsouhlasil Bennett, „spór.“

„Ze zahnívajícího lanýže. V průběhu procesu rozkladu může spóra být dopravena hmyzem, ptákem, větrem, jakkoli, z jednoho místa na druhé. Pokud najde pohostinné místečko, strom, kupříkladu mladý doubek, usadí se a začne se živit z kořene. A pokud podmínky vyhovují, roste.“

„Zajímavé,“ poznamenal Bennett.

„Ovšemže. Ale nepředvídatelné. Jak vám řekne každý zemědělec, příroda je velmi nespolehlivý partner.“ Poe vyšetřil dlouhý svraštělý váleček popele na konci svého doutníku a odklepl ho do krbu. „A to byl ten problém. Bůh ví, kolik lidí se snažilo: Somycel projekt, Signoret projekt, INRA projekt – samé plány jak pěstovat lanýže komerčně. Žádný z nich neuspěl. Ale tam, kde francouzská vláda neuspěla, pane Bennette, můj odborník uspěl – a je třeba uznat, že za mé podstatné podpory. Všechno jsem pro něho zorganizoval. Koupil jsem pozemky v Drôme, postavil laboratoř, poskytl dostatek času a peníze. A také jsem mu dal to, co chtěl nejvíc. Uznání.“ Poe pokývl. „Věřil jsem mu. A on mě nezklamal.“

Ta tvá štědrá duše, pomyslel si Bennett. Vsadil bych se, že za to ani nic nechceš. „Gratuluju. Byla to opravdu sázka do loterie, že?“

„Vyplatilo se to. Přede dvěma lety jsme injikovali kořeny dubů na mých pozemcích v Drôme jeho sérem. V první sezoně jsme měli sedmdesátiprocentní úspěch. Ve druhé přes devadesát procent. Představte si, pane Bennette, že bychom byli schopni – každoročně – vyrobit tuny komodity, která se prodává za tři až osm tisíc franků za kilogram. Mluvíme tu o podstatných částkách. Milionech.“ Poe si poklepal stranou na nos, jak dělávají potměšilí francouzští sedláci. „A ovšem vzhledem k tomu, o jaký obchod se v tomto případě jedná, většinou v hotových.“

Nastala chvilka ticha, Poe si lízl whisky. Odložil sklenici a naklonil se vpřed. „A teď ty špatné zprávy.“ Hlas se mu změnil, jako by mu ho někdo naostřil. Ostří okamžiku se dalo takřka slyšet, Bennett si silně přál zmizet někam jinam.

„Ten kufřík,“ řekl Poe, „ten malý kufřík, který vaše přítelkyně tak štědře předala, obsahoval vše – zkumavky se sérem, vzorce na výrobu, výsledky pokusů, návod na upotřebení, vše. Kdo má ten kufřík, má pod kontrolou trh s lanýži. Takže, je vám jasné, jak je to důležité?“

Bennettovi náhle vyschlo v ústech. „To ano, ale ten váš odborník přece, jaksi, řekl bych…, přece může vyrobit víc toho séra, ne?“

„Obávám se, že již není mezi námi. Vypadá to, že mu selhaly brzdy u auta. Veliká ztráta pro zemědělskou vědu.“ Poe nevypadal, že by ho ta tragédie nějak pohnula.

Bennett dopil svou whisky jediným douškem. „Mohl bych se něco zeptat?“

Poe přikývl.

„Jestli ten kufřík byl tak důležitý, proč jste si ho nechal dodat do Monaka. Proč ne sem?“

„Dlohodobý projekt jako tento se nedá udržet v tajnosti. Šeptanda, spekulace, povídky v hospodách, vesnické řeči, tak či onak se něco prozradí. Samozřejmě, byli jsme tak diskrétní, jak to jen šlo, ale vím, že za posledních několik měsíců se v Provenci objevili lidé z několika zainteresovaných kruhů, a všude hledali naši laboratoř.“ Poe pozdvihl ruku a počítal na prstech. „Korzičani, Japonci, syndikát z Kalifornie, a samozřejmě Italové. Někteří z nich jsou normální obchodníci, ale někteří nejsou. Lépe bych to formuloval: jejich obchodní způsoby nejsou normální.“

Bennett se nemohl oprostit od pochyb souvisejících s obchodními způsoby zahrnujícími brzdy auta. „Co tím myslíte?“

„Ale úplatky, fyzické násilí – primitivní záležitosti, ale na některé typy lidí to často velice platí.“

Jako třeba na mne, pomyslel si Bennett. „Čili proto jste mě chtěl v Monaku, že? Pro případ, že dojde k násilí. Takže díky.“

Poe zakroutil hlavou. „To poněkud přeceňujete, pane Bennette. Vy jste mi poskytl vhodnou příležitost, nikoliv oběť. Víte, ti Italové vědí, kde jsem. Ostatní možná také. V každém případě je toto místo pod dohledem. Takže jsem usoudil, že bude lépe si ten kufřík nechat poslat do Monaka.“ Pohlédl na Bennetta zpod brv. „Zdá se, že jsem se zmýlil.“

Bennett se usmál a pokrčil rameny. „Tím se přece nenecháte rozladit. Zmýlit se může každý.“

„A za omyly se platí. Což mě přivádí nazpět k vám.“ Poe namířil svou prázdnou sklenici na Bennetta. „Ještě jednu skleničku?“

Než Bennett dolil sklenky a vrátil se do svého křesla, vládlo ticho. Poe zamyšleně zkoumal strop. Když se znovu rozhovořil, nebyl to profesor předávající své moudrosti, ale generál přehlížející své jednotky.

„Víme, kdo má kufřík. Je to muž jménem Enzo Tuzzi. Na to, aby ho nazývali gentlemanem, si přílišné nároky klást nemůže, ale svým svérázným způsobem si vede vcelku dobře. Mezi mnou a jím došlo v minulosti k jedné či dvěma výměnám názorů, jež pro něho nedopadly dobře, a to, že má v rukou kufřík – můj kufřík –, se mu zřejmě velmi líbí. Je totiž posedlý jakousi dětinskou touhou po odvetě.“

„Jste přece byznysman. Nebyla by tu nějaká cesta, jaksi, jak bych to řekl, k uzavření nějaké dohody?“

„Dohodu?“ Poe vypadal, jako by mu někdo plivl do whisky. Semkl rty a Bennett viděl, jak se mu svírají čelistní svaly. „Ukradl mi můj majetek, mé investice jsou v rizikové situaci, a vy tu hovoříte o dohodě? S tím opičákem od kolotoče?“

„Pardon,“ řekl Bennett. „Jen mě to tak napadlo. Rád bych pomohl.“

Poe se zhluboka nadechl a ovládl se. „A pomůžete, pane Bennette, to mi věřte. K mnoha chybám pana Tuzziho patří, že neumí odolat rychlému výdělku. Pevně věřím, že ty vzorce bude chtít prodat, a že se pokusí, aby ostatní zájemci nabízeli jeden proti druhému. Ať se již rozhodne pro cokoli, dozvíme se to během několika dní. Tuzzi není trpělivý člověk. Nedá na sebe dlouho čekat.“

Bennett jen poskočil, když za sebou zaslechl škrtnout zápalku. Úplně zapomněl, že za ním ve stínu sedí Šimo a pozoruje. Plíživec mizerný.

„Dále se bude postupovat následovně.“ Poe se postavil a stolní lampa mu zespoda osvítila obličej jako zachmuřenou vystínovanou masku. „Jakmile zjistím, kdy a kde dojde k prodeji, pošlu na aukci svého zástupce.“

„Bezva nápad,“ mínil Bennett. „Jenom jak se dozví, že nabízíte.“

„Nedozví. Nikdy se s vámi nesetkal. Jeho lidé vás nikdy neviděli.“

„Mně? Vy chcete, abych já šel na tu aukci?“

„Ne tak úplně, pane Bennette, ne. Já jsem totiž za ty vzorce již platil dost. Nemám vůbec v úmyslu platit znovu. Co chci, je ten kufřík najít a donést nazpět.“

„Já mám ten kufřík ukrást?“

„Nabýt. Budete překvapen mojí štědrostí. Vyplatím vám bonus, což je za současných okolností víc, než si zasloužíte. A pak se můžete vrátit do Monaka a hrát si se svými holčičkami.“

Bennett ucítil, že mu žaludek svádí prohranou bitvu s whisky a polkl naprázdno. „Ale to nemůžu. Ti lidé jsou gangsteři – jsou nebezpeční, sám to říkáte. A já nejsem žádnej zatracenej James Bond.“ Zavrtěl rozhodně hlavou. „Ne. Lituju, ale ne. To nemůžu.“

„Ale já se vás neptám. Já vám říkám, co máte udělat.“

„A když odmítnu?“

„To by bylo značně nerozvážné.“ Poe se podíval na hodinky. „Vyspěte se na to, pane Bennette, a uvažte alternativy. Nejsou nijak přitažlivé. Šimo vám ukáže váš pokoj.“

Bennett následoval Japonce až na konec dlouhé chodby a do velké, pohodlně zařízené ložnice. Postel už byla rozestlaná a záclony byly zatažené. Na nočních stolcích byly čerstvé květiny, minerálka a výběr biografií a populárních románů v angličtině i francouzštině.

Otevřenými dveřmi bylo vidět mramorovou podlahu v koupelně. Cítil se v pasti a zuřivý, taky unavený, a chtělo se mu do vany. Obrátil se k Šimovi. „Mohl bych si zavolat? Kamarádce.“

„Zítra.“

„Zítra.“ Bennett unaveně potřásl hlavou. „Je v pravidlech, že se smím vykoupat?“

Šimo se na něj podíval, jako by ho neslyšel. „Nepokoušejte se vylézt oknem. Poplachové zařízení funguje, a podráždilo by dobrmany pana Poea.“

Bennett přikývl. Setkat se s Poeovými dobrmany v té čiré tmě! Závěr báječného dne.

Šimo za sebou zavřel a Bennett uslyšel, jak se klíč otáčí v zámku. Pomalu se odstrojoval. Tak tohle je průšvih. Olbřímí, ďábelský a děsný prů… ser.

8

Bennett se ve své samotce usadil s mírnými potížemi. Jídlo mu donášeli. Vyjít z domu mu zakázali, kromě každodenní krátké procházky po soumraku a za doprovodu hlídače a dobrmanů. Ti bezhlučně proklouzávali mezi stromy, houf čtyřnohých žraloků s krvavýma očima ve světle baterky. Jenom jedinkrát se Bennett pokusil jednoho z nich poplácat po hlavě: rozumně se zastavil vpůli cesty, když spatřil obnažené dásně a uši svěšené vzad. Hlídač ho pozoroval s určitou dávkou pobavení a vypadal zklamaně, když Bennett ruku stáhl.

Vrtulník odlétal a vracel se třikrát či čtyřikrát denně: z Bennettova okna bylo vidět kousek přistávacího kruhu. Jedním z cestujících, kteří ráno odletěli, byla Chou-Chou. Vyprovázel ji Poe a dva muži obtěžkaní značným množstvím zavazadel značky Vuitton. Dávali si sbohem pěknou chvíli, a Poe čekal a mával, dokud bylo vrtulník vidět. Bennett si říkal, kam ji asi posílá a proč. Nakoupit letošní šperky v Paříži? Nebo aby byla z cesty, dojde-li na panství k problémům? Populace mužů v černém vzrostla. Pokud nebyl Bennett zamknutý v pokoji, byl pod neustálým dohledem. Ve vzduchu bylo cítit napětí a Domaine des Rochers začala připomínat pevnost.

Příjemná pevnost, musel Bennett připustit, příjemnější o krásné počasí, které mu bylo dovoleno pozorovat z okna ložnice. Léto nastalo brzy, ale upéct přírodu dohněda se slunci dosud nepodařilo. Lesíky na úbočích vypadaly, jako by je někdo vymaloval v jasné zeleni, průzračnost vzduchu dodala obrysům krajiny ostré okraje. Nebe na zemi, pomyslel si Bennett, a to jeho situaci zhoršovalo.

Do Monaka mu bylo dovoleno několikrát zavolat, ovšem pod Šimovým upřeným a chladným pohledem. Vše, co slyšel, byl jeho vlastní hlas na záznamníku, slibující zavolat zpět. Řekl si, že Susie asi unavilo čekat a vrátila se, rozžhavená vzteky, do Londýna. Tolik o romantickém týdnu na slunci. Tolik o jeho novém, vylepšeném způsobu života.

Služebná zaklepala na dveře a přinesla mu jeho jediný oblek, vyčištěný a denně žehlený, jedna malá výhoda pro vězně zmlsaného milionáře. Sundal župan, oblékl se a nachystal na další roztěkaný den pokusů soustředit se na četbu, pozorovat počasí a chmurně dumat o budoucnosti. Vzal do ruky Robbovu biografii Balzaka a doufal, že se mu aspoň na den podaří uchýlit do devatenáctého století.

Stěží přečetl jednu stránku, když zaslechl klíč v zámku. Vzhlédl a uviděl ve dveřích jednoho z těch v černých oblecích. Potrhnutí hlavou. „Venez“

Bennett ho následoval dlouhou chodbou, kuchyní a ošlapanými schody dolů do sklepů, které se nacházely pod celou budovou. Na posledním schodě se Bennett zastavil a vstřebával podívanou, která by abstinentovi způsobila noční můru. Podél všech zdí, od podlahy po strop, se nacházela oddělení postavená z obílených cihel, a každé to oddělení bylo nacpané láhvemi. Rozmanitá vína, podle původu označená nalakovanými dřevěnými tabulkami s černými písmeny na bílém pozadí, dojem velice formální, až dickensovský. Meursault, Krug, Romanée-Conti, Petrus, Figeac, Lafitte-Rothschild, Yquem – všechna velká jména tu měla zastoupení, a – Bennett ani na chvíli nezapochyboval – všechny dobré ročníky.

„Velice uspokojivý pohled, není-liž pravda, pane Bennette, co vy na to? Říká se, jeden z nejlepších soukromých sklepů ve Francii.“ Poe seděl u malého stolku, před ním otevřená, v kůži vázaná skladní kniha sklepa, brýle na špičce nosu. Sundal si je a vstal. „Ale nepozval jsem vás sem, abyste se musel dívat na láhve. Pojďte, rád bych, abyste se podíval na něco pro vás neméně zajímavého.“ Poe vypadal zrelaxovaný a byl v podezřele dobré náladě. Bennetta napadlo, že ho čeká nějaká nepříjemná zkušenost.

Poe otevřel dveře na druhém konci sklepa. Jak jimi prošli, Bennett musel přivřít oči před září jasného světla odrážejícího se od bíle vymalovaných zdí stroze vyhlížející místnosti.

„A zde Šimova pýcha a radovánky,“ řekl Poe. „Jeho osobní dojo. Tráví tu hodiny. Požádal jsem ho, aby nám předvedl stručnou ukázku, jež by vám zkrátila dlouhou chvíli vašeho nechtěného pobytu. Myslel jsem, že vás bude opravdu zajímat, co všechno lidské tělo zmůže.“

Místnost byla pravoúhlá, tak třináct krát sedm metrů, zdi se zrcadly a podlaha z naleštěné borovice. Kromě úzké laťkové lavice u dveří tam nebyl nábytek, jen něco jako prkno z plovárny, ale svislé, konec v zemi a vršek obalený slámou.

„To je prkno na údery,“ sdělil mu Poe. „Japonský název mi momentálně unikl, ale Šimo mě ujistil, že pokud jde o výcvik pěsti, nic se tomu nevyrovná. Stane se, že se nechá přímo unést. Udeří do toho třeba tisíckrát, aniž by se zastavil. Aha, náš muž je tu.“

Šimo prošel dveřmi, aniž by jim věnoval pozornost. Byl bos, v bílém tréninkovém obleku, kolem pasu černý pás. Nesl krátkou, asi tak pět centimetrů tlustou bambusovou tyč, kterou položil na lavici, pak popošel do středu místnosti.

Poeův hlas, veselý, ale ztichlý, zašeptal: „Podívejte se na ten pás. Vidíte, jak je obnošený až na bílé nitě? To je důsledek dlouhých let používání. Šimo má černý pás již od mládí. Teď je šestý dan. Moji japonští přátelé mě ujišťují, že je mimořádně nadaný.“

Bennett zašeptal nazpět: „A na co má tu bambusovou tyč?“

„Jeden z jeho triků na pobavení. Uvidíte.“

Šimo se začal rozcvičovat, šlapky od sebe na šíři ramen, pohyby plynulé a bez přerušení, paže se křížily a rozpínaly, tvář soustředěná a bez výrazu. Klidně by mohl být tanečníkem, řekl si Bennett, graciézní a v dokonalé rovnováze.

A pak se tempo změnilo. Uhlazené a umírněné pohyby ustoupily výbuchům kontrolovaného násilí, jak se Šimo v perfektní rovnováze pohyboval v šachovnici úderů, kopů a bloků, a i z dálky bylo cítit destruktivní sílu jeho pěstí a nohou. Bennett změnil svůj názor. Tohle nebyl žádný tanečník. Tohle byla zbraň na pochodu.

Šimo pokračoval v chromatické řadě simulovaného násilí, až se postupně přiblížil k lavici, na které oba diváci seděli. Poslední otočka a kop do výše hlavy ho našly, v podřepu a nehybného, přímo před Bennettem. Podíval se Bennettovi přímo do očí, vydal z hloubi chřtánu lví řev, a jeho paže vystřelila.

Způsobil to spíš ten řev než cokoli jiného, že Bennett trhl hlavou vzad. Když se pak stačil podívat dolů, uviděl, že Šimova pěst s oteklými zatvrdlými kotníky se zastavila asi tak milimetr od jeho srdeční krajiny.

„Ještěže Šimo umí tak dobře odhadovat vzdálenost,“ mínil Poe a Šimo se vzpřímil a ustoupil. „Ještě kousek, a bylo po vás. Ta zvuková kulisa má také něco do sebe, že? Říkají tomu volání ducha. Má to za účel zmást protivníka a zastrašit ho, zatímco přichází úder.“ Poe se na Bennetta usmál. „Box proti tomu vypadá vlastně mírumilovně, že?“

Bennett si vydechl a polkl. „Užívá to někdy vážně – myslím jestli závodí?“

„Je na světě málo lidí, kteří jsou na jeho úrovni. Většina jich je v Tokiu, což je poněkud daleko na závodění.“ Poe ukázal doprostřed místnosti. „Podívejte se na to.“

Šimo se postavil před prkno a zíral na ně, jako by je chtěl proměnit v třísky. Začal s přímými údery vycházejícími přímo z ramene, krutými a neomylnými. Prkno se pod každým úderem ohnulo, vrátilo se, ohnulo se, vrátilo se…

„Říkají tomu cílený úder,“ řekl Poe. „Hanba pomyslet, co by to někomu udělalo s hlavou.“

Sto, dvě stě úderů, a síly nijak neubývalo. Pak ten poslední úder, s ním výbušný řev, napůl zamručení, napůl křik. Prkno se chvělo. Šimo ustoupil, obrátil se a postoupil k lavici. Jeho oči se nehnuly od Bennetta. Vzal z lavice bambusovou tyč a držel ji v natažené ruce před Bennettovým obličejem. Tělo mu ztuhlo. Bennett jakoby v hypnóze pozoroval ruku držící bambus, viděl třes soustředění, prsty sevřené, dmoucí se sval u kořene palce. A pak spatřil neuvěřitelné, palec se zabořil do bambusu a rozpoltil ho.

Šimova paže poklesla. Podal bambus Bennettovi, uklonil se Poeovi, a opustil dojo.

Poe vzal bambus a přejel prsty přes zlomeninu způsobenou Šimovým palcem. „Jak to dělá, nevím. Samozřejmě to je pouze posilovací cvik. V bojové situaci by se palec použil na rozdrcení hrtanu, nebo na vyloupnutí oka. S naším Šimem prostě nejsou hračky.“ Vrátil bambus a usmál se. „Asi to budete chtít jako suvenýr.“

Zpátky v pokoji Bennett zíral z okna do přírody a snažil se zapomenout na to, co viděl. Zřejmě to byla ona „druhá možnost“, o které se Poe zmínil, brutální a grafická připomínka toho, co by ho mohlo čekat, kdy se bláhově rozhodl dobrovolně neposloužit. Sáhl si na krk a pomyslel na Šimův ocelový palec. Jak dlouho to bude ještě trvat, než se odsud dostane?

Šimo pro něj přišel později toho odpoledne. Bennett Japonce následoval se smíšenými pocity, rád, že se něco děje, ale s obavami, co by to mohlo být. Vystoupili po širokých kamenných schodech do části budovy, kterou Bennett dosud viděl jen zvenku, do věže, která se tyčila v rohu. Šimo zaklepal, otevřel těžké železné dveře, a vešli do kanceláře jedenadvacátého století.

Poe seděl za stolem, obdélníkem z vyleštěného teaku na jediné chromované noze. Stěna před ním blikala obrazy na dvanácti tichých obrazovkách, na stěně za ním bylo několik dalších obrazovek, ale ztmavlých, a párek stejných faxů. Velký šedivý počítač zaplnil celý výklenek na jedné straně. Celá tahle výbava vydávala tichounký bzukot, zvuk elektronického dechu. Byl to chladný, výkonný pokoj. Žádné knihy, žádné obrazy, žádná změkčilost.

Šimo Bennettovi pokynul, aby se posadil na jednu z nízkých kožených židlí před stolem, a čekali, než Poe dokončil poznámky, které si zapisoval do bloku. Sundal si brýle a k Bennetovu překvapení se usmál a pokynul mu.

„Takže, pane Bennette, bude vás těšit, až uslyšíte, že takřka nadešel čas propuštění z vašeho nedobrovolného vězení. Doufám, že vám nebylo zcela nepohodlně. Omlouvám se, že vám nebylo dovoleno vycházet za denního světla, ale jak jsem vám již řekl, byli jsme pod dohledem a nesměli spatřit vaši tvář. Zcela nezdravé.“ Opět se usmál, obrázek hostitele, jemuž leží na srdci blaho jeho hosta. „Musím říci, že je velmi uspokojující, když se naši protivníci chovají zcela tak, jak jsme předpokládali. Jak jste asi zpozoroval, způsobuje mi to dobrou náladu.“ Opřel se dozadu a uhladil si tmavomodré hedvábí košile opálenou manikurovanou rukou.

„Přesně jak jsem předpokládal, náš italský kamarád Tuzzi se poddal touze po penězích, což je jeho starý zvyk, a plánuje dražbu. Účastníci se mají setkat v Cannes, odkud budou odvezeni na Tuzziho jachtu.“ Poeova ústa se semkla nechutí. „Jmenuje se Ragazza di Napoli, pokud se tomu vůbec dá věřit. Podle mne je to zcela nepříhodné jméno pro jednu z největších a nejošklivějších plovoucích putyk na Středozemním moři, ale tak to máte s Italy. Sentimentální, kam až to jde. Nevadí. Dražba se bude konat na palubě, za plavby západním směrem. Tuzzi má majetek na Ibize, kde si každé léto hraje na zeměpána a zajímá se o malé španělské holčičky. Odporný hmyz.“

Bennett Poeovy komentáře na účet Tuzziho takřka nevnímal, jelikož se jeho mozek musel vypořádávat s hrůzou představy, že bude muset sdílet loď s bandou loupežníků. A navíc je má ošidit, sebrat jim kufřík a vrátit se na pevninu. Celá ta záležitost byla jedna noční můra.

„Proč tak zachmuřeně, pane Bennette? O co jde? Snad nejste špatný mořeplavec?“

Tonoucí se stébla chytá. „Nejhorší na světě. Dělá se mi zle i v přístavu. Dokonce i na hlubokém konci bazénu…“

Poe ho přerušil. „Vezměte si tabletky. Jak jsem pravil, loď popluje na západ. Jakmile bude po dražbě, všichni účastníci budou vysazeni v některém přístavu ještě ve Francii. Do té doby se vám zcela určitě podaří výměna. Pokud ne, budete si muset držet majitele kufříku v dohledu.“

„Výměna?“ Bennett si pomyslel, že mu něco muselo uniknout. „Jaká výměna?“

Poe se uchichtnul, jako by ho ty hrátky těšily. „Snad si nemyslíte, že bych vás poslal na tak důležitou akci bez přípravy?“ Obrátil se v otáčivém křesle a sehnul se. Když se opět narovnal, držel v ruce totožné dvojče kufříku, který Bennett viděl naposledy v Monaku, a položil je na stůl. „Vejde se snadno do malého zavazadla.“ Otevřel zámky a víko. „Samozřejmě,“ řekl, „obsah byl zfalšován. Fiólky jsou plné upravené vody a listiny jsou podvod, ale podle mého mínění všechno vypadá autenticky. Zejména, když nikdo neočekává podvrh. Podívejte.“

Bennett se naklonil vpřed a prohlédl si obsah kufříku. Horní patro sestávalo z řad fiólek zapuštěných do pěnové gumy, každá s nálepkou popsanou pavoukovitým francouzským rukopisem, zazátkované a zatmelené voskem. Zbytek zaplňovaly složky s papíry. Bennett si je prolistoval. Stránky vzorců, počítačové výjezdy, poznámky o půdních podmínkách, závlaze, grafy s počasím – víc než potřeba na oklamání kohokoli bez diplomu ve vědách zemědělských. Chtě nechtě se musel obdivovat Poeově pečlivosti. „Mě by to zmátlo,“ přiznal se.

„O tom ani na chvilku nepochybuji,“ odtušil Poe. Zavřel víko a otočil kolečky zámku. „Kombinace zámku je stejná jako u originálu. Jste ctitelem žen, pane Bennette, takže si ji lehce zapamatujete: 90-60-90.“ Pak vzal malou modrou krabičku a postrčil ji k Bennettovi. „Vaše inkognito.“

Bennett otevřel krabičku a objevil tradiční obchodní vizitky dávající na vědomí, že jejich majitel je Ctihodný L. Bennett, předseda Consolidated European Investments S.A. se sídlem v Curychu.

„Jak vidno, povýšil jsem vás do šlechtického stavu. Italové milují tituly, a Tuzzi je příšerný snob – asi proto, že sám je tak vulgární. Na něj to udělá dojem. Již jsme s těmi lidmi navázali kontakt a poslali jim vaši vizitku, jakož i doporučující dopis. Jsou přímo nadšeni, že aristokratický zástupce švýcarského obchodního syndikátu se dražby osobně zúčastní. Jakékoli hovory nebo faxy na ta curyšská čísla na vizitce nám z Curychu okamžitě přetrasují sem. Technologie je někdy požehnáním.“

Bennett si posloužil jednou vizitkou, přejel ji palcem a ohodnotil reliéfní tisk starobylého písma.

Poe se zasmál. „Dovoluji si vás ujistit, že je to nejlepší kvalita. Přece bychom si nedovolili ztrapnit našeho aristokratického účastníka dražby nějakou mizernou kvalitou.“

Bennett zíral na vizitku s narůstajícím pocitem otřesné nevyhnutelnosti. Vypadalo to, že se nedá nic dělat, a že tím očistcem musí projít. Pohlédl na Poea, který ho pozoroval s výrazem trpělivého pobavení, a učinil poslední pokus uniknout z pasti, která se za ním zavírala. „Podívejte, to nemůže zabrat. Já na to prostě nejsem dost dobrý. Já bych si prostě s bandou lotrů sám neporadil…“

„Ale ale, pane Bennette. Kam se poděl váš smysl pro dobrodružství? Ať už je to jakkoli, sám tam nebudete. Za pobytu na pevnině budete pod diskrétním dozorem alespoň dvou z mých lidí. Budeme sledovat i pohyby lodi. A jak se ocitnete na lodi, budete mít s sebou pomoc – velice schopnou pomoc –, která vás bude doprovázet. Vše je již zařízeno.“

Bennett pohlédl na Šima.

„Ne, pane Bennette, Šimo ne. Nehodlám vám pokazit to překvapení. Vše, čeho vám je zapotřebí, je počkat zítra ráno na let Delta Airlines z New Yorku do Nice. Toto je vaše poznávací znamení.“ Poe mu přistrčil výtisk londýnských Financial Times.

Výrazné růžové noviny na tmavé desce psacího stolu. „Přihlásí se k vám. Jasné?“

Bennett to přijal jako nevyhnutelné a přikývl. „Jedna maličkost. Víte, abych viděl tu světlou stránku věci – zmínil jste se o bonusu.“

Poe se na něj zahloubaně podíval. „Zdá se, že se konečně dostáváte do správné nálady. Řekněme deset tisíc dolarů?“

Bennett zaváhal, ale pak se rozhodl štěstěnu nepokoušet. „Fajn.“

„Výborně. Odjíždíte dnes večer, po setmění. Zavolejte mi zítra z Monaka, až se vrátíte z letiště, a probereme si plán vaší mořeplavby. A pane Bennette –“ Poe se opřel dlaněmi o desku stolu a vstal. „Ať vás ani nenapadnou nějaké hlouposti. Po všech komplikacích, které jste mi způsobil, bych musel…“

Bylo už k půlnoci, když si posmutnělý a hladový Bennett otevřel dveře bytu, kde ho na stolku v hale uvítalo psaníčko.

Milý Bennette,

představ si to. Zamilovala jsem se. Den po tvém odjezdu jsem potkala prosté božského Francouze, a jedno vedlo k druhému. Báječné! A to všechno jen díky tobě. Doufám, že ti tvůj šarm pomohl vyřešit tvůj malý problém – jako obvykle.

Musím už jít. Jean-Paul mě bere do Paříže. Má byt přímo na Ile St-Louis. Romantické, že?

Pac a pusu Susie

Bennett byl příliš vyčerpaný, aby se cítil ještě hůř. Odštrachal se do kuchyně, našel okoralý chléb a otevřel ledničku. Vedle zapomenutého kelímku s krémem na obličej ležel seschlý kousek sýra. Rozkousal to bez ochutnání, nařídil si budík a zalehl do neustlané, prázdné a jemně naparfémované postele.

9

Bennett vstal za kuropění. Stál na terase, ucucával kávu, a jak první náznaky jitra probleskovaly na hladině moře, sám sebe litoval. Motorová čistička ulic se hrabala do kopce pod balkonem, stříkala a drhla chodníky, aby byly dostatečně neposkvrněné pro privilegované podrážky obyvatel Monaka. Těm nastával další pěkný bezstarostný den, den plný slunce, zcela vhodný na procházku do banky potěšit se před obědem svým kontem – styl dne, na který se správně měl těšit on sám. Místo toho vážil skutečnost: cesta na letiště pro nějakou gorilu, pak nebezpečí, reálná možnost neúspěchu, a neznámá, ale určitě nepříjemná odveta. Káva náhle zhořkla. Vylil zbytek do hrnce s muškáty a šel dovnitř obléct se k božímu soudu.

Jel podél pobřeží, ranní vzduch svěží a stále ještě bez kouře z výfuků, a jak mu slunce vycházelo za zády, zaparkoval za letištní budovou deset minut před příletem z New Yorku. Ten se trochu předběhl, když se Bennett dostal do budovy, první cestující již procházeli, pomačkaní, zívající a s krhavýma očima po nočním letu přes Atlantik. Bennett si držel Financial Times jako růžovou vlajku u hrudi a odhadoval, kdo by mohl být ten člověk, kterého tu má potkat. Poeovi obchodní přátelé mu připadali den ze dne chmurnější, a Bennett předpokládal, že vzhledem k italské komplikaci se dostaví rekrut některé z newyorských „rodin“. Bezpochyby sicilská varianta Šima, šikovný s nožem, pistolí a smyčkou. Prohlížel cestující a hledal modročernou bradu a odpovídající oblek.

Po pěti minutách se mu stále ještě nikdo nezjevil, a jen co zadoufal, že mu na pomoc přispěchala cizinecká policie zatčením jeho perspektivního partnera, někdo mu zaklepal na rameno, až se lekl.

„Jste Bennett, ne?“

Obrátil se a spatřil dívku – vysokou, tmavou, a s vytaženým obočím, jak čekala na odpověď. „Tak co, jo nebo ne?“

Bennett přikývl a hlas se mu navrátil. „Ano, to jsem já.“

„Já jsem Anna Hershová. A kde máte obleček? Nevypadáte jako jeden z obvyklých Poeových hošů.“

„Panebože. Vy jste…?“

Dívka se jeho údivu pobaveně usmála. „A koho jste čekal? Strýčka Vinnieho z Bronxu? Copak vám Poe nic neřekl?“

„Ne. Jenom že mám přijít s novinami.“

Úsměv zmizel. „Miluje ty své hříčky.“ Zakroutila hlavou. „Bože, ten člověk se nezměnil.“

Bennett se stále ještě nacházel v mírném šoku. Místo očekávaného zvířete se díval – zíral – civěl na krásku. Její vlasy byly spíš černé než hnědé, lesklé a střižené nakrátko, po mužsku.

Bělmo očí bylo velmi jasné – bělejší, než kdy viděl, a zdůrazňovalo tmavou hněď jejích panenek. Delší jemný nos, olivová kůže a silná ústa, šťavnatý spodní ret. Byla téměř tak vysoká jako Bennett, a měla na sobě džíny, bílé tričko a obstarožní koženou bundu.

„Tak co,“ řekla. „Už jste skončil s prohlídkou?“

„Omlovám se. Máte pravdu – čekal jsem strýčka Vinnieho z Bronxu.“ Bennett se dal dohromady a začal jednat. „Takže pojďme pro zavazadla.“

Dívka pokynula na plátěnou tašku na podlaze. „To je vše. Neplánovala jsem dlouhý pobyt.“

Vyjeli z letiště, počkali si na mezeru v krkolomné kavalkádě amatérů pletoucích si dálnici s okruhem Grand Prix a zamířili k Nice. Bennettův žaludek kručel v duetu s motorem, protože naposledy jedl včera v poledne ve své vypolštářované cele. Mrkl na Annu. „Hele, mám docela hlad. Vadilo by, kdybychom si zašli na snídani?“

„Prima, francouzskou kávu jsem neměla už léta.“ Zaklonila hlavu a nastavila tvář slunci, a Bennett se divil, jak může být tak klidná. Možná ví něco, co on ne. V každém případě to bylo nakažlivé, cítil, že ho ranní chmury začínají opouštět. Očekávané hrůzy budoucnosti odsunul a věnoval se bezprostředním hrůzám vyvolávaným ostatními řidiči. V protikladu k usedlým Monačanům se motoristé z Nice zdáli mít k mercedesu osobní výhrady, blikali světly a troubili jako diví, jak se snažili protlačit svá malá auta před ně, přejížděli z jednoho pásu do druhého jako zpitomělý ocelový hmyz. Bennett už dávno dospěl k závěru, že francouzský řidič potřebuje tři ruce: jednu na cigaretu, druhou na potupná gesta určená ostatním uživatelům veřejných komunikací, teprve třetí na řízení. Ulevilo se mu, když zahnul z Promenade des Anglais do pomalého proudu, který se proplétal úzkými uličkami starého města.

Našli si stolek před jednou z kaváren u trhu a objednali si snídani. Anna si sundala bundu, protáhla se na slunci a uvelebila se v židli, útlou paži přes opěradlo. „Tak vykládejte,“ řekla. „Nevypadáte jako jeden z obvyklých Poeových pohůnků. Jak se vám poštěstilo se s ním zaplést?“

Zatímco Anna upíjela své café crème a probíjela se šunkovou bagetou, kterou si Bennett objednal pro sebe, vyložil jí celou historii, od inzerátu až po unesený kufřík a psaníčko od Susie.

„A to je tak vše,“ skončil a zavolal číšníka. „Nemám moc na vybranou – tedy za předpokladu, že Poe míní vážně, že mě dostane, jestli pláchnu.“

Anna přikývla. „Zcela vážně. Neumí prohrávat. A má přátele, to mi věřte. Pět, deset tisíc dolarů, a pochovají vlastní matku.“ Pohlédla na prázdný Bennettův talíř a zasmála se. „Ty obložené housky vám vřele doporučuju.“

Objednal si u číšníka jinou a další kávy. „Nezdá se, že byste si zaměstnáním u vrahouna lámala hlavu. Nejste náhodou vy sama jedna z pohůnků?“ Naklonil hlavu a od hlavy k patě si ji prohlížel. „Jestli jste, tak ten převlek je dokonalý – bez černého obleku, bez zřetelné výzbroje, bez karfiolových uší.“ Zamračil se. „Projevila jste sice mírné kriminální tendence, pokud jde o snídaně druhých lidí, ale jinak bych vás měl za jemnou, dobře vychovanou mladou dámu. Něco jako knihovnice na dovolené. Typ dívky, které člověk může svěřit vlastního pejska.“

Anna se na něj dlouze a zkoumavě zadívala. Číšník přinesl čerstvou kávu a housku, kterou Bennett rychle uchopil oběma rukama. „Zapomněla jsem, jak zdvořilí dovedou být Britové.“ Rozbalila kostku cukru, potopila ji do kávy a pozorovala, jak mění barvu dohněda. Bennett si všiml, že nemá na prstech žádné prsteny, a že krátké, dobře udržované nehty nejsou nalakované. Nechala kostku pomalu potopit do mléčné pěny. „Takže teď je řada na mně, že?“

„No, nikdy není na škodu vědět trošku o lidech, se kterými děláte. Okolnosti, kvalifikace, příbuzní, náboženství, krevní skupina, mimopracovní zájmy…“

„Okej, okej.“ Vzhlédla. „Víte, že jste celý od té své bagety?“

Bennett si otřel drobky ze rtů a naklonil se vpřed, aby mu nic neušlo.

„Znáte New York?“ Přikývl. „Dobře. Pocházím z Riverside Drive. Taťka byl profesor na Kolumbijské univerzitě, matka se zabývala životními nesnázemi a vařením slepičí polévky, já jsem vyrůstala v jemnou židovskou dívenku. Mám ten dojem, že doufali, že se zamiluju do dentisty a usadím se, ale já chtěla cestovat. Takže jsem vypadla z univerzity hned v prvním ročníku, a skončila v Paříži. Poštěstilo se mi dostat práci jako modelka ani ne týden po příjezdu, a tak jsem dělala všechno jako ty ostatní. Celá v černém, cigarety značky Gitanes. A pak jsem potkala toho mládence. Francouz, fotograf. Nejhorší kombinace, kterou si můžete představit. Ego jako barák.“‚ Zamíchala kávu a upila.

„Navíc šňupal koks. Jako vysavač. Skončilo to tím, že všechno, co jsme vydělali, skončilo v jeho nose, a já jsem zjišťovala, že modelky vlastně neznamenají o moc víc než kus masa. Mozek se nechá doma, při dostačující šikovnosti a schopnosti rychlého převlečení to nikomu nevadí. Takže mi došlo, že ať je to, jak chce, nastal čas odejet z Paříže. Pak jsem si pomyslela, že za prvé jsem židovka, za druhé jsem na správné straně Atlantiku. Měla bych si zajet do Izraele, poslat taťkovi pohlednici z Eilatu, navštívit své kořeny. Ty jsou ve Státech velká móda. A tak jsem skončila v armádě.“

Bennett nasadil udivený výraz. „Odvedli vás?“

„Věřte tomu nebo ne, dala jsem se k nim dobrovolně. Bylo mi dvacet, a nikdy jsem nebyla v zemi jako Izrael. V té době tam vládl neuvěřitelný duch – my proti Saddámovi, proti arabským jestřábům, cítila jsem, že bych se měla zúčastnit. Proč bych se vracela zpátky do New Yorku? Na univerzitě mi to připadalo příliš krotké. Tak jsem se přihlásila, a docela mi to sedlo. Dotáhla jsem to na seržanta. Seržantka Hershová.“

Bennettovi připadalo nemožné představit si tu graciézní, uvolněnou postavu proti sobě, jak pochoduje tam a zpátky v maskáčích izraelské armády. „Jaké to tam bylo?“

„Napřed docela vzrušující – pohraniční patroly, akce proti teroristům. Pak se z toho stala rutina. Ze všeho se nakonec stane rutina, i když je to nebezpečné. Po nějakém čase z toho vlastně byla policejní práce. Ale naučila jsem se.“ Usmála se. „Vsadím se, že jsem jediná ženská v celé Nice, která umí řídit tank.“

Bennett se rozhlédl kolem ostatních stolů obsazených dámami posilujícími se kávou před útokem na obchody. „Ani jeden řidič tanků v dohledu,“ souhlasil. „Tady je jen kavalerie Saint Laurenta, po zuby ozbrojená kreditkami. Ale pokračujte. Jak jste se rozhodla nebýt první izraelskou generálkou.“

Anna zavrtěla hlavou. „Nic pro mne. Tři roky bylo až až. V posledních pár měsících se situace na okupovaném území opravdu zhoršila, a bylo mi to proti srsti. Budila jsem se představami, kolik lidí uvidím padnout pod kulkami nebo při výbuchu. A navíc, jsem Američanka. Nebyla to ani moje vlastní země.“ Pokrčila rameny. „Takže jsem si službu neobnovila. Něco jsem si ušetřila, a tak jsem si řekla, že pojedu pomalu domů, přes Evropu.“ Zdvihla šálek s kávou a podívala se k Bennettovi, aniž by ho viděla, zrak ponořený do minulosti.

Mlčky čekal, až se rozhodne pokračovat.

Opět se soustředila. „Chtěla jsem vidět Benátky. Rodiče tam byli na svatební cestě a pořád plánovali, že se tam ještě jednou podívají. Napadlo mě, že bych jim mohla navrhnout, aby tam přijeli, a že se setkáme. Ale potkala jsem se tam s Poem. Sbalil mě v jedné kavárně na náměstí svatého Marka.“

„Ale neříkejte. A nabídl vám, že vás sveze ve své gondole.“

„Takřka. Však ho znáte. Umí to bezvadně, a byl úplně jiný než ti hoši, se kterými jsem se do té doby stýkala, ti s představou správné rande rovná se pivo a fotbal. Poeovy představy o randeti zahrnovaly nejlepší hotely, soukromé letadlo, garderobu, květiny, všecko. Byla jsem z toho úplně paf. Asi jsem nebyla tak chytrá, jak jsem si myslela.“ Udělala obličej a pokrčila rameny.

Bennett se snažil představit rozdíl mezi životem v armádě a v luxusní bavlnce opatřené Poem. „Rozdíl mezi řízením tanku a…? A je jistě přitažlivý, pokud se vám zamlouvají bohatí bývalí studenti Etonu.“

Anna to nechala bez komentáře. „Měl v té době byt v Ženevě, kde jsme bydleli, vlastně bydlela jsem tam já. On byl pořád pryč, za obchody.“

„Co to bylo za obchody?“

„Finance, nemovitosti. O těch mluvil. O těch ostatních neříkal nic. Možná zbraně. Na rovného obchodníka měl příliš mnoho přátel mezi generály. Ale držel mě většinou mimo ty obchody. Trávila jsem čas v Ženevě tím, že jsem se učila francouzsky a čekala, až zas přijede. A pak, po dvou letech, už nepřijel. Poslal jednoho ze svých hochů s kyticí růží a psaníčkem, že končíme.“

„Důvod?“

„Na ten jsem přišla až o něco později. On je na holčičky. Maximálně pětadvacet. Šestadvacet, a už je stará. Vymění ji za nový model. Slyšela jsem, že má francouzskou kočku. Potkal jste ji?“

Bennett přikývl. „Chou-Chou. Tanky určitě neřídí. Muselo vás to mírně namíchnout.“

„Ježíš, vy Briti!“ Napodobila ho. „Mírně namíchnout? Zardousila bych ho, kurevníka. Poslat mi psaníčko, panebože. Připadala jsem si jako prošlé předplatné na dámský časopis.“

„Jednomu nerozumím,“ prohlásil Bennett. „Když to takhle berete, proč pro něj děláte?“

Povzdychla si a schovala se za slunečními brýlemi. „Padesát tisíc dolarů, to je ten důvod. Taťka vloni umřel a máti je nemocná. Pracuju jako modelka a dělám taky v jedné galerii v SoHo, ale doktoři polykají mé peníze rychleji, než je stačím vydělat. A pak, Poe zničehonic minulý týden zavolal a nabídl mi padesát tisíc dolarů v hotových za pár dní práce. Řekl, že se mi může hodit můj armádní výcvik, ať už tím mínil cokoliv. A tak, jelikož potřebuju peníze, jsem tu. Nedělám to z lásky, to mi můžete věřit. Čistě obchod.“ Dopila kávu a vstala. „Tak, jde se na to.“

Bennett se málem postavil do pozoru. „Ano, seržante, rozkaz. Jdu a zabavím transport. Seřídíme si hodinky?“

Anna si oblékla bundu. „Panebože,“ řekla, „Brit. Vy se rodíte se smyslem pro humor, nebo je to něco, čím se člověk může nakazit?“

Jeli zpět do Monaka, Anna v polospánku a Bennettova nálada v podstatně lepší formě. Hezká tvář mu vždycky pozvedla náladu, a jestli jí Poe platí tolik za účast při dražbě, musí mít nějaké užitečné schopnosti. Nezdálo se sice, že by měla v lásce Angličany, ale po tom, co jí provedl Poe, by se ani nedivil. Vjel do ostré zatáčky na Corniche a Annina ospalá hlava se mu svezla na rameno. Zbytek cesty strávil v příjemných představách: nezastaví v Monaku, pojedou až do Itálie, najdou si malý hotel na pobřeží a on jí pomůže změnit názor na Angličany. Jo, pomyslel si, a pak přijdou dolů, tam bude ten zatracenej Šimo a bude demolovat hotýlek holýma rukama.

Anna se probudila, když auto projelo branou garáže, rychle sundala hlavu z Bennettova ramene a promnula si oči.

„Domov, sladký domov,“ oznámil jí Bennett. „Ale asi to tu znáte, ne?“

„Mluvil o tom, ale nikdy jsem tu nebyla.“

Bennett zmáčkl knoflík zdviže do posledního patra. „Je to asi stejně útulné jako hotelové foyer, ale terasa vše vynahradí. A je blízko do kasina, pokud byste si chtěla vsadit.“

„Vsaďte si sám. Já si dám sprchu.“

Bennett se podíval na hodinky. „Moment. Měli bychom ohlásit Poeovi, že jste tu. Bude s vámi chtít mluvit.“

Anna obrátila oči vzhůru. „Nemůžu se ani dočkat.“

Poe byl stále v čilé náladě ze včerejška, náčelník štábu s instrukcemi pro mužstvo v poli. Dal Bennettovi číslo na Tuzziho sekretářku v Cannes, ta zařídí přepravu na jachtu, a než si řekl o Annu, strávil pár minut podrobnostmi. Anna si od Bennetta vzala telefon, jako by byl něčím nakažený.

Odpovídala chladně a jednoslabičně, zcela zřejmě ji podráždilo to, co Poe říkal. Nakonec pokrčila rameny. „Okej,“ řekla. „Tvoje peníze.“ Zašklebila se na telefon, položila ho a zabodla se pohledem do Bennetta. „Ježíšikriste.“

„Copak?“

„Mám fungovat jako vaše sekretářka. Malá slečna Hershová. To je opravdu sranda.“

„Ani bych neřekl,“ odvětil Bennett. „Myslím, že je to dobrý nápad. Jak vám jde těsnopis?“

„Hůř než karate, takže si svůj smysl pro humor schovejte pro někoho jiného, okej?“ Vstala a šla si pro tašku. „Kde je ta koupelna?“

Bennett ji ukázal dolů, zamyslel se nad poznámkami, které si zapsal, když mluvil s Poem, a zavolal na zapsané číslo do Cannes. Dívka, která odpověděla, na něj zašvitořila jako na oblíbeného zákazníka. Doufala, že měl příjemný let z Ženevy, navrhla mu, kde všude by mohl dnes večer povečeřet a zeptala se ho, bude-li moci být v canneském přístavu Canto zítra v pět večer, jelikož ho tam bude očekávat člun, který ho dopraví na Ragazza di Napoli. Pan Tuzzi plánuje slavnostní večeři na palubě, kterou pan Bennett a jeho sekretářka (vysloveno s tím nejjemnějším náznakem pozdviženého obočí) zcela jistě shledají nezapomenutelnou a velmi příjemnou. Ujistila ho o své neutuchající pozornosti, bude-li cokoliv a kdykoli potřebovat, a přála mu bon voyage.

Tak, to by bylo. Už nemůže couvnout. Měl svůj falešný kufřík, falešné vizitky a neochotnou sekretářku. Podrobné plány se nedaly snovat, dokud se neseznámí s jachtou a nevyhodnotí její zabezpečení. Zbývalo jen čekat.

„Bennette, nebylo by tu pivo?“

Anna přišla nahoru bosky a s vlasy mokrými ze sprchy, v čistých džínách a tričku, a Bennett si uvědomil, jak málo zavazadel si přivezla. Obdivuhodný způsob cestování, připustil, ale do jedné malé tašky se toho moc nevejde. Odešel do kuchyně a přinesl dvě láhve kronenbourgu. „Tedy Anno, neberte to nijak osobně, ale myslíte, že jste si přivezla dost ošacení?“

Než odpověděla, napila se přímo z láhve, plnými a dlouhými doušky. „Samo.“

„Já myslím, jestli jste si přivezla něco kromě džín a triček. Šaty? Sukni? Něco tak?“

„Šaty?“ Potřásla hlavou. „Šaty jsem nechala doma. A taky plesové šaty a koktejlové klobouky a činčilový kožich až na zem. Pokud se dožadujete módní přehlídky, vezmu si zítra jiné tričko.“

Nijak mu to neulehčovala. Schválně, to bylo celkem jasné. „To je tak. Mám vystupovat jako investiční poradce, a vy máte být moje… Tedy moje sekretářka.“

„Díky za připomínku.“

„Neberte si to tak. Obchod, pamatujete? Myslete, aspoň na chvíli. Přijel by všemocný investiční poradce z Curychu – což není hlavní město Evropy ve sportovním oblečení – se sekretářkou v džínách a tričku? Asi ne, že?“

Anna si požvýkala spodní ret a povzdychla. „No jo, asi ne.“

„Takže vás musíme vybavit. Předpisový kostým, uniforma, cokoli si vyberete. Musíme zajet zpátky do Nice, ale znám tam přesně ten správný obchod.“

Anna pozdvihla obočí. „Vážně? Vy se neoblékáte na Savile Row v Londýně?“

„Kristovy rány,“ ozval se Bennett. „Tihle amíci!“

Pozdě odpoledne je bylo vidět v butiku, kde si Susie – zdálo se to jako věčnost – nakoupila, seč jí kreditka stačila. Prodavačky si zcela zřejmě Bennetta pamatovaly a když Anna zmizela v kabince, jedna z nich popošla k němu a věnovala mu pohled jako ďoubnutí do žeber. „Félicitations, Monsieur. Toujours les jolies nanas, eh?“

„Bohužel jen kolegyně.“ Odkašlal si. „Děláme spolu.“ Dívka odešla k regálům a dala si pozor, aby nevynechala něco vskutku drahého.

Když se Anna vynořila v hedvábném kostýmu, vypadala jako úplně jiný člověk. Dokonce se i jinak pohybovala – viděl, že ví, co patří k modelingu: boky ven, koleno vpřed – a jak natočila hlavu, aby se sama na sebe kriticky podívala do zrcadla, zcela ignorovala cvrlikání prodavaček. „Nesedí to špatně,“ řekla Bennettovi. „Je ta sukně na Ženevu dost dlouhá, nebo se tam nosí až po kotníky?“

Bennettovi trvalo dost dlouho, než si pořádně prohlédl její nohy. Jaká škoda, že se pořád vyskytuje v džínách. „Jen tak nad koleno,“ odvětil. „Slušivé, ale zcela v obchodním duchu. Opravdová ozdoba sekretářské profese. Zejména naboso. Ovšem sukně budete potřebovat aspoň dvě, a doplňky. Pro boty zajdeme do Clergerie. Je to tady na ulici.“

Cestou zpět do kabinky se na něj Anna podívala přes rameno. „Že to tady tak znáte?“

„Pamatujete, jak jsem vám vykládal o Susie? Reprezentuje Anglii v nakupování.“

O dvě hodiny a půl tuctu obchodů později Bennett prohlásil, že je s Anninou výbavou spokojený. Bylo mu to skutečným potěšením pozorovat tu změnu z nepoddajné mužatky v elegantní ženu. I pro Annu, která se neustále a nahlas bránila, že nakupování nenávidí, to byl určitý zážitek, za přítomnosti muže, který o její vzezření projevoval neskrývaný zájem a – i když se to snažil zakrývat – obdiv, jiný než Poe, jehož lichotky, byť i poskytované v dokonalých frázích, vždy zněly jako převzaté z učebnice společenského chování. Bennettovy poklony byly bezprostřední, vřelé, jako celá jeho osobnost. Pokud se ovšem schválně nekontroloval.

Ztvrdli v podvečerní zácpě na dálnici z Nice, a mořský vzduch měl příchuť nafty. Hysterické vrčení motorek jim v otevřeném autě znemožňovalo veškerou konverzaci. Bennett měl děsnou chuť na sklenku vychlazeného vína, a jak si uvědomil, i na něco k jídlu. Dupl na plyn, myškou se tak tak vyhnul kamionu, který se vracel do Itálie, omluvně mávl na řidiče a vydal se k moři do Villefranche. Hluk takřka okamžitě ustal.

„Myslel jsem, že byste mohla mít chuť něco zakousnout, když jsme neměli nic k obědu,“ obrátil se na Annu, která se chvilku předtím ocitla jenom na milimetry od čenichu kamionu. „Co třeba ryba? Při nakupování vytráví.“

„Mně docela stačí, že jsem ještě naživu,“ odvětila.

„Omlouvám se, ale byla to náhlá inspirace. V přístavu jsou příjemné restaurace a vojáci na prázdný žaludek nepochodují, nebo jak to říkal Wellington.“

„Napoleon. To řekl Napoleon.“

„Vlastně jo. No, Francouzi. Nemyslí na nic než na jídlo.“

Mercedes elegantním obloučkem přistál ve Villefranche na jednom ze vzácných parkovacích míst, a oni se vydali podél řady restaurací na nábřeží. Na večeři bylo dosud brzo, a číšníci ještě před restauracemi připravovali stoly, připínali papírové ubrusy, rozdávali příbory a sklenky a pokuřovali poslední cigaretu, než se do přístavu přivalí lavina turistů v různých stadiích opálení.

Pročítali si jídelní lístky, které si byly zajímavě podobné – Bennett vypracoval teorii, že všechny restaurace zásobuje jedna gigantická kuchyně – a nakonec si vybrali stůl s výhledem na zapadající slunce.

Bennett prohlížel vinný lístek, roztouženě si vzdychl a podíval se na Annu.

„Vy asi nepijete víno, že?“

„Proč ne?“

„No, armádní minulost, náboženství židovské…“

„Myslíte na košer?“

„Tak, tak. Přesně.“

„Snědla jsem přece bagetu se šunkou, ne?“

Bennett se na ni podíval. Usmívala se. „To vám nezapomenu, jak jste utrhla udřenému mužskému kůrku od úst. Za to byste se vlastně měla stydět.“

„Vlastně,“ řekla Anna, zatímco Bennett se opět pohroužil do vinného lístku, „řada věcí týkajících se židovské víry je docela v pořádku.“

„Asi ano. Tak dáváte přednost bílému, nebo růžovému?“

„Obřízce.“

„Prima. Bezva, takže růžové.“

Po celou půlhodinu nebo jak dlouho jako by zapomněli, za koho se měli vydávat, a mluvili spolu jako kterákoli jiná dvojice lidí, jimž náhoda popřála setkání, jež shledávali natolik zajímavé, že se z něj mohli těšit. Anna z Francie vlastně znala jen Paříž a chtěla po Bennettovi, aby jí pověděl víc o jihu. Vykládal jí o St-Martinu, o Avignonu a o Aix-en-Provence, o lidech, o sezonách a o počasí lehkým tónem, ale jeho nadšení se dalo snadno vycítit. Víc než jednou Anna pochopila, že krunýř, který si oděla po zkušenosti s Poem, a který jí až dosud tak dobře sloužil, se nedovírá. A víc než jednou si Bennett musel poručit necivět na ni tak neskrývaně, jak zapadající slunce malovalo na její kůži všechny odstíny a odráželo se jí v očích.

Číšník je přivedl zpět do skutečnosti. „Monsieur Bennett? Téléphone.“

Udivený a podrážděný Bennett následoval číšníka do restaurace a vzal si telefon. „Ano?“

„Doufám, že mi prominete, že vám narušuji vaši intimní večeřičku.“ Neznělo to však vůbec, jako by se Poe omlouval. „Zařídil jste vše s těmi lidmi od Tuzziho?“

„Zařídil. Naloďujeme se zítra večer.“

„Výborně. Mám radost, že slečna Hershová a vy spolu tak dobře vycházíte. Pěkně jste si zanakupovali.“

„Jak víte, kde jsme byli?“

„Řekl jsem vám, že na vás někdo dá pozor. Tak tedy doufejme, že až spolu budeme mluvit příště, dostanu od vás jen dobré zprávy. Bon appétit.“

Než se vrátil ke stolu, Bennett se zastavil a rozhlédl se po nábřeží, teď už hlučnějším a plném lidí. Někde v tom nevinně vypadajícím davu byli Poeovi člověčí dobrmani. A zrovna teď se na něj dívají. Budou ho pozorovat při večeři. Budou ho sledovat zpět do Monaka. Určitě mají mikrofony i v bytě.

Anna zpozorovala, jak si Bennet sedal se semknutými rty. „Hádat budu jenom jednou. Náš milovaný vůdce nám dává na vědomí, že jsme pod dozorem, mám pravdu?“

Bennett přikývl a dolil víno. „Museli nás sledovat po celý den. Nepříjemný pocit, že?“

„Říkala jsem vám. Není to milý člověk.“

Jedli mlčky, čas od času se oba mimoděk rozhlédli po okolních stolech. Všechny byly obsazené. Jejich mlčení obklopoval halas veselé konverzace ve všech možných jazycích, smích a cinkání sklenic pozvednutých na počest prázdnin. Jeden z příjemných večerů na Riviéře. Bennett ztratil chuť k jídlu a odstrčil svůj talíř.

„Tak co,“ zeptal se, „máte na zítřek nějaký plán?“

Anna se naklonila a napíchla si na vidličku zbytek Bennettových pommes frites. „Záleží na tom, kde má Tuzzi ten kufřík. Účastníci dražby ho budou chtít vidět a třeba se nám vyskytne příležitost k záměně, ale vsadit se na to nedá.“ Rozkousala sousto, spolkla a pokrčila ramena. „Řekla bych, že budeme mít víc příležitostí až po dražbě. Jak se vylodíme, budeme sledovat kupce a hupneme na něj.“

Bennettovi začínalo být jasné, proč Poe naverboval Annu.

„Máte s tím nějaké zkušenosti? Hupnout na někoho?“ Podívala se na něj s poloúsměvem. „Řekla bych, že asi víc než vy.“

„Tak to bychom měli. Podržím vám bundu.“

Bennett zaplatil a poodešli od nábřeží k parkovišti. Jak šli kolem trafiky, Bennet zašel dovnitř, aby koupil noviny a doutník. Anna se podívala na hrstku turistů, kteří si u pultu ne a ne vybrat tu správnou pohlednici. „Uvidíme se u auta, okej?“

Zastavil se pod pouliční lampou a prohlédl titulky v novinách. Předvolební politika, obvinění a sliby. Dal si noviny pod paždí a kolem rohu zahnul na náměstíčko, kde nechali mercedes. Anna stála u auta a mluvila s nějakým mužským. Asi jeden z Poeových pohůnků, řekl si, s dalším mírumilovným poselstvím. Přidal do kroku.

Vzalo to rychlejší konec, než stihl vykřiknout. Viděl, že mužský zdvihl ruku, záblesk Anniny facky, hlava mužského sebou trhla nazad, potom krutě vpřed, jak mu Anna srazila hlavu přes svoje předloktí, které mu předtím vrazila pod bradu. Mužskému se podlomily nohy a sesul se jak pytel brambor.

Bennettovi se vrátil hlas. „Anno! Jste v pořádku?“

Vzhlédla od těla na zemi a nadechla se. „Fajn. Podívejte se na tohle.“ Ukázala na ocelovou pásku trčící mezi kovem dveří a sklem. „Ten smrad. Ještě pár vteřin a byl v autě.“

Bennett se sehnul nad tělem. „Co jste s ním proboha udělala?“

„To byl jen základní škrticí chvat. Bude bez sebe minutku nebo dvě.“ Zívla si a obešla auto ke dveřím spolujezdce. „Tak popojedem. Už toho bylo dneska dost.“

Bennett nejel rychle a Anna vedle něj usínala. Podruhé v několika málo dnech se setkal s násilím. Šimo byl strašný, ale ta jeho ukázka byla něco jako neosobní rituál, jediná poškozená věc byl kus bambusu. Anna toho mužského složila, a kdyby chtěla, mohla ho klidně zabít, a úplně stejně beze všech emocí jako ten Japonec. Další nepříjemná připomínka, že se ocitl uprostřed něčeho, co se mohlo změnit v poněkud tvrdou hru.

Dojeli do Monaka v okamžiku, kdy nad Kasinem vyšly první hvězdy, a z budovy vycházeli první hráči, které už štěstěna a peníze opustily a místo snů o kaviáru a šampaňském zavládla realita sendvičů a piva. Dlouhé limuzíny vyplivovaly cestující u Hôtelu de Paris, foyer byl plný zvuků vzdušných polibků a cinkajících náhrdelníků, jak se dívky a jejich dočasní strýčkové slétali k večeři. Nic by nemohlo být příjemnější, pomyslel si Bennett, než vzít Annu dovnitř na sklenku šampaňského a zapomenout na zítřek. Pohlédl na ni, jak stočená na sedadle dospává zaoceánský let, a jemně jí zatřásl ramenem. „Už jsme tu.“

Následoval ji do bytu, dolů do ložnice, nákupy položil vedle postele. „Díky,“ řekla Anna a odsunula okno, aby vpustila dovnitř večerní vánek. „Kde máte vy ložnici?“

„No vlastně tady“

„Smůla, brachu.“ Sesunula se na lože a hluboce si povzdychla. „Budete se muset uhnízdit na sedačce.“

„Doufám, že vám nebude vadit, když se osprchuju?“

„Rádo se stalo.“

Když se vysprchoval a vyšel z koupelny, byla natažená přes postel, jednu paži kolem polštáře, výraz tváře ve spánku jemnější a rysy mladší. Bennett zaváhal, má-li jí prokázat laskavost a sundat jí boty, ale rozmyslel si to. Mohla by si pomyslet, že jí je chce ukrást, vyzkoušet na něm základní kop intuitivní reakce a prohodit ho oknem. S posledním pohledem na ni zhasl a odebral se nahoru na svoji nepohodlnou a počestnou sedačku.

Nalil si whisky a seděl ve tmě v dumání o tom, jak náhle se jeho život změnil, jak daleko se zdá St-Martin, jak blízko je nebezpečným lidem. Přivřel oči a znovu před sebou viděl, jak Anna bleskově trhla hlavou toho člověka, a jak se v bezvědomí sesul. Dopil a natáhl se pro láhev.

10

Bennetta probudila hudba z rádia a vůně čerstvé kávy. Po krátkou bezvědomou vteřinku měl dojem, že je zpět v St-Martinu, s Georgette v kuchyni a s příjemným, nekomplikovaným a bezpečným dnem před sebou. Pak si uvědomil, že je po nepohodlném spánku celý ztuhlý, otevřel oči a opatrně pozdvihl hlavu z polštáře improvizovaného ze stočených kalhot. Zatímco spal, někdo mu do hlavy vrazil šroubovák a otočil s ním pokaždé, když se pohnul. Podíval se dolů a uviděl vedle sebe na podlaze ponožky, košili, prázdnou láhev od whisky a převrácenou sklenici. Zasténal, vyhrabal se ze svého lože a šmátral po cestě do kuchyně.

„No vy teda vypadáte,“ řekla Anna vesele. „Kafe?“

Bennett přikývl a pozoroval ji očima napůl přivřenýma, jak plní šálek a podává mu ho. Vypadala čerstvá a odpočatá a voněla po mimóze. Zřejmě si posloužila jedním z Poeových drahých mýdel. Bennett se podíval na své pomačkané trenýrky a poškrábal se po neoholené bradě. Cítil se děsně.

„Zajdu pro loupáčky,“ ozvala se Anna. „Nechcete se vysprchovat?“

Opatrně přikývl. „Ano prosím, seržante. Nástup na snídani v 08.00.“ Odšoural se do koupelny, šálek s kávou v obou dlaních. Dívala se za ním a uvědomila si, že zírá, jak se mu opálená záda zužují do útlého pasu.

Za půl hodiny posílený aspirinem a zaštítěný proti jasu tmavými brýlemi přišel za Annou na terasu. Při holení se řízl a sušil si ránu. Viděl, jak se na to dívá. „Válečné zranění,“ prohlásil. „Musíte to tu převzít. Hlásím se na marodku.“

„Můj hrdino.“ Podala mu croissant. „Myslelo mi to,“ sdělila mu. „Řekněme, že se nám nepodaří záměna na palubě. V tom případě bychom museli sledovat kupce.“

Bennett si ukousl z máslového pečiva a cítil, jak se mu v ústech rozpouští. Aspirin zřejmě zapracoval. Možná se večera dožije.

„Velký problém,“ pokračovala Anna. „Jak ho budeme sledovat? Auto bude v Cannes.“

Bennett se přinutil zapnout mozek, který tak tak stačil zvládnout problémy spojené s koordinací těla a žvýkáním snídaně. Jak Anna řekla, auto bude v Cannes, a je loď vysadí v některém z přístavů na pobřeží. Zařídí si kupec, aby ho někdo vyzvedl? Nepochybně, pro cestu na nejbližší letiště. Jak hupnete na někoho, kdo je v autě, a vy jste opěšalý? Nebo si vezmete taxík a sledujete ho? A co pak? Bennett pocítil nepříjemné bodnutí v hlavě, ale kdesi v hlubinách pod zplodinami opice se vynořovalo řešení.

„Bennette? Jste tu?“

Natáhl ruku pro ještě jeden šálek kávy, a vtom dostal inspiraci. Poeovi lidé budou sledovat loď. Poeovi lidé budou tam, kde loď přistane. Poeovi lidé budou mít auta a celou zbrojnici. Poeovi lidé můžou hupnout na kupce. Bylo to jednoduché. Vše, co bude na Bennettovi s Annou, je kupce identifikovat a předat ho pacholkům. Nesmírně povzbuzený svojí moudrostí zazářil na Annu a energicky mávl zbytkem loupáčku jako dirigent povzbuzující svůj orchestr do finále. „Posily,“ prohlásil, „to je to řešení. Přivoláme pěchotu.“

Anna poslouchala, jak jí to vysvětlil. „Ne,“ řekla. „To neberu. Když to předáme Poeově pěchotě, nezaplatí mi.“ Zírala na něj, aniž by hnula brvou, a tvářila se přísně. „Počítám s těmi padesáti tisícovkami. A doktoři taky.“

Bennett si to nedal vymluvit a přímo se vzrušil pomyšlením na to důvtipné a bezbolestné řešení. „Promluvím si s Poem, jestli vám to nevadí. Podívejte, jsou to jen otevřená zadní vrátka pro případ, že by se nám nepodařila záměna. Lepší než kufřík úplně ztratit, ne?“

Anna na to neřekla nic. Pokud se kufříku týče, začala osnovat své vlastní řešení, a to nezahrnovalo žádnou pomoc od Poea. Ale svěřit se s těmi plány Bennettovi by mohlo přinést nepotřebné komplikace. A tak po delším a nepředstíraném odporu souhlasila, ať si tedy jde zavolat.

Vrátil se za deset minut, s vítězným úsměvem. „Všecko je zařízeno,“ prohlásil. „Pohůnci nás potkají u člunu. Převlečou se za francouzské policajty. Když se nám nepodaří záměna, dáme jim ten falešný kufřík. Zastaví kupce na silnici pod záminkou, že hledají drogy nebo padělaný camembert či co, a prohledají mu auto. Odvedou jeho pozornost, seberou mu ten pravý kufřík a podstrčí ten zfalšovaný.“ Bennett se zarazil a zavrtěl hlavou. „On je to opravdu záludný parchant, ten Poe. On chce, aby kupec zjistil, že koupil padělek – což by mu nemělo dlouho trvat, jakmile se dostane do laboratoře – a pak začne stíhat Tuzziho. Víte, co řekl? Aspoň na chvíli zapomene na ty holčičky na Ibize.“

„On tak může něco říkat.“

Bennettovu kocovinu pomalu vystřídalo opojné nadšení. Teď utek hrobníkovi z lopaty. Je zapotřebí jediné – aby se po den či dva úspěšně zhostili svých úloh, přesvědčivě prohráli dražbu a posléze předali kufřík a problém Poeově soukromé policii. Bolavá hlava se mu zázračně zlepšila. To chce oslavit.

Zazářil na Annu. „Tak, slečno Hershová, já vím, že se to v podniku nedělá, žádné bratříčkování mezi šéfy a sekretářkami, ale za stávajících okolností si myslím, že ta pravidla můžeme poněkud obejít, co tomu říkáte?“

Jeho tvář prozrazovala tolik štěstí, že se Anna mimoděk usmála taky. „Co vlastně máte na mysli? Večírek v ouřadě?“

„Oběd, dámo, oběd.“ Podíval se na ni přes okraj slunečních brýlí. „Prokážete mi laskavost a vezmete si sukni? A kloudné boty? Zašli bychom si do Chez Bacon, šéfkuchař přijde a omámený tou krásou vám políbí lem roucha vašeho. Slibuju. A kromě toho tam dostaneme báječnou rybu.“

Vystřídali se v ložnici, aby se převlékli, a sbalili si zavazadla. Bennettova dobrá nálada byla přímo nakažlivá, Annu překvapovalo, že se obléká tak, aby ho potěšila, krátké plátěné šatky bez rukávů a v přírodní barvě, vysoké podpatky a jeden šplíchaneček parfému navíc. Připomněla si jeden starý inzerát: Trošku parfému tam, kde chcete být políbena. Podívala se do zrcadla. Chce, aby ji Bennett políbil? Možná, že by to stálo za úvahu.

Čekal na ni nahoře, v saku a šedých kalhotách a ve své nejlepší modré košili s etonskou vázankou, kterou upytlačil z Poeova šatníku. Až si zapne zip, řekla si Anna, dá se vzít kamkoli. Schválila ho a pokývla. „Ujde to. Když se oblečete, vypadáte jako naprosto jiný člověk.“

Bennett se uklonil. „Na seržanta ve výslužbě taky nevypadáte.“ Jak šla do haly a ohnula se pro kabelku, pozoroval se zájmem, co se to tam pod těmi šaty vlnilo. Jak tohle skončí, pomyslel si, třeba se mu podaří ji přesvědčit, aby tady zůstala. Jak by se jí asi líbilo v St-Martinu? Co by na ni řekla Georgette? „Máte vše?“ zeptal se. „Nezapomeňte, že večer na lodi jdeme na lepší večeři. Vzala jste si s sebou válečné medaile?“

Otevřela dveře a ohlédla se na něj. „Zapněte si poklopec. To je rozkaz.“

Kam Bennettovi paměť sahala, Restaurant de Bacon na Cap d’Antibes byl něco jako svatyně pro každého, koho víc než to, kdo sedí u vedlejšího stolu, zajímalo, co jí. Nebyla to restaurace vysloveně módní, rádoby smetánka ji většinou ignorovala. Byla, jak Francouzi říkají, sérieux – mimořádné jídlo, telepatická obsluha, dlouhá stinná terasa nad mořem a účet, na který jste nezapomněli. Bennettovi se tam vždy líbil jakýsi zvláštní druh světla a atmosféra tichého a soustředěného potěšení z jídla. Dnes mu ještě navíc dělalo radost pomyšlení, že Poeovi pěšáci jsou někde poblíž v rozpáleném autě, cpou se houskou se salámem a potí se.

Objednal dvě sklenice šampaňského a pronesl přípitek. „Na mého oblíbeného seržanta.“

Anna naklonila hlavu. „Kolik jich znáte?“

Poškrábal se přemýšlivě na spodní čelisti. „Moc ne. A ti, které znám, se musí holit. Myslel jsem to jako poklonu.“

Dívali se na sebe dlouho a bez řečí, až je vyrušil číšník diplomatickým pokašláním a podal jim jídelní lístky.

„Mohl bych vám něco doporučit?“ řekl Bennett. „Mají tu bryndáčky – víte, pro ty z nás, kteří neumějí být dosti opatrní. Bylo by škoda pokecat si tyhle šaty.“

„Pokusím se jíst civilizovaně, ale okej, vezmu si bryndáček.“

„Opatrná dívka. A co k tomu?“

Pomalá ceremonie oběda začala bílým bandolem a raviolami tenkými jako oplatky a velkými sotva jako poštovní známka. Bennettovi připadalo takřka nemožné představit si svoji štíhlou a bezvadně oblečenou společnici, jak zneškodňuje zloděje aut. Vypadala, že je v takových restauracích doma. Jakož i ve společnosti někoho à la Poe. „Povězte,“ obrátil se k ní, „co budete dělat, až s tímhle skončíme?“

Anna pohlédla na moře a pak na Bennettovu opálenou tvář nad bílým bryndáčkem. „Zpátky do New Yorku, co jinak? Zaplatit doktory, navštívit mamku, a možná jí přitom povědět o tom mužském, kterého jsem tu potkala.“

„Co jí řeknete?“

Anna předstírala, že přemýšlí. „Co asi. Není právník. Ani dentista. Není Žid. Je bez zaměstnání.“

Bennett vytřel talíř kouskem chleba. „Aha. Tedy opravdovská partie. Všech dívek sen.“

„Co vy byste řekl své matce?“

„No,“ mírně zaváhal, „napřed bych ji musel najít. Zmizela bez propustky, když mi bylo asi sedm. Jsem neoficiální sirotek.“ Pověděl jí o svých toulavých rodičích, a ona by ho snad i politovala, kdyby projevil byť i špetku sebelítosti a kdyby se nemusela smát. Zapomněla, jak přitažlivý dokáže být smysl pro humor. Bylo lehké cítit se v Bennettově přítomnosti přirozeně.

Bennett se odmlčel, a pozorovali bravurní představení chirurgické zručnosti číšníka, když vyzbrojený pouze vidličkou a lžicí pro ně zfiletoval jejich rybu. Na chvíli se věnovali jídlu, jen občas se podívali jeden na druhého, Bennett pečoval o víno, Anna se cítila víc a víc uvolněná.

Dojedli a opřeli se dozadu. Anna pozorovala Bennetta, jak si prohlíží bryndáček. „Mám doma v St-Martinu hospodyni,“ řekl. „Strašně ráda mi vykládá, že Angličani se neumějí najíst, aniž by neměli jídlo všude. Teď jí věřím.“

„Věříte vždycky tomu, co vám ženy říkají?“

„Absolutně. Od doby, kdy jsem se ve škole zamiloval do třídní učitelky, si se mnou ženy dělají, co chtějí.“ Usmál se. „Jednou jsme v internátu stlali postele a učitelka nás kontrolovala. Bennette, řekla, už je na čase, abys začal stlát pořádně. Pamatuj, jak si usteleme, tak si lehneme. Vtom si uvědomila, co řekla, a začervenala se. Byl jsem do ní blázen celé pololetí.“

„Kolik vám bylo?“

„Třináct. Pak mi zlomila srdce, protože utekla s učitelem hudební výchovy. Nikdy jsem se z té rány nevzpamatoval. Dodnes po ní prahnu. Tak, dáme si ty lesní jahody? S crème fraiche je to lahůdka.“

Jahody se dostavily a byly báječné. S kávou si Bennett objednal doutník. Tlachali dál a vyhýbali se palčivým otázkám, spokojení s tím, co měli momentálně na dosah. Oběd jim trval dvě a půl hodiny, a utekl, jako by to byla jen minuta. Zpět na zem se snesli až po diskrétním pokašlání číšníka.

Bennett zaplatil velkou bankovkou a rozhlédl se kolem. Restaurace byla už téměř prázdná. V rozptýleném odpoledním světle Anna takřka zářila, obnažené opálené paže jako hedvábí, ve tváři po víně zarůžovělá a v očích záblesky světla. Bennett se k ní naklonil. „Vždycky tu můžeme zůstat na večeři.“

„Tak tohle se mi na vás líbí nejvíc – žádná práce, samá zábava.“ Naklonila se k němu a smetla z klopy popel. „Třeba si sem někdy ještě zajdeme.“

Když dorazili do Cannes, Tuzziho taxík je už v přístavu očekával – dva hromotluci v bílém s nápisy Ragazza di Napoli na tričkách napnutých přes mohutné hrudníky. Anna, Bennett a jejich zavazadla byli naloženi na zadní sedadla naleštěné rivy, a s bubláním výfuku a po několika divadelních výstřednostech kormidelníka člun proklouzl mezi ostatními loďkami směrem k čemusi, co vypadalo jako menší panelák necelý kilometr od břehu. Ragazza se blížila Bennettově představě o ubytování na vodě mnohem víc než celá řada ostatních jachet. Byla sice monumentálně ošklivá, ale uspokojivě velká. Ze střechy vrchní paluby jí vyrůstaly antény, radary a satelitní talíře, takže její obrys skutečně připomínal dům ve městě. Plátěné baldachýny se napínaly nad lány přední i zadní paluby, a když se vyšplhali na záď, přivítal je pohled na oválný bazén. Byl to spíš ostrov než loď, a zdál se patřičně izolovaný od moře, jež je obklopovalo.

Stevard v naškrobené uniformě jim ukázal jejich sousedící kabiny. Pan Tuzzi bude potěšen, bude-li je moci uvítat na přední palubě hned, jak dokážou přijít. Potřebují pomoci s rozbalováním? Bennett si připomněl falešný kufřík zabalený ve svetru, za pomoci stofrankové bankovky odeslal stevarda a prozkoumal svou kajutu a koupelnu. Uspokojila ho přítomnost opravdové postele a nepřítomnost nautických hrůz typu záchodu na pumpu. Klidně to mohl být hotelový pokoj. Jedinou připomínkou života na moři bylo kulaté okénko, nyní otevřené mořskému vánku. Vykoukl ven a spatřil, jak se olbřími trup lodi zahýbá k přídi.

„Anno? Jste okej? Zvykáte si na houpání?“

Z jejího okénka se objevila paže a prstík volající ho do vedlejší kajuty. Bennett tam vstoupil a než mohl promluvit, dala mu Anna ruku přes ústa, pak odešla do koupelny a vrátila se se rtěnkou a archem toaletního papíru. Díval se jí přes rameno, zatímco psala V kajutách by mohly být mikrofony.

Bennett se pokradmu rozhlédl a přikývl. „Á, tady jste slečno Hershová,“ ozval se, jak doufal, patřičně obchodním tónem. Těm Italům se musí přiznat, že je to tu velice komfortní. Jak budete hotová, měli bychom se jít představit.“

Anna na něj mrkla a vyslala signál zdviženým palcem. „Ano, pane Bennette. Budu něco zapisovat?“

„Myslím, že ani ne. Kdybyste potřebovala, můžu vás pro blok kdykoli poslat.“

Sladce se na něj usmála a vyslala další signál, tentokrát zdviženým prostředníčkem.

Přišli na palubu a skupinka mužů usazených kolem nízkého stolu jim na přivítanou povstala; jeden z nich postoupil vpřed, paže dokořán. „A, signor Bennett. Vítáte se na Ragazze. Já Enzo Tuzzi.“ Tvář měl barvy popraskané staré vyleštěné kůže rozpůlené úsměvem podtrženým bělostnými zuby zdůrazněnými hustým černým knírem. Nad knírem se tyčil orlí, mírně nerovný nos, a leskly se zneklidňující bledé oči barvy někde mezi modrou a zelenou. Zbytky černých vlasů měl z lesklé opálené lebky stažené v ohůnku. Daleko víc vlasů měl na hrudi, bublaly mu ven z rozhalenky. Silně Bennettovi zapumpoval rukou, pak po dramatickém nadechnutí přivřel oči a zatřásl hlavou, jako by se potřeboval vzpamatovat. „Odpuste mi. Připadám, že já zamržel, a pržímo v nebi. Kdo je tohle?“

„Moje sekretářka slečna Hershová,“ odtušil Bennett.

„Signorina.“ Tuzzi se zlomil v pase nad podanou rukou a jemně ji polechtal svým knírem. „Non è vero. Sekretáržka? Spiše princézna.“

Anna se na něj usmála a snažila se vymanit ruku z jeho sevření. „Ráda vás poznávám, pane Tuzzi.“

„Enzo. Pro vás jen Enzo.“ Pleskl se do čela. „Já zapomínal na společenská povinnost. Dovolte, prosim.“

Všechny vzájemně představil. Byl tu jeden protřelý Korsičan, Monsieur Polluce z Calvi, malý, úpravný a zdvořilý Japonec Mister Kasuga z Tokia, tmavý muž středního věku oblečený na jachtu a do množství zlatých předmětů, Anthony Penato z Kalifornie – „správná Kalifornec“ – prohlásil Tuzzi. „Kourži a pije, ne jako zdravotní posedlíci.“ A nakonec jeden Angličan bystré a inteligentní tváře, nepřítomného vzezření a s ocelově šedými vlasy: lord Glebe, Tuzziho obchodní poradce. „A nesmíme zapomenout na mého malého chlapečka Genghise,“ řekl Glebe Bennettovi a ukázal na pekinéze ležícího pod stolem na velkém talíři. „Či vlastně, jelikož jsem britský peer, měli bychom mu říkat Ctihodný Genghis. Můj oblíbený vtípek. Hmm?“

„Ano,“ řekl Bennett, „je rozvernost sama.“ Úslužně si čapnul, aby se s Genghisem seznámili. Psík otevřel jedno oko, prostudoval si ho a vydal pohrdavé kýchnutí. „Proč je na tom talíři?“

„Aby mu nebylo tak horko, příteli,“ odpověděl lord Glebe. „Čínská práce z osmnáctého století. Cestuje s ním všude. Pekinézové trpí horkem zejména kolem životně důležitých partií.“

Když to klanění a potřásání rukou skončilo, objevil se statný mladík a pošeptal něco Tuzzimu do ucha. „Sí, sí. Andiamo.“ Tuzzi se obrátil k ostatním. „A pržed večeržou malá prohlídka. Signorina? Specialno pro vás já objednával perfektná záchod slunca, jen co vám s vaší dovolenkou ukázat moje malý loďka. Pošla na jedno kružítko s konduktérem.“

K Bennettovu překvapení Anna nadšeně souhlasila, půvabně se usmívala a zavěsila se Tuzzimu pod chlupatou paži. „Odjakživa mě lodě strašně zajímaly, Enzo. Je pravda, že se někam do strojovny vždycky dává jeden zlatý nýt?“ Jak odcházeli, paluba se mírně zachvěla, turbíny tiše zahučely a Ragazza se vydala na cestu.

Lord Glebe všem zbývajícím pokynul, aby se posadili. „Jelikož jsme tu již všichni, pánové, dovolte mi, abychom si probrali některé podrobnosti. Pan Tuzzi mě bezpochyby bude chtít později doplnit.“ Podíval se na ně přes okraj svých půlměsíčkových brýlí. „Jak jste sami mohli vypozorovat, i když se statečně snaží mířit přímo do středu terče hovorové angličtiny, bohužel se tu a tam netrefí, a já bych byl nerad, kdyby to mělo vést k nějakým drobným nedorozuměním.“

Než začal další větu, zapálil si doutník. „Dražbu provedeme zítra ráno poté, co si prohlédnete obsah kufříku. Osobně přiznávám, že mi to mnoho neříká, ale předpokládám, že vy víte podrobnosti. Ano?“

Bennett spolu s ostatními moudře přikývl.

„Výborně. A nyní mi snad prominete, když se zmíním o způsobu úhrady. Přistaneme v Marseilli krátce po skončení obchodního jednání. Upozornil jsem naši banku, aby se připravila na převod fondů od toho z vás, kdo v aukci zvítězí. Předpokládám, že každý z vás učinil se svou bankou patřičná opatření, pochopitelně se s vašimi finančními ústavy můžete kdykoli spojit odtud z lodi. Náš hoch tam nahoře,“ mávl doutníkem k můstku, „má veškeré potřebné vybavení. Není to jako na plachetnicích za mého mládí, pokrok je pokrok. Doposud všechno jasné?“ Podíval se kolem, jak všichni přitakají.

„Výborně. Takže: jakmile přistaneme, kupec a já si zajdeme do banky, ověříme převod peněz, kufřík bude předán z ručky do ručky a ruka bude v rukávě.“

Všiml si udivených pohledů Polluce, Kasugy a Penata. „Ach,“ opravil se, „promiňte. To je jen takové rčení. Míní se tím, že vše je O.K. O žádný rukáv přitom nejde.“ Uculil se. „Báječně zmatený jazyk, ta angličtina. Ani se nedivím, že ji v Evropské unii tolik užívají. Dobrá? Nějaké otázky?“

Přihlásil se Kasuga. „Takže se vyloďujeme v Marseilli?“ Glebe přikývl. „Tak to musím dát vědět mým společníkům.“

„Pochopitelně, příteli. Předpokládám, že si všichni budete chtít pohovořit se svými lidmi. Lehce zjistíte, že mladý Benito je velice šikovný chlapec. Přesně ví, který knoflík se zmáčkne a tak. Udělal na mne velký dojem, i když je Ital. Takže neváhejte volat svým sekretářkám, bodyguardům nebo svým drahým. Kdykoliv…“ Usmál se na Bennetta. „Pochopitelně, pan Bennet nikomu volat nemusí, ten si vzal sekretářku s sebou – sakramentsky půvabná kůstka, vše pro pánovo pohodlí, že?“

„Určitě ne, nic takového. Ale je velice pracovitá.“

Glebe snížil hlas. „Být vámi, dám si pozor na našeho starého kamaráda Enza. Kníže v mnoha směrech, ale zatím jsem se nesetkal s nikým jiným, kdo by mi tolik připomínal jelena v říji. Mazel, jestli víte, co tím chci říci. Kde bere tu energii, nevím.“ Naklonil se blíž k Bennettovi. „Řekněte mi něco. Myslel jsem si, že znám většinu finančních institucí v Evropě, ale na Consolidated si nemohu vzpomenout. Existuje již dlouho?“

Bennetta, který nepředpokládal, že si bude muset vymyslet historii podniku ze svých vizitek, to mírně zaskočilo. Získal něco času tím, že si řekl o doutník, a chvíli, než se mu rozhořel. „Jen tak mezi mnou a vámi, lorde Glebe, je to jen kulisa.“

„Aha,“ odkýval Glebe, „přesně jak jsem myslel. Brunej, předpokládám, nebo někdo tam kolem.“

„Přesně Saúdská Arábie. Ale kdybych směl, nerad bych šel do detailů.“

„Právě. No, peníze jsou peníze, ať již jsou odkudkoli.“ Podíval se na hodinky a obrátil se k ostatním. „A teď mi doufám prominete, pánové. Dáme si procházku po palubě. Koktejly v sedm, večeře v osm.“ Sklonil se ke spícímu pejskovi. „Haf haf, chlapečku. Haf haf.“ Genghis se ospale zvedl z talíře a odešli spolu v oblacích kouře z doutníku.

Tuzzi odemkl dvojité dveře své kajuty a rázně je otevřel. „A tady,“ řekl, „moje chudáčka kajuta.“ Anna zaznamenala olbřímí postel s nebesy, strop se zrcadly, krb se sloním klem na každé straně, záclony z těžkého tmavorudého hedvábí a pozlacený nábytek – a na psacím stole pod hlavním kulatým okénkem postřehla aluminiový kufřík, který se v tom zařízení z nevěstince vyjímal jako pěst na oko.

Zastavila se před nahou sochou v životní velikosti, která v jedné ruce svírala vlastní ňadro a ve druhé lampu. „To je ale moc pěkný pokoj, Enzo.“

Povzdychl si hlubokým a melancholickým povzdechem. „Bohužal je osamoceny! Já spám jenom s můj polštarž a moja vzpominka. Je to tragedia.“ Podíval se na Annu, a vypadalo to, že se rozpláče. Vzal ji za ruku a řekl: „Ne, život není žádná legraca.“

Poplácala ho po ruce a s nahraným překvapením pohlédla na hodinky. „No nazdar, Enzo, podívej se, kolik je hodin. Musím se k večeři upravit.“

„Sí, sí. Já pošel s tebou.“ Prsty mu sjely dolů na její záda, odkud pokračovaly níž, jak se dala ku dveřím. Po dalším nekonečném líbání rukou ji u její kajuty opustil. Sedla si na postel s pocitem, že je ohmataná jako lodní zábradlí od přídě až po záď.

Zaklepání na dveře. Kristepane, pomyslela si, už je zpátky a bude si to chtít zopakovat. „Enzo, právě jdu do sprchy.“

„Anno, to jsem já, Bennett. Můžete vyjít ven? Potřeboval bych si něco probrat.“

Našli si opuštěný koutek na palubě, opřeli se o zábradlí a pozorovali plochou brázdu za lodí. Bennett referoval, co zjistil o dražbě, a těšil se, až se vrátí na pevnou zem a předají aféru Poeovým lidem. „A co vy? Choval se Tuzzi slušně? Bojím se, aby se na vás nesápal.“

„Hm. Mohla bych přísahat, že má dva páry rukou. Ale viděla jsem ten kufřík. Má ho v kajutě.“

Bennetova obočí vystřelila vzhůru. „Vy jste byla v jeho kabině? Anno, snad ne, chci říct…“

„Byla jsem tam. Kufřík sedí na psacím stole vedle Venuše Milóské, kterou používá jako těžítko.“

„A tam ať taky zůstane. Heleďte, je to úplně jednoduché. Na nás teď je přežít ten dnešní večer a zítra prohrát tu dražbu. A je to. Bez hrdinných výstředností. Z armády jste dala výpověď, pamatujete? A určitě vám není zapotřebí hrát si na schovávanou s tím obtloustlým světákem. Glebe o něm vyprávěl. Je to chlípník.“

„Většinou je to jen divadýlko. Je to jen jeden z těch italských hošů bez spodního prádla.“

„Cože?“ Tohle Bennetta ohromilo. „Jak to víte?“

„Je to ten typ. Děvčata to poznají.“ Výraz na jeho tváři, směsice šoku a odporu, ji pobavil. „Bennette, netvařte se tak přísně. Udělají se vám vrásky. Nebojte se. A měli bychom se jít převléknout. Nemusíte na mě čekat.“

Celá zadní paluba Ragazzy se na večeři převlékla. Kolem baldachýnu zavěsili náhrdelníky malých žároviček, uprostřed paluby se na kulatém stole třpytilo stříbro a křišťál a květinová výzdoba se mísila s ozdobnými lodními lampami. Na jedné straně stevardi připravili bar s kbelíky ledu a šampaňským. Spustili kotvu tak, aby loď byla natočená k zapadajícímu slunci, pruh zlatočerveného světla jako by vedl přímo k lodi. Když Bennett vyšel na palubu, aby se připojil k ostatním, Tuzzi zahalený v bleděmodrém kaftanu jim kázal: „…a já jemu ržeknul: Milý pržítelu, já ti povídala, jestli to skusiš udělat pro Tuzzi, strkáš hlavu do myčky. Capisce?“

Lord Glebe poskytl zmateným posluchačům diskrétní překlad, ale to už Tuzzi spatřil Bennetta u baru a poodešel za ním. „Á, signor Bennett. Máte co pít? Bene“ Objal Bennetta kolem ramen a odvedl ho opodál. „Ptám osobní otázka, ano? Muž k muž.“

Ve snaze vyhnout se ohromující vůni Tuzziho kolínské Bennett potopil nos do sklenice se šampaňským. „Samozřejmě. O co jde?“

„Vaša bellissima, signorina Hershová. Jste velice blízko?“

„No do jisté míry. Velice dobrý pracovní vztah. Je to prvotřídní sekretářka, mluví plynně dvěma jazyky, velice spolehlivá.“

„Ne, ne. Myslím blízko.“ Tuzzi se nahrbil a ruku, která nebyla kolem Bennetových ramen, použil na pumpovací gesto. Obočí se mu zdvihlo jako semafor s otazníkem. Bylo zcela jasné, co mínil.

„Aha,“ prohlásil Bennett, „míníte sex.“

„Sí, sí.“ Tuzzi horlivě přitakal. „Sex.“

Bennett si uhladil etonskou vázanku. „Probůh ne. Consolidated má přísná pravidla proti něčemu takovému. Špatné pro morálku. Odvádí to pozornost od investic. To nemůžeme podporovat.“

Tuzzi se zazubil a přikývl. „Bene, bene. To mně vyrobí štěstí.“ Poplácal Bennetta po zádech. „Víte, u nás na Sicilie chtít žena jiný muž je pericoloso. Veliká nebezpečí. Chůdy po tenký len.“

„Právě. Slyšel jsem, že Sicilie je zvláštní místo.“ Bennett upil šampaňského a snažil se potlačit pocit urážky nad představou, jak se ten chlupatý zpustlík sápe na Annu. Urážka a – jelikož si musel připustit, že ani jemu nebylo pomyšlení na sápání se na Annu úplně cizí – mírná žárlivost. Bohudík budou zítra pěkně z lodi pryč. Měl by Anně připomenout, aby se v kajutě zamkla.

„Ááá,“ ozval se Tuzzi a plácl Bennetta naposledy, „tady je, signorina Hershová. Ai, ai, ai.“ Potřepal rukou, jako by se spálil. „Velikolebá.“

Bennett se podíval na Annu a zarazil se. Sukni měla o dobrý kus kratší, než si pamatoval, že kupovali v Nice, nad ní měla tričko s ramínky a zcela obnažený pás. Tuzzi ji na oblaku vášně odletěl uvítat a použil záminky líbání ruky k tomu, aby podrobně prozkoumal štědře na odiv vystavené poprsí. Z tohohle bude nepříjemnost, pomyslel si Bennett, odnesl Anně sklenku šampaňského a počkal si, až Tuzzi bude z doslechu.

„Vy jste se zbláznila,“ zašeptal. „Je schopný vyrazit dveře, aby se k vám dostal.“

Usmála se, jako by jí právě někdo složil poklonu. „Líbí se vám moje šaty? Pamatujte, všechno v rámci pracovního úvazku, Bennette.“

Než se zmohl na odpověď, zavolal je Tuzzi ke stolu. Annu pochopitelně posadil mezi sebe a lorda. Když se všichni usadili, stevard přinesl Genghise i s jeho talířem, poklekl a pečlivě pejska umístil pod židlí jeho pána. Glebe se podíval pod židli a zaťukal stevardovi na rameno. „Jenom trošku foie gras, Piero. A jednu z těch chlebových tyčinek, pěkně na malé kousky. A něco minerálky bez bublinek. Ta příšerná voda s bublinkami mu způsobuje větry.“

Kaliforňan Penato se obrátil na Bennetta a zavrtěl hlavou. „Tak, teď už jsem ale viděl opravdu všecko. Chová se takhle ke svému psu každý Brit?“

Bennett pozoroval Annu, která blahosklonně dovolila Tuzzimu, aby jí na klíně upravil ubrousek. „Co prosím? Pardon, ano, psi. Obyčejně se s nimi zachází líp než s manželkami.“

Když se Tuzzimu podařilo upravit ubrousek, jak potřeboval, zaklepal vidličkou na vinnou sklenku a rozhlédl se kolem stolu. „Drahý pržátelové, dnes večer bez obchoda. Dnes večer malá sláva na čest naše pržekrásna dáma návštěva. Po večerže se budeme dávat v moje kino na film, a Ragazza teď na noc na kotva, takže pojdeme a vyspáme v klidu. Buon appetito!“

Bennett se pokusil se svými sousedy Pollucem a Kasugou navázat konverzaci, ale s omezeným úspěchem. Oba popíjeli víc vody než vína a vypadali spokojení s tím, že si mohli zachovat mlčenlivou pozornost. Po prvním chodu to Bennett vzdal a věnoval se plně svému loup de mer, který před něj položili, a jen čas od času pohlédl pokradmo a s rostoucím znepokojením k Anně. Ta flirtovala – podle Bennettova mínění zcela nestoudně – s Tuzzim i s lordem Glebem, kteří se snažili ze všech sil předstihnout jeden druhého v přehnaných pozornostech.

„A nyní, my dear, speciální lahůdka.“ Glebe se sehnul nad svou rybou a nožem a vidličkou provedl na její hlavě delikátní chirurgický zákrok. „Tak, to bychom měli.“ Předložil vidličku Anně. „Vezměte si líčko. Mořský okoun, též šlích, je vynikající ryba, a ten nejlepší kousek je právě líčko.“

Kolem stolu se rozhostilo ticho a všichni pánové upřeně pozorovali Annu, která se k němu naklonila, ramena nahoru a vpřed, zdůrazňujíc ještě více onu význačnou brázdu mezi svými ňadry. Otevřela ústa, špičku jazyka vystrčila mezi rty a s očima dokořán upřenýma na lorda pomalu a rozvážně vsála z vidličky ten malinký kousek rybího masa. Divadýlko, pomyslel si Bennett, které neponechalo zcela nic pouze představám. „Mmmm,“ vydala ze sebe Anna, „to je tak dobré.“

Kolem tabule se ozval kolektivní výdech. Glebe zářil, a jak si Anna osušila rty ubrouskem, snažil se získat zpět vládu nad roztřesenou vidličkou. Tuzzi, aby se nenechal zahanbit nějakou rybí tváržou, trval na tom, že jí pomůže vydolovat masíčko z hlavy její ryby. Bennett na ni zazíral. Poslala mu zpět úsměv. Z druhé strany stolu se ozval Penato.

„Hej, Enzo. Ryb už bylo dost. Co se dává v kině?“

„Momento,“ Tuzzi dokončil operaci a poplácal Annu po ruce. „Dneska večer Fellini.“

„Dear God,“ prohlásil lord Glebe. „Zase?“

„Drahá pržítel,“ odpověděl Tuzzi, „Fellini maestro. Vás nelíbá, že nebyla Angličan.“

Anna odložila vidličku a nůž a zamávala na Tuzziho řasami. „Já Felliniho prostě zbožňuju. Absolutní špička.“

Bennettovi bylo zatěžko Annu pozorovat, ale nemohl se odtrhnout. Tuzzi při každém pohledu na ni v duchu odestýlal postel. Byl přesvědčený, že pokud se mu nepodaří s ní během filmu promluvit, večer skončí v slzách.

Večeře skončila, všichni se s koňakem a doutníky přestěhovali do kina. Tuzzi opět trval na tom, že je sám rozesadí, dvě křesla v zadní řadě zajistil pro sebe a Annu. Světla zhasla, na plátně se objevily titulky Amarcordu a Bennett se zcela pohroužil do mrzuté nálady, která mu vydržela celý film. Vedle něj lord Glebe a Genghis celý film prospali, jejich chrápání tvořilo truchlivý duet s filmovou hudbou.

Konečně se rozsvítilo a Bennett šťouchl do svého souseda, aby ho probudil. „Co, co? A, už to skončilo. Chválabohu. Po večeři ho nemohu vystát. Fellini jedině na prázdný žaludek.“

Bennett si stoupl, protáhl se a podíval se dozadu. Bylo to tak, jak proti své vůli očekával. Dvě křesla vzadu byla prázdná.

11

„Ale, ale,“ prohlásil lord Glebe, když si všiml těch prázdných křesel, „zdá se, že se nám náš hostitel ztratil.“ Rozhlédl se po místnosti s výrazem mírného znechucení. „No nic. Zřejmě je to opět na mně. Pokud se pánové cítí na doušek před usnutím, bar na zadní palubě je vám k službám. Pokud se cítíte spíše na šálek kakaa, mladý Piero vám bude bezpochyby k službám.“ Sehnul se a zvedl Genghisův talíř. „Odcházím do říše snů. Čeká nás náročný den.“

Bennett odešel do kajuty. Aniž by tomu dával jakoukoli naději, zaklepal na Anninu kajutu a vteřinu nebo dvě naslouchal, leč odpovídalo mu úplné ticho. Vešel dovnitř, sedl si na Anninu postel a s pocitem nakyslé směsice zklamání a žárlivosti se mračil na celý svět. Spát se mu skutečně nechtělo, a tak se navztekaný a neklidný vydal zpět na palubu.

Loď už úplně ztichla, na kotvě se takřka nehnula, až na mírný pohyb nahoru a dolů, jak se moře lenivě vzdouvalo. Hladina osvětleného bazénu byla téměř bez pohybu, jen úklon doleva, pak úklon doprava. Teplý vzduch se taky ani nehnul a byl mírně cítit solí. Hvězdy jasně a ostře svítily. Bennett vše tiše proklínal a vyhlížel břeh. V dáli bylo vidět malý přístav s křivkou pobřeží pouličními světly vydělenou z masivu hor černějších než nebe, tyčících se v pozadí. Krásná mizerná noc.

Sotva slyšitelný zvuk, ne víc než zašumění na palubě, ho donutil, aby se obrátil. Něco se skrývalo v hlubokém stínu mezi sloupci světel. Že by Glebův pes na noční vycházce? Vzbudilo to jeho zvědavost, ale sotva se pohnul tím směrem, šokem doslova ztuhnul. Ze stínu se vynořila postava.

Až na miniaturní bílý trojúhelník v klíně byla Anna nahá, hliníkový kufřík přitisknutý k hrudi, oči zářící úlevou. Trhla hlavou k lodní zádi, aby ji překvapený Bennett v naprosté tichosti následoval po celé délce paluby, až ke schůdkům vedoucím do moře. Přiložila ústa k Bennettovu uchu. „Vy první. Musíte plavat naznak a táhnout mě. Já budu kufřík držet nad vodou.“

„Co se stalo? Jste okej?“

„Ježíš, Bennette! Jdeme.“

Sestoupil do moře, sako se mu nafouklo a etonská vázanka hrdinně plavala vpřed. Annu uchopil pod zdviženými pažemi, a tak odrazili od lodi, kufřík co nejvýš, jak bylo možné, a naznak se vydali ku břehu.

Po deseti namáhavých minutách si odpočali a šlapali vodu. Na Ragazze nebylo vidět žádné známky života, žádný poplašný zvon, žádné postavy pobíhající po palubě.

„Co se stalo? Kde je Tuzzi?“

„V bezvědomí, ale nevím, jak dlouho mu vydrží. Pojďte, plaveme dál.“

Snažili se plavat synchronně, ale šlo to pomalu a ztěžka. Taky Bennettovy nasáklé šaty čím dál víc těžkly, Annu bolely paže, jak držela kufřík nad vodou, a oči upírali na Ragazzu. Uplynula dlouhá a vyčerpávající hodina.

Konečně Bennett vrazil ramenem do zakotvené plachetnice. Otočil se a spatřil vítanou blízkost přístavních světel. Za pět minut už stáli až po prsa v husté, olejovité vodě přístavu. Dalších padesát metrů a krčili se na strmých schodech z pláže na molo. Světlo padalo Anně na ramena a ňadra, která se jí po předchozí námaze trhaně zdvíhala.

„Bennette, nechte toho.“

„Čeho?“

„Čumíte na mě. Půjčte mi košili.“

Bennett se vysoukal ze saka, podal Anně košili a ze všech sil se snažil, aby si nevšímal, jak mokrá tkanina obkresluje linie jejího těla. Únavou se mu začínala točit hlava. Ale dokázali to! Unikli! Poeovi lidi tady někde budou, dávají přece pozor na loď. Najdeme je, dáme jim kufřík a hajdy domů do vany s horkou vodou. Pohladil Annu po tváři. „Musím vás pochválit, seržante.

Medaili posílám poštou. Tak, jdeme najít Poeovy lidi a zbavit se toho svinského kufříku.“

Anna zavrtěla hlavou. „O tom si ještě promluvíme. Ale tady ne. A teď zrovna taky ne. Jestli nás Tuzzi začne hledat, tak začne tady. Musíme odtud pryč.“ S napětím ve tváři se ohlédla k lodi. „Bennette! Prosím!“

Bennett se snažil nasoukat zpět do mokrého saka. „Kam? Odtud je to pěkně daleko, ať už kamkoliv.“

„Ukradneme auto.“

„A, prima. Zajisté, madam. A jakou barvu byste si přála?“

„Jsou to jenom dva drátky – a nastartuje se motor. Vím, jak se to dělá.“ Usmála se a napětí jí z tváře zmizelo. „Věřte mi.“

Jak zaslechl ta dvě z celého slovníku nejvíc neblahá slova, vzdychl si. Opatrně vyhlédl zpoza zdi. Na jednom konci přístaviště byl malý hotel a řádka zavřených krámků. Vedle nich tři restaurace, jedna vedle druhé. Pak další obchody, několik domů a silnice ven z vesnice. Ale auta? Proč tam nebyla žádná auta? Bennetta se na vteřinku zmocnila panika, ale vzápětí si uvědomil, že ty tři restaurace mu něco říkají. V jedné z nich před lety byl. Uvědomil si, že jsou v Cassis, a v Cassis auta nesmějí do přístavu. Vzpomněl si, že musel zaparkovat za vesnicí.

„Nevidím živou duši,“ řekl Anně, „ale nemůžeme to riskovat. Zůstaňte pod zdí.“

Plížili se po oblázcích až na vzdálenější tmavý konec přístavu. Nic se ani nepohnulo. Neozval se ani hlásek, jen občasné zaskřípání lodního boku o bok, plesknutí lanek zakotvených plachetnic a chroustání oblázků pod jejich šlépějemi. Bennett se vyhoupnul na zeď, Annu vytáhl za sebou, a vydali se po cestě z vesnice.

V přeplněném a horkém hotelovém pokoji na konci přístavu si Gérard promnul oči a podíval se na hodinky. Zaplaťpámbů, směna mu skončila. Zvedl se ze židle u okna a zatřásl svým společníkem. „Řada je na tobě. Až do svítání. Měj se.“ Natáhl se na postel celý ulepený a upocený v těsné policejní uniformě, která mu moc nepadla. Jeho partner si zapálil, aby zahnal komáry, svědomitě se zadíval ku vzdáleným světlům Ragazzy a nachystal se na čtyři hodiny nudy. No co, za ty peníze to stojí. Patron jim platil dobře.

Anna a Bennett pomalu procházeli parkoviště a dívali se po autě bez zabezpečovacího zařízení. Zkoušeli kliky, hledali nezamčený kufr a doufali, že nebudou muset rozbít okno. Bennett se zastavil u zaprášeného Peugeota 205 s plátěnou střechou, bez varovných nálepek a bez blikajícího červeného světélka na desce. Zavolal tiše Annu. „Dokážete nastartovat tohle?“

Anna přistoupila k autu. „Jasně. Vy to otevřte, já to nastartuju.“

Bennett odešel ke vchodu na parkoviště, kde stály dvě velké popelnice pro potřebu uvědomělých motoristů, a prohrabal zbytky přesnídávek, než našel láhev od piva. Snadno ji o stěnu rozbil a vrátil se k autu se zubatým skleněným nožem, kterým rozřízl plátěnou střechu. Sáhl dovnitř a odemkl dveře. „Prosím, račte.“

„Dobrý žák,“ řekla Anna. Klekla si a zatápala pod volantem. Košile se jí vyhrnula nad pás a Bennetta hypnotizoval pohled na mokrý a průhledný kousek látky napnutý přes zadeček, o kterém se dalo jen snít. Teď ne, přemohl se. Soustřeď se na práci.

Malé auto zakašlalo a motor se rozběhl. Bennet rozsvítil světla a zkontroloval benzin. Půl nádrže. „Jsme okej,“ řekl. „Je tam dost až do Monaka.“

„Bennette, myslete trošku. Monako je blbost. Určitě mají byt pod dohledem. Mohli by být i v bytě. Musíme to uvážit.“

„Probereme to cestou. Byt pozorovat nebudou. Myslí si, že jsme na lodi.“

„Ne. Kamkoliv, ale Monako ne.“

„Anno, podívejte se na nás. Ušmudlaní, mokří, jste jen v kousku spodního prádla a mojí košili, jedeme v ukradeném autě a jsou dvě hodiny v noci. Co máme dělat? Zajet do hotelu? Vypadáme jako ctihodní turisté?“

„Někam se přece dá zajet.“

„Panebože! Tak dobře.“ Bennett zařadil rychlost a nabral směr na dálnici. „Jedeme do St-Martinu.“

„Bennette?“

„Co zas?“

„Máte na mě vztek, že?“

„Vztek? Zuřím. Udělali jsme, co jsme mohli. Máme kufřík. Zaplaceno dostanete. Proč to musíte všechno komplikovat? Co byste chtěla víc?“

„Řeknu vám to až doma.“ Anna se usadila pohodlněji, kufřík mezi koleny. „Chcete vědět, co se stalo?“

„Ne.“ Díval se upřeně na silnici a sešlápl plyn. „Chci. Ale bez choulostivých podrobností.“

„Žádné nejsou. Dívali jsme se chvíli na film, a pak řekl, že by mi chtěl něco ukázat.“

„Můžu hádat?“

„Měsíc…“

„Jakýpak měsíc. Žádný měsíc nebyl.“

„Okej, tak hvězdy. Nevadí, odešli jsme z kina, podívali se na hvězdy a pak řekl, jestli bych si nedala sklenku šampaňského někde v pohodlí.“

„Těžko si představit kde asi. Panebože, už jsem v životě slyšel hodně slabé výmluvy…“

„Myslíte si, že já ne? Takže překvapení, překvapení, vede mě do své kajuty – šampus na ledu, světla ztlumená, hudba, kompletní představení –, ale kufřík mimo dohled. Tak jsem se ho zeptala, jestli bych mohla vidět, co ty všemocné obchodníky tolik vyvádí z míry. Hm, řekl, je ve mojem sejfu. Podáváme se na to potom. A jestli bych si zatím nechtěla šňupnout kokainu.“

„Perfektní hostitel. Doufám, že jste si kýchla.“

„Ani bych se toho nedotkla. Ale on si dopřál a vrhl se na mě. Tak jsme se chvíli honili kolem postele, až se zastavil a s takovým vychytralým výrazem řekl: Okej, dohodnem se. Já otevržu sejf, vy si sundáte sukni. Já kufržík, vy nahorže bez.“

Bennett si vzdychl. „A pak že romantika vymřela. A co dál? Nechci to raději ani slyšet. Navrhl vám, že vás vezme k sobě domů, abyste poznala jeho maminku.“

„Otevřel sejf. Otevřel kufřík – já se především chtěla přesvědčit, že obsah je tam nedotčený – a pak jsem mu dala armádní pusinku.“ Na chvíli se odmlčela. „Kopla jsem ho do rozkroku a bacila po hlavě jednou tou lampou. Pak jsem mu dala roubík a přivázala ho šňůrou k posteli. Pak jsem nevěděla co dělat, a tak jsem vás šla hledat.“

Bennett zpomalil u vjezdu na dálnici a šátral v kapse po namoklých drobných. Neřekl nic, ale když si představil tu scénu v Tuzziho kabině, cítil větší potěšení, než by byl ochoten přiznat. Takže neskončila v jeho posteli. Což však neznamená konec. Zcela určitě dojde k pokusům o odvetu hned, jak se Ital a jeho životně důležité příslušenství dostatečně zotaví. „Nuže,“ prohlásil, jakmile se znovu rozjeli, „tam nás už nikdy nepozvou. Bacila jste ho moc?“

„No však víte. Dost.“

„Prima.“

Zamířili na sever k A 7. Za dvě hodinky jsou v St-Martinu. Anna se podívala, jak se Bennett tváří. Zapomněl vtipkovat. To znamená, že žárlí. To je dobře, řekla si, a zavřela oči.

Tuzziho všechno bolelo. Hlava, varlata, a hlavně pýcha utrpěly silné zhmožděniny. Jak se probral k sobě, zabralo mu nejmíň celou velice bolestivou půlhodinku, než se dostal z pout, vyvolal poplach a nařídil prohledání Ragazzy. Teď s obvazem na hlavě a pytlíkem tajícího ledu mezi nohama seděl s lordem Glebem v pyžamu, a zírali do otevřeného kufříku, který objevili v Bennettově kabině.

Glebe se mračil a potřásal hlavou. „Mělo mě napadnout, že je podvodník. Nikdo by si nenapsal na vizitku Ctihodný, jenom nabubřelý hokynář.“

Tuzzi se na něj udiveně podíval. „To nějaká titul, ne?“

„Svého druhu. V podstatě to znamená, že čekáte, až tatínek spadne z bidýlka.“

„Co?“

„Umře, brachu. Pak se titul zdědí.“ Glebe opět potřásl hlavou a studoval kufřík. „No,“ řekl, „je to podvrh, ale zatraceně dobrý.“

„Nabeton za tím Poe.“ Tuzzi si chtěl zkřížit nohy, ale zašklebil se a upustil od toho. „Ten stronzo. To jenom on věděla. Já vyrevu mu serdco. Polije, že opustil lejno svojí matky.“

„Polituje a lůno, starý brachu,“ opravoval ho Glebe a poškrábal se na hlavě. „Ovšem ti ostatní nevědí, že kufřík není pravý, že?“

Tuzzi, s obvazem na hlavě připomínající vadného piráta, na lorda zíral. „Asi ne. Jenom lejstra levá.“

„To však víte jenom vy, protože jste viděl pravé papíry.“

„Sí.“

„Takže tedy,“ pokračoval Glebe, „soudím, že by dražba měla proběhnout podle plánu. Samozřejmě kupci nebude trvat dlouho, než zjistí, že koupil podvrh. Přijde na nás zpět. Nás to patřičně ohromí a znechutí, obviníme Poea a sjednotíme síly, abychom ho dohnali. Mezitím naše chlapce pošleme podívat se po Bennettovi a té holce, a výtěžek dražby bude na peněžním trhu vydělávat úroky, než jej budeme muset vrátit. Každá troška dobrá, ne?“

Tuzzi našpulil rty a pomalu se houpal dopředu a dozadu. Pak se usmál, přikývl, a velmi, velmi opatrně si zaťukal prstem na tvář hned pod okem. „Bene. Vážíte jako pravá Sicilián, drahá pržítel.“

„Opravdu tak uvažuji?“ podivil se Glebe. „No nazdar. Jsem asi příliš dlouho z Anglie.“

Bennett rukou prohledával vršek kamenného překladu nad dveřmi, až prsty nahmatal Georgettin klíč. Jak otevřel dveře domu a rozsvítil, dýchla na něj ona důvěrná vůně levandule, leštěnky na nábytek a lněného oleje. Malý obývací pokoj byl jako vždy bez poskvrnky.

Anna se rozhlédla a tiše si hvízdla. „Vážně nejste ženatý?“

„No, v hloubi srdce svého jsem vlastně hospodyňka.“ Bennett odešel do kuchyně a hledal kávu. „Abych pravdu řekl, může za to Georgette. Je to, čemu se říká pravý poklad.“ Vykoukl zpoza kuchyňských dveří. „Sprcha je nahoře. Podívám se, co bych pro vás našel za oblečení.“

Zatímco se vařila káva, prohledal si kapsy. Pečlivě rozložil promočené bankovky na pánev a dal je sušit. Pas, uvědomil si, zůstal na lodi. Jeho i Annin. Pokud by snad sebemíň zachtěli opustit Evropu, můžou na to zapomenout.

Z bankovek se začalo kouřit, a tak raději vypnul plyn a šel zjistit, co všechno z jeho šatníku přežilo Georgettinu čistku. Co našel, rozložil po posteli. U dveří do koupelny se zastavil a zavolal na Annu, ať si vybere.

Měl dobrý pocit z toho, že je u něj v domě. Na chvilku pomyslel i na to, že by zavolal Poeovi, ať si přijde pro kufřík. Pak by se jejich život mohl vrátit do normálních kolejí a on by mohl Anně ukázat Luberon, sedět v kavárnách, jíst v restauracích, aniž by je někdo pozoroval, a pokračovat tam, kde přestali po obědě na Cap d’Antibes. Ovšem, půjde po nich Tuzzi.

Sloupnul ze sebe sako a pověsil ho u kamen přes židli. Ačkoli noc byla teplá, jemu bylo zima a potřeboval horkou sprchu. Proč to všem ženám trvá v koupelně tak dlouho? Co tam jenom dělají? Našel marc, matolinovou kořalku, a nalil si trochu do kávy. Držel šálek v obou rukou a zíral na bankovky, jak se suší na pánvi.

„Co to je? Snídaně?“ Anna stála v kuchyni, na sobě měla triko a jeho boxerky, byla bosá, s mokrými vlasy, čistá a usměvavá. Líbezná sirota. Bennett cítil, jak mu srdce jemně škytlo.

„Chcete je hodně usmažené?“ řekl. „Dávejte na ně pozor, víc nemáme.“

„Tak co, seržante,“ ozval se za deset minut. „Nastal čas pohovoru.“ Zavedl ji do obývacího pokoje a posadili se. „Máme jedno ukradené auto, několik tisíc franků v hotovosti, moje kreditní karty, a jestli se Tuzzi už vzbudil, v patách několik naštvaných Italů. Co nemáme, jsou pasy. A aby to bylo ještě zajímavější, bude nám v patách taky Poe, jen co zjistí, co se vlastně stalo. K tomu všemu dojde během několika hodin po přistání lodi v Marseilli, lodi, na které nebudeme. Jasné?“

Anna přikývla, oči vykulené a vážné. „Jasné.“

Bennett se dal do pochodu pokojem. „Ale,“ prohlásil, „máme kufřík. Ten vás opravňuje k padesáti tisícům dolarů v hotovosti a mě k drobné, leč vítané odměně.“ Přestal pochodovat a podíval se na ni. „Jasné?“

„Jasné.“

„Fajn. Takže jak se rozední, nastartujeme ukradené auto, zajedeme k Poeovi, dáme mu kufřík, vezmeme peníze a práskneme do bot. Jasné?“

Anna zavrtěla hlavou. „Ne.“

Bennet vzdychl. „Měl jsem takovou ošklivou předtuchu, že právě tohle řeknete.“ Došel si pro láhev a teď si marc nalil do šálku od kávy. „Vyhýbáte se té otázce od té doby, co jsme utekli z té zatracené lodi. Vždycky jsem si myslel, že jsem vcelku rozumný mužský.“ Cítil, jak se mu alkohol zakousl vzadu do hrdla. „Jelikož však i moje osobní bezpečnost a pohodlí – či jak byste po americku podala –, můj zadek je ve stejném nebezpečí jako váš, domnívám se, že mám právo vědět, co se v té vaší pokřivené mysli děje.“

„Dejte mi taky trochu napít.“ Anna nastavila svůj šálek, polkla a otřásla se. „Ježíš!“ Pauza. „Okej, Bennette, tak teda ven s tím, co si já myslím.“ Položila šálek a zhluboka se nadechla. „Poe je gauner. Bohatý gauner. Je to taky proklatej zkurvysyn, co mi zkazil dva roky života. Jednou vám o tom povím víc. Procházka růžovým sadem to nebyla, věřte. Je to špatnej chlap.“

„A chcete se revanšovat. To ale není…“

„Částečně je to odveta, to je pravda. Jsem obyčejná lidská bytost. Ale taky potřebuju peníze pro matku. S padesáti tisíci v Americe daleko nedojdete, když jste nemocný. Chci za ten kufřík víc. Mnohem víc, a on to má.“

„O jakou částku se vám jedná?“

Anna zdvihla ukazováček. „Milion. V dražbě by to nevyneslo míň.“

„Milion? A proč ne dva miliony? Pět milionů?“ Bennett padl na pohovku a potřásal hlavou. „To je směšné. Budete chtít od oficiálního lumpa a jeho armády pohůnků, aby přišli na návštěvu, dali nám milion a nás nechali jít? Proč by to měli udělat?“

„Protože chtějí ten kufřík.“

„Ten nám seberou, kdykoli se jim zachce.“

„To by ho museli napřed najít.“ Anna semkla ústa do tvrdohlavé přímky. „Bennette, poslouchejte mě. Pro Poea milion nic není. To vydělá na jednom obchůdku s kámoši v Iráku nebo v Africe. Zaplatí.“

Bennett se podíval do její rozhodnuté a zasmušilé tváře. Ta zatracená ženská to myslí vážně. Ten nápad je zmatený, a byl by blázen, kdyby se do něj zamíchal. Měli už dost problémů s Tuzzim, ale Tuzzi aspoň neví, kde by mohli být. Poe ví kam se dívat, a Poe nebude mít chuť žertovat. Ne, celý tenhle přiblblý nápad je mimo. Jestli Anna chce jít a hrát si na válku s nebezpečnými zločinci, ať si jde. Ale bez něj, ani za milion. Let.

Jako by na povel ukončující schůzi se oba zvedli. Anna přistoupila k Bennettovi a vzala mu tvář do svých dlaní. Její oči, obrovské a zavlhlé, se ocitly jenom na centimetry od jeho očí.

„Bennette. Pomozte mi.“

Nemohl od ní odvrátit zrak. A jak roztával, část jeho bytosti jako by ho samého s pobavením pozorovala, jak se jeho rozhodnutí hroutí, slábnou a mizí. Uvědomil si, že zadržuje dech a cítil napětí v ramenou.

„Do prdele,“ řekl, a pak ještě jednou, „do prdele.“ A Annina tvář se rozzářila.

12

Temná obloha nad St-Martinem se zjemnila do šedé a pak do růžové. Anna a Bennett rozvažovali, jak vyřešit své bezprostřední problémy. Potřebují počestný automobil. Potřebují bezpečný úkryt. Potřebují plán. A mají na to jenom několik hodin, ne víc, vydechnout si lze jen tak tak.

Bennett byl sám sebou překvapený. Kombinace matolinové kořalky, adrenalinu a Anniny vděčnosti ho proměnila z nedobrovolného běžence v někoho, kým sám nikdy nevěřil, že by se mohl stát: v muže s posláním. Rozhodl se přelstít jak Poea, tak Tuzziho. Rozhodl se vybrat ten milion dolarů. Rozhodl se zvítězit. Pochodoval pokojem tam a zpět a přemýšlel nahlas.

„Tak tedy auto. Auto máme. Akorát se momentálně nachází v Monaku, ale vsadil bych se, že byt nehlídají. Proč by měli? Dokud loď nepřistane v Marseilli, Poe nemůže vědět, že se něco zhatilo. Tuzzi nemá důvod, proč nás spojovat s Monakem. Přikrademe se tam, vezmeme mé auto, a pryč. Další otázkou je kam?“

„Nemohli bychom zůstat tady?“

Bennett zakroutil hlavou. „Příliš blízko k Poeovi. Mimo to, Šimo to tady zná. A navíc, v téhle vesnici se neschováme, do oběda by o nás všichni věděli. Možná, že bychom někde v horách našli hotel, ale na hotely nejsem tuze zvědavý, ne s těmi Poeovými falešnými policajty – přijdou a zkontrolují knihu hostů. Ne, vím o něčem mnohem lepším.“ Přestal špacírovat a zamračil se nad kufříkem, který seděl na pohovce vedle Anny. „Ani tohle s sebou nechci tahat. Příliš riskantní. Georgette bude ideální. U ní to bude v bezpečí. Aspoň bude mít co leštit.“ Vyhlédl z okna. Rozednilo se už natolik, že bylo možné rozpoznat jednotlivé kameny ve zdi protějšího domu. Do plného jitra zbývaly jen minuty.

„Bennette?“ usmála se na něj Anna. Vycítila v něm tu změnu z příjemného, ale nezainteresovaného společníka ve skutečného partnera v trestní činnosti. „Zdá se, že vás to začalo bavit, že?“

„Absolutně,“ odvětil. „Nic mě nebaví víc, než hrát si na honěnou krajem plným namíchnutých chlapů s pistolkami.“ Sebral kufřík a zhasl. „Jdeme.“

Svižně prošli uličkami, ve kterých kameny dosud dýchaly chladem noci, a vešli do slepé uličky, kde bydlela Georgette. Zevnitř bylo slyšet ozvěnu zvonku, zvenčí zaskřípání okenice. Z okna v podkroví vykoukla podezřívavá tvář pod tyrkysově modrou síťkou na vlasy.

„Eh, alors „ řekla Georgette. „Angličan se vrátil. Co se děje? Zapomněl ste si klíč?“

Bennett přiložil ukazováček ke rtům a ukázal na domovní dveře. Georgette si nahlas vzdychla, zavřela okenici a sešla dolů, aby je vpustila dovnitř.

„To je Anna,“ řekl Bennet. „Kamarádka.“

Georgette se zadívala na tričko, boxerky a bosé nohy, a našpulila rty.

„Tak Georgette, pěkně poslouchejte. Opatrujte mi tenhle kufřík. Schovejte ho. A před nikým ani necekněte – to je velmi důležité, nikomu ani slovo. Brzy se pro něj vrátíme. Nemám teď moc času na vysvětlování. Uděláte to pro mne?“

Georgette se podívala svrchu na kufřík, pak do něj píchla prstem. „A co je tam tak drahocenného, v tom malém kufříku?“

„Listiny. Obchodní listiny. Nic nezákonného, na to vám přísahám – jenom to nemůžeme nosit s sebou.“ Bennett vykouzlil svůj nejsvůdnější úsměv. „Věřte mi.“

„Něco mi na tom nesedí.“ Georgette se spokojeně usmála, jako by se jí právě podařilo rozřešit obzvláště zapeklitý problém. „Já vím, maguille. Máte průšvih.“

Bennet se podíval na Annu. „Totiž…“

„No, to sem si zrovna mohla myslet,“ řekla Georgette. „Ukažte, dejte to sem. Schovám to v cave, pod štěrkem. Jako bych už neměla starostí dost.“

„Jste zlato.“ Bennett jí podal kufřík a přidal pusu. Pozorovala je ze zádveří, jak odcházejí, jednu ruku v bok, ve druhé kufřík, pod jasnou barvou síťky na vlasy podezřívavý výraz ve tváři.

Vesnice začínala projevovat známky života, a tak si pospíšili. Kočky se po noci strávené venku plížily domů, okenice se otevíraly, pekárna vypouštěla teplé a voňavé závany. Z kavárny bylo slyšet rádio a virtuózní kašlání, v dálce kýchal starožitný traktor, který se někdo snažil nastartovat, věžní hodiny zavrčely a odtloukly šest. Bennett byl rád, že zaparkovali ve stinném rohu návsi, napolo schovaní za přičaplou betonovou kostkou, v níž se skrývaly veřejné toilettes velkoměsta St-Martin.

Bennett držel palce Anně, když se skrčila, aby spojila dráty, a rozhlédl se po návsi. Zanedlouho ty postarší dámy, jejichž samozvaným úkolem bylo pozorovat a zaznamenávat vše, co se děje, zaujmou své pozice – ty, které nepovažují za nutné se skrývat budou obhlížet dění ze židlí před domovními dveřmi, ty diskrétnější budou vykukovat zpoza žloutnoucích krajkových záclon. Pohled na mladou ženu v pánském prádle, zabývající se automobilem, by jim poskytl důvod ke spekulacím na celé dopoledne. Bennett si pomyslel, že by se mohl vrátit a půjčit si od Georgette sukni. Ale ne. Není dost času.

Motor naskočil, Bennett se mohl konečně nadechnout. Sjeli dolů z kopce, přejeli N 100 a dali se na východ. Drželi se postranních silnic v naději, že provensálské gendarmes bude plně zaměstnávat jejich oblíbená letní činnost, to jest udělovat chudým a potřebným pokuty za rychlou jízdu na dálnici.

Na palubě Ragazzy, která nyní pomalu plula směr Marseille, se lord Glebe chystal na zahájení dražby. Obvazy na Tuzziho hlavě a jeho šouravý pohyb byly vysvětleny jako následek pádu po nadbytku šampaňského. Bennett, jak řekli ostatním, má potíže s lidmi, kteří ho financují, a zabývá se v kajutě zdlouhavým telefonátem. Nicméně, prohlásil lord Glebe, všichni máme práce nad hlavu a musíme se držet plánu, jelikož čas jsou peníze, a není důvod k otálení, začít lze hned, jak pánové shlédnou zboží.

Když Glebe otevřel kufřík a předváděl jeho obsah třem účastníkům aukce, připomínal kouzelníka s výbavou bílých králíků. „Je přirozené, že si všechno budete chtít nechat ověřit svými odborníky, ale jsem si jist, že vše naleznou v naprostém pořádku –pravidla hry, kouzelnou vodičku, příručku pro zahradníky a tak dál. Ale abych to vzal na chvilku za vážný konec –“ zaujal pózu naprosté serióznosti, kterou se naučil v průběhu uspávajících debat ve sněmovně lordů –, „rád bych vám opět připomněl, že kupec tohoto malého kufříku bude mít pod naprostou kontrolou trh s černými lanýži.“

Tuzzi se divoce pokřižoval. „Prži hlava moje matka,“ řekl.

„Právě, Enzo, právě. A požehnání té vzácné dámě. Neboť ten, kdo bude mít pod kontrolou trh s černými lanýži, může realisticky očekávat roční příjem v milionech. Jsem si naprosto jist, že jste si sami vše pořádně propočítali, a doufám, že vaše nabídky odrazí potenciální návratnost vaší investice. Určitě lepší, než výdělky na lodním pojištění, i za starých dob. Má někdo nějaké otázky?“

Tři účastníci aukce si s náznakem zdvořilého zájmu prostudovali řádky fiólek a dokumentaci. Byli to muži financí, přijeli koupit. Technici se postarají o detaily, rozbory a ověření později, a pokud by se naskytly nějaké problémy, Tuzzi je snadno k nalezení. Žádné další otázky.

„Výborně,“ zahlaholil Glebe. „Násobky jednoho sta tisíc dolarů, pánové, prosím. A tak kdo mi na začátek nabídne jeden milion, abychom mohli odstartovat?“

Kasuga zdvihl prst, Penato pokynul, pak Polluce. Kasuga znovu, a pauza.

„Jeden milion tři sta,“ pravil Glebe, „což je suma zcela nedostatečná za možnost zbohatnutí. Tak prosím, pánové. Myslím, že se musíte polepšit. Pan Tuzzi uvalil na zboží rezervní cenu, vaše nabídky jsou podstatně pod ní.“ Přiložil si ruku k uchu. „Slyšel jsem nabídku o něco realističtější? Dva miliony? Ano?“

„Okej,“ řekl Penato.

Kasuga zdvihl prst.

Polluce se podíval na bezvýrazné tváře druhých dvou účastníků. Jak vysoko asi půjdou? Jsou to obchodníci, jdou vysloveně jen za ziskem. Ale on, Polluce, má jiný, daleko vyšší cíl: mít v hrsti Francouze. Jeho kolegové v Calvi mu dali mandát ty vzorce dostat, ať to stojí, co chce. Kývl na lorda. „Za Korsiku,“ řekl a zdvihl tři prsty. „Tři miliony.“

Glebe zářil. „To je aspoň hra, Korsiko.“ Zamnul si ruce. „To je o něco lepší.“

Gérard a jeho partner seděli v neoznačeném černém citroenu před klubem Nautique, blízko vjezdu do starého přístavu, kouřili a nadávali na to vedro, na tu otravu a na to, jak je škrtí pomačkané uniformy. To ráno už jim Šimo telefonoval z vrtulníku, že Ragazza míří k Marseilli, ale že si ta stará kocábka dává na čas. Teplota v autě se vyšplhala nad třicet stupňů, Gérard měl žízeň a bylo mu nepohodlně.

„Putain,“ prohlásil, „dal bych si pivo.“

Jeho partner si sundal sluneční brýle, utřel si pot z čela a zašilhal na moře. Sedlo by mi jedno pastis, pomyslel si, pěkně v klubovém baru, a pak slušný oběd. Vynucená dieta obložených housek a pizzy po několik minulých dní mu těžce narušila zažívání. Ještě den, a dostane crise de transit intestinal, už cítil, jak se to v něm málem vaří. Podal si dalekohled a zamířil ho na dívku s podstatně zkrácenými šortkami, která mávala na přistávající plachetnici. Merde, dívejte na ty nohy, vedou jí až do podpaždí.

Gérard uviděl Ragazzu první. Pomalu připlula na dohled a zakotvila na půl cesty mezi pevninou a Ile d’If. Než si stačil vzít od partnera dalekohled, od mola odrazil motorový člun a namířil si to k lodi. Pámbů zaplať, něco se děje. Pozoroval člun, jak přirazil k Ragazze, kde na zádi čekala skupinka lidí. Vzal telefon a namačkal Poeovo číslo.

„Už jsou tady. Právě je sbírá motorový člun.“

Šumem statické elektřiny se ozval Šimo. „Kolik je jich? Poznáváte někoho?“

„Moment.“ Gérard pozoroval, jak se člun pomalu obrátil od Ragazzy a začal nabírat rychlost. Na lodi jim mávala postava s turbanem nebo obvazem na hlavě. Gérard namířil dalekohled na člun a zaostřil. „Čtyři muži vzadu.“ Obraz v zorném poli se stával jasnějším a bylo vidět víc detailů. „Jeden má šedé vlasy. Jeden Japonec. A starší mužský, hubený. A jeden mladší. Tmavé vlasy.“

„Je to ten Angličan?“

Gérard si prohlédl Penatovu širokou a masitou tvář, a porovnal ji v paměti s tváří, kterou viděl v Monaku. „Ne, to není ten Angličan.“

„A ta holka?“

„Žádná holka.“

Motorový člun přistál u mola. Od automobilů zaparkovaných u mola přišli tři muži a čekali nahoře u schodů. Gérard pokračoval s komentářem. „Ten vysoký šedivý má kufřík. On a ten hubený starý mec jdou k mercedesu. Ti dva druzí mají citroeny.“

„Držte se toho s kufříkem. Sledujte mercedes. Zůstaňte ve spojení.“

Šimo položil telefon a zapálil si cigaretu. Na druhé straně psacího stolu seděl Poe, kousal si spodní ret a zíral z okna. Pokoušel se prohnat sítem úvah všechny možnosti. Nesl šedivý muž ten pravý nebo ten falešný kufřík? Povedlo se Bennettovi a Anně kufříky zaměnit? Chytili je? Je možné, že jsou ještě na Ragazze, nebo je Tuzzi hodil přes palubu?

Peugeot se dobelhal do Monaka. Bennett zajel na první parkoviště, které se jim naskytlo, a vypnul motor. Měli štěstí, posledních třicet minut jeli jenom na naději – ukazatel benzinu byl už hezkou chvíli na nule. Jak šli nahoru do kopce ke Kasinu, postarší pán s načesaným pudlíkem na řetízku se zastavil a zíral na Annu a v údivu vrtěl hlavou.

„Co se mu nelíbí?“ zeptala se Anna.

„Myslím, že se prohřešujete proti monackým pravidlům oblékání. Je docela možné, že jde o právní přestupek, když se dívka objeví na veřejnosti oblečená v pánském spodním prádle. Jdeme, rychle.“

Byt byl ve stejném stavu, v jakém ho zanechali. Šálky od kávy a talíře od snídaně ve dřezu, postel neustlaná, na stole prázdná láhev od whisky. Anna naházela něco šatstva do tašky, Bennett rozprostřel po stole Michelinovu mapu pobřeží a Vaucluse. Kde jen je to místo, které čirou náhodou objevil loni? Někde výš, někde blízko Banonu.

„Okej,“ ozvala se Anna. „Můžeme jít.“ Vzala si džíny, boty a triko, namočila a uhladila si vlasy a nebylo na ní poznat, že má za sebou napínavou noc beze spánku. Bennett složil mapu a napřímil se. Pojedou na západ. To místo najde později.

Vtom se ozval telefon, a oni přímo ztuhli: instinktivní, provinilá reakce, jako by je sebemenší pohyb prozradil volajícímu. Telefon zazvonil čtyřikrát a pak se zapnul záznamník s Bennettovým hlasem. Po písknutí Šimův hlas pravil: „Pan Poe si přeje o vás okamžitě slyšet.“

Bennett se podíval na hodiny. Dvanáct třicet. Už musí být po dražbě. „Tak to bychom měli,“ řekl. „Uvědomili si, že něco není v pořádku. Nádobí umývat už nebudeme.“

Uprostřed odpoledne dojeli do Aix. Hladoví, žízniví a šťastní, že našli stůl v chladném zadním salonu Deux Garçons. Venku, na Cours Mirabeau, se ve stínu pod platany plížilo procesí turistů. Kolem nich diváci, většinou univerzitní studenti odpočívající po denní námaze, hlaholili, smáli se, flirtovali a počítali drobné, vystačí-li ještě na jednu kávu, nebo na sodovku, na další hodinku výuky v kavárně. Aix se dostalo do svého letního rytmu, líného a zrelaxovaného.

Přinesli jim pivo a steack pommes frites, a když aspoň zčásti uspokojili svůj apetit, hodili si mincí, kdo objedná kávu a kdo zavolá Poeovi. Bennett prohrál.

Nakrmil aparát penězi a uslyšel Šimův hlas. Ohlásil se a řekl si o Poea.

„Čekal jsem, že zavoláte, pane Bennette. Doufám, že máte pro mne dobré zprávy?“

„Ano i ne.“ Bennett nabral dech. „Máme kufřík, ale došlo k malé změně plánu. Chcete-li ho nazpět, bude to stát o něco víc.“

Poe mlčel.

„Myslíme, že milion dolarů by byla tak odpovídající cena. A v hotovosti.“

Poe se zasmál. Hluboký, sebevědomý, urážlivý smích. „Takže jste si zavtipkoval, pane Bennette, a teď mi řekněte, kde jste, a já pošlu Šima, aby vás vyzvedl.“

„To bylo zcela vážné. Milion dolarů.“

„A tak. Vy to myslíte vážně, pane Bennette. To je od vás bláhové. Velmi bláhové. Dosti těch hrátek. Kde jste?“

„Zavolám vám za dva dny. Buď budete mít peníze nachystané, nebo si kufřík najde nového majitele.“ Bennett položil telefon. Úlisný bastard, ten Poe. Doufal, že zněl přesvědčivě.

Anna vzhlédla od mapy, kterou si rozprostřela na stole. „Tak jak?“

„Vypadá to na konec lásky.“

Poe se naučil sám sebe perfektně ovládat, ale přesto musel vynaložit obrovské úsilí, aby zněl normálně, když volal řediteli své banky v Monaku, ať zařídí výběr jednoho milionu dolarů. Jestli si ten hajzl Bennett myslí, že zůstane naživu tak dlouho, aby to mohl utratit, čeká ho nepříjemné překvapení. Dřív nebo později se někde objeví, a pak zmizí navždycky. Vlastně by mohlo být docela zábavné shodit ho z vrtulníku na palubu Tuzziho lodi a nechat na Italovi, aby dokončil tu aféru, kterou vlastně sám začal. Ano, to by bylo úpravné a úměrné zakončení. Poněkud se tou myšlenkou potěšil a vypravil Šima do St-Martinu. Nebylo sice pravděpodobné, že je Bennett takový blb, aby se schovával ve vlastním domě, ale s těmi amatéry jeden opravdu nikdy neví.

Peugeot přejel most přes Durance u Pertuisu a pokračoval na Manosque. Za jízdy Bennett vykládal Anně, jak loni jednou v zimě projížděl kopcovitou a řídce obydlenou krajinu HauteProvence, kde hledal domy na prodej. Začalo se stmívat, a když několikrát zabočil špatným směrem, uvědomil si, že nemá ani zdání, kde asi je. Řekl si, že to zkusí ještě jednou, než to vzdá, a zabočil na malou postranní silničku. Ta se neustále zužovala, až se z ní stala jen polní cesta, ale v dálce bylo vidět světlo.

„Tak jsem se dal za tím světlem,“ řekl, „a dojel jsem na úplně neočekávané místo obklopené vinicí, ale uprostřed ničeho. Kdyby se nám to podařilo znovu najít, bylo by to pro nás perfektní. Podívejte se na mapu, jestli tam najdete l’Argimaud, mělo by to být blízko nad Banonem. Tam někde to je.“

„A jak víte, že bychom tam mohli zůstat?“

„Byl jsem tam přes noc, spřátelil jsem se s opatem. Objevil ve mně spřízněnou duši spoluvěřícího. Řekl, že smím kdykoli přijít.“

„Vy a opat? To si snad děláte legraci. Vy přece vůbec nejste nábožný typ.“

„On taky ne. Ale vede ten klášter. Znáte to, ambity, mniši, kutny. Bude se vám líbit. Je to starý dareba, považuje se za znovuzrozeného Doma Pérignona, a pokračuje ve starodávné tradici.“

„Které?“

„Mniši a pití. Ti hoši to tam berou velice vážně. Říkají si Bratrstvo Bacchovo. Při trošce štěstí tam dojedeme včas na koktejl před večerní bohoslužbou.“

13

Po přeplněných ulicích Aix si Anna v Haute-Provence připadala jako na jiném světě, prázdném, tvrdém, ale krásném. Byla to krajina nemilosrdná, mělká půda a skály, málo stromů, a ty, které přežily větry z údolí Rhôny, byly zakrslé. Jeli kolem proužkovaných polí z přičaplých chomáčů levandule, choulících se jeden k druhému v přísně přímých řádcích, kolem stádečka koz, jejichž zvonce zněly dutým cinkáním, jak je před sebou hnal párek pasteveckých psů, kolem vybledlých poutačů inzerujících už neexistující aperitivy, kolem kilometrů vinic, jedné za druhou.

Doprava řídla, až zmizela úplně, kromě traktorů drkotajících po šichtě ve vinici domů. Postavy v polích si narovnaly záda a přestaly na chvilku dělat, jak se dívaly, kdo to jede kolem: pomalé, rozvážné otočení hlavy, oči přivřené proti nízkému večernímu slunci. Zkoumavé pohledy, které byly Anně nepříjemné a vypadaly mírně nepřátelsky. Na jednu postavu zamávala, ale ta jen bez odpovědi zírala.

„Jsou ti zdejší lidé v pořádku?“ zeptala se. „Jako kdyby ještě nikdy neviděli auto.“

Bennett pokrčil rameny. „Na vesnici to tak je. Co se na jejich písečku pohne, považují za svůj problém. Ještě že nejedeme v Poeově mercedesu. Diskutovalo by se o tom večer ve všech hospodách. Když tady žijete na vesnici, nemůžete se ani poškrábat, aniž by o vás tucet lidí neřeklo, že máte blechy.“

„A to se vám líbí? Na Manhattanu jsou si všichni cizí. Neznám ani naše sousedy.“

Bennett si chvilku přemýšlel o Georgette, o Anny s Léonem, o malých švindlech Monsieur Papina, o svatebních ambicích Madame Jouxové s její dcerou, o klepech v kavárně, o nekonečné zvědavosti. „Ano,“ řekl, „líbí. Připadám si někdy, jako bych žil uprostřed mírně výstřední rodiny.“

Anna se lehce dotkla jeho ruky. „A já jsem vám to pěkně pokazila, že? Je mi líto.“

Bennett potřásl hlavou. „Vůbec ne. Uviděl jsem s vámi jinou stránku života, smetánku a dobrodružství, a potkal jsem fascinující lidi, kteří mě zřejmě budou chtít zabít.“ Přibrzdil a dojeli k rozcestí. „Mám ten dojem, že tady někde to je.“

Povrch vozovky se náhle změnil z makadamu na prašný plný děr, jeli teď mírně do kopečka, mezi tlupy borovic a zakrslých dubů, přikrčených a se zády sehnutými vlivem po dlouhá léta vanoucího mistralu. Směřovali přímo do slunce, a jejich první dojem z kláštera byla silueta nízkých stavení na konci cesty. Bennett zabočil a zastavil u skupinky uprášených cypřišů. Vytrvalý šelest chóru tisíce neviditelných cigales bylo slyšet silněji než tikání chladnoucího motoru.

Klášter byl postaven před nějakými čtyřmi sty lety do tvaru písmene H. „Tady jsou křížové chodby,“ vysvětloval Bennett, „a na druhé straně jsou cely. V té velké budově uprostřed je vše ostatní – kuchyně, jídelna, kanceláře, ochutnávárna, palírna a opatovy místnosti. Dole jsou obrovské sklepy. Je to ale něco, že?“

Anna vzhlédla na dlouhou střechu s taškami, bez křížů či věží. „A je tu kaple? Nebo se modlí jen tak?“

„Popravdě řečeno,“ vysvětloval Bennett, „není to vlastně žádný tradiční náboženský řád. Spíš něco jako obchodní instituce.“

„Ale říkají si mniši, ne?“

Bennett se na ni usmál. „To proto, že dostávají od úřadů to, čemu otec Gilbert říká nebeský dispens. Vysvětlí vám to sám.“

Šli po široké cestičce z hrubého, světlého štěrku. Po obou stranách husté řádky levandule naplnily prostor mezi budovami kláštera fialovým oparem. Před nimi krátké kamenné schodiště, uprostřed každého schodu žlábek vyšlapaný staletími procesí kroků, vedlo k okovaným, věkem zčernalým dubovým vratům. V kamenném překladu nad vraty bylo vytesáno krédo kláštera: In Vino Felicitas.

Bennett zatáhl za rukojeť řetězu visícího vedle dveří, a zpoza silných kamenných stěn bylo slyšet dvojí cinknutí. „Už jste někdy potkala mnicha?“

Anna zakroutila hlavou. „Jsou něco jako rabíni?“

„Pochybuju. Tihle určitě ne.“

Se zaskřípáním pantů se vrata na dvacet čísel otevřela a objevila se zahnědlá tvář pod kšticí bílých vlasů. Opatrně vykukovala, jako hlava želvy soukající se ven z krunýře. „Ztratili jste se, drahoušci?“

„Ani ne,“ odpověděl Bennett. „Přijeli jsme navšívit otce Gilberta.“

„Óó?“ Tvář vypadala překvapeně, jako by Bennett projevil jakési tajuplné vědomosti. „Otec Gilbert, Bůh ho opatruj, ochutnává. Vždycky před večeří ochutnává, někdy i celé hodiny, tak je oddán své práci. Ale vy jste ho přijeli navštívit zdaleka.“ Mnich otevřel dokořán a pobídl je. „Pojďte, pojďte.“ Uviděli, že je v prostém hnědém hábitu ze silné látky, s opaskem a se stříbrnou koštovačkou na koženém řemínku kolem krku. Pleskal sandály po dlažbě pod širokou klenbou, až vešli do dlouhé místnosti klasických rozměrů, kde zapadající slunce narýsovalo na zemi pruhy světla a stínů z řady vysokých, štíhlých oken. Mnich je zvednutím ruky zastavil.

Tucet postav v hnědých hábitech sedělo kolem stolu refektáře jako hejno velkých ptáků. Jejich hlavy, úplně schované v kápích, se skláněly nad velkými vypouklými sklenicemi. Po celé délce stolu stály v pravidelných intervalech neoznačené láhve. Kromě syčení vzduchu nasávaného do dvanácti párů nozder tam bylo úplné ticho.

Anna pošeptala Bennettovi, a Bennett pošeptal mnichovi: „O co tady kráčí?“

Mnich se k nim naklonil. „Otec Gilbert provádí bratry hlubokou inhalací.“

„A proč mají ty kápě?“

Mnich dal dlaně k sobě, zvedl si je k nosu a pozdvihl oči k nebesům. „Synu, tak lze lépe zachytit a zkoncentrovat ty božské výpary, jež ze sklenice stoupají.“

„Buket,“ řekl Bennett Anně. „Čichají buket.“

„V trpasličích čepičkách? Nevěřím.“

Od stolu se ozvalo mumlání, litánie poznatků o čichových vjemech. Bennettovi se tu a tam podařilo zaslechnout útržky, které přetlumočil udivené Anně. „Stopy vanilky… Vyrovnané ovoce… Mírně předčasná zralost, nemyslíte, bratři? Na své stáří velmi dozrálé vínko… Koření, ostružiny, ano…, jednoduché, ale s budoucností.“

Otec Gilbert v čele stolu pozdvihl svoji sklenici. „Výborně, bratři. Kápě dolů, ochutnáme toho malého darebu.“ Sundal si kápi a už by se napil, když si všiml Anny, Bennetta a mnicha.

„Počkat, kohopak tu máme?“ Povstal, přiložil si prst na bradu a pozorněji se podíval na Bennetta. „Snad nepoznávám toho žíznivého pocestného z minulé zimy? Angličana mnoha láhví? Ovšemže ano. Přistup blíže, synu, přistup. Dovol, abych tě přivítal.“

Bennett se ocitl v aromatickém objetí směsi výparů z vína, hnojiva a teplé vlny, a dostal tučný polibek na obě líce. Gilbertova tvář – velká, kulatá a vypečená do barvy starožitné terakoty – zářila. Radostí, doufal Bennett, i když litránek vínka v poledne záření laskavého otce určitě též přispěl. Představil Annu, jíž se taky dostalo srdečného přijetí, a všichni se odebrali ke stolu seznámit se s mnichy, kteří kolem něj seděli.

Bratří sdíleli s otcem Gilbertem stejnou barvu tváře, ba někteří ho i předčili její intenzitou, zejména kolem nosu a na lících. Kývali na návštěvu, zubili se a pozdvihovali sklenice, a otec Gilbert přitom popisoval jejich klášterní povinnosti. „Bratr Luc je náš exportní manažer – vyrábíme velice úctyhodné mešní víno pro země třetího světa. Bratr Yves má na starosti vývoj nových výrobků, zejména posilujících vín a likérů, přestože se snaží uvést na trh také prvotřídní absint. Je to dareba.“

Anna se podívala na jmenovaného bratra, človíčka drobného jako vrabec, s dobrotivým výrazem a jiskrou v oku, úplná antiteze darebnosti. „A co je na tom špatného?“

Otec Gilbert nasadil velmi seriózní výraz. „Absint je nezákonný, má dcero. Už po mnoho let. Ale přiznávám, velice chutný. Jestli tam ještě něco zbylo, dáme si slzu po večeři. Usadí to žaludek, a jsou po tom opravdu příjemné sny.“

A pokračoval v představování. Bratři se starali o všecko, balením počínaje a finančním plánováním, marketingem a stykem s veřejností konče. Jak otec Gilbert vysvětlil, přátelský vztah mezi řádovými bratry a požehnáním alkoholu trvá už staletí. Oni tu jen pokračují v té vznešené práci, s jedním malým rozdílem, že totiž nekladou velké požadavky na stránku duchovní. Tento klášter je místem, kde si všichni jsou rovni, bez vymezených požadavků na náboženské vyznání. Či, aby tak řekl, malá obchodní společnost pohodlně usazená v lůně náboženského daňového útulku.

„Copak vy neplatíte daně?“ zeptal se Bennett. „Vůbec?“

„Nebesa! Ovšemže ne. Ani haléř.“ Ve tváři otce Gilberta se rozhostil výraz hlubokého nechutenství. „Skandální vynález, daně,“ prohlásil. „S tím nechceme mít nic společného. Dom Pérignon také nikdy daně neplatil. Tak proč bychom je měli platit my?“

„Šampaňské neděláte?“ zeptala se Anna.

„Nikoli, má dcero. Neděláme. Naše podmínky nejsou právě vhodné. Ale co je vlastně šampaňské? Hrozny trpící plynatostí, i když naši přátelé z Remeše by s námi asi nesouhlasili.“ A s tím nalil do dvou číšek červené víno, které podal Anně a Bennettovi. „Doufám, že neodmítnete pozvání na večeři. Dnes se podává marcassin, který bratru Louisovi předevčírem vběhl pod traktor.“ Usmál se na ně. „Vidíte? Pán Bůh se postará.“

„S radostí,“ odvětil Bennett. „Po pravdě řečeno, velice by nám pomohlo, kdybychom tu mohli tak na dva dny zůstat. Máme totiž menší problém.“

Otec Gilbert sebral ze stolu láhev vína a odkolébal se do výklenku vystlaného policemi s knihami. „Posaďte se, drahoušci, a rozdělte se o své starosti se mnou.“

Bratří se dali do přípravy večeře, zatímco Anna a Bennett souvisle líčili otci Gilbertovi vše, co se jim přihodilo, než dojeli do kláštera. Otec Gilbert nad sklenkou vína přikyvoval, když popisovali svůj útěk z Ragazzy, našpulil pusu do O. „Přímo fascinující. Všecko,“ prohlásil nakonec. „Jaký to rušný život vedou dnes ti mladí lidé! Obávám se, že vám to tu přijde velice nudné. Ale řekněte mi něco.“ Zamával ve vzduchu tlustými prstíky, jako by jeho otázka neměla žádný význam. „Ten návod, to kouzelné sérum – funguje to?“

„Tvrdí se, že ano. Zřejmě to do velmi značné míry účinkovalo. Sedmdesát až osmdesát procent.“

Otec Gilbert si zamyšleně dolil. „To by se ale mohlo velice dobře hodit pro naši práci zde v klášteře. Hrozen a lanýž bok po boku. Můžete si představit lepší kombinaci?“ Pohlédl na Bennetta a zdvihl obočí. „Nedalo by se náhodou uvažovat o tom, že bychom se mohli na něčem dohodnout? Na něčem jako partnerství?“

„Tedy…“ řekl Bennett.

„Absolutně ne,“ řekla Anna.

„Totiž, víte, otče, ono to oficiálně není naše. My se o to jen tak jaksi staráme.“

„To mě jen tak napadlo,“ řekl otec Gilbert. „No nic, dopijte.“

Mladé divoké prasátko upekli na rožni v krbu v kuchyni, až se lesklo, a teď odpočívalo na velké dřevěné míse uprostřed stolu, v hubě velkou pečenou bramboru. Otec Gilbert si vykasal rukávy až k loktům, a s tváří ve světle svíček brunátnou odkrajoval plátky tmavé divočiny a servíroval je na otlučené cínové talíře. Dolili víno a z plochých kulatých bochníků ukrajovali tlusté krajíce chleba. Jedinou připomínkou současnosti byli dva návštěvníci v moderním oblečení. Všechno ostatní, a všichni ostatní mohli klidně být ze středověku.

Konverzace se točila hlavně kolem jejich venkovských problémů. Vyhlídky sklizně, proměny počasí, nebezpečí plísně ve vinohradu, jak si vede klášterní zeleninová zahrada. Beze sporů, bez pozdvižení hlasu, nic nenarušovalo pocit spokojenosti ve vzduchu. Annu to strašně zajímalo. Kde se tu vzali, tihle mužští, kteří vypadali v té jejich středověké časové smyčce tak spokojeně?

„Všichni jsme uprchlíci z komerčního světa,“ vysvětloval otec Gilbert. „Já osobně jsem pracoval pro Banque Nationale v Paříži. Ostatní přišli z Elf Aquitaine, z IBM, z burzy, z Aérospatiale. Máme společného jmenovatele v tom, že jsme nenáviděli život ve velkých obchodních společnostech a milovali víno. Před patnácti lety jsme dali vše do společné kasičky a zakoupili tento klášter, který byl již od války neobydlený, a stali jsme se mnichy.“ Mrkl na Annu. „Celkem neformálními mnichy, abych tak řekl.“

Vypadala udiveně. „Smím se něco zeptat? Copak žádný z vás nebyl ženatý?“

Otec Gilbert se opřel a pozoroval hru stínů, kterou svíčky vrhaly na klenutý strop. „To bylo to další, co nás váže dohromady. Potěšení z dámské společnosti pro nás není. Připomeňte mi, jak se tomu říká u vás?“

„Gayové?“ řekla Anna.

„Tak. Jak nepříhodné použití jinak krásného slova.“ Potřásl hlavou. „Gay – veselý. Jak komické. Dalo by se vlastně říci, že tu žijeme ve stavu nekonečného veselí. Vlastně by to pro nás mělo být velice uspokojující.“ Zasmál se na Annu a pozdvihl sklenici k přípitku. „Na veselé dny, a ať jim nikdy není konec.“

Přinesli sýr, který obřadně vybalili z vinných listů. Avšak kombinace bohatého pohoštění a nedostatku spánku způsobila, že Anna i Bennett ztichli a začali klimbat. Ubránili se bratru Yvesovi s jeho domácím absintem a následovali otce Gilberta do cely pro návštěvníky v křídle určeném pro spaní. Zanechal je tam se svíčkou a veselou připomínkou, že život v klášteře se probouzí s rozbřeskem.

Cela byla malá a jednoduchá. Malé okénko, stůl s umývadlem a džbánem vody a dvě úzké postele u protějších stěn. Anna se natáhla na jednu z nich a jemně zasténala. „Myslím, že jsem to s tím vínem trochu přehnala.“ Posadila se a prohlédla si nohy. „Můžu požádat o laskavost?“

„Skleničku absintu?“

Při tom pomyšlení se otřásla. „Stáhněte mi boty. Já už bych to sama nesvedla.“

Bennett zatáhl za jednu botu, ale bez úspěchu. „Budu muset použít tradiční metodu,“ řekl. „Omlouvám se za ten výhled.“

Otočil se k ní zády, překročil její nohu, ohnul se a stáhl první botu.

„Bennette?“ Annin hlas zněl velmi ospale. „To, co jste dnes pro mě udělal – všechno, co děláte – oceňuju to.“

„Všechno se započítává do služeb.“ Zatáhl za druhou botu.

Tichounké ospalé zahihňání. „Vlastně máte docela pěknou prcku, na Angličana.“

Usnula dřív, než jí zdvihl nohy na postel. Naklonil se a uhladil jí vlasy z čela. Usmála se a než se obrátila na bok, otřela si tvář o jeho ruku jako kočka. Sfoukl svíčku. Ve vlahé temnotě ji bylo slyšet dýchat. Úplně naposled předtím, než se propadl do spánku, ho napadlo zeptat se ráno otce Gilberta, jestli by v klášteře neměli takovou vymoženost, jakou je manželská postel.

14

Polluce odpočítával pětistovky a sledoval, jak si je dívka přepočítává, škrábe červenými nehty po papíru a pečlivě je skládá do kabelky. Pracovala na něm tvrdě celou noc. Byla to příjemná obchodní transakce na ukončení vysoce úspěšného obchodního dne.

Dívka si pak sama otevřela dveře apartmá a Polluce si telefonicky objednal snídani do pokoje. Ze svého okna viděl starý přístav, za ním modrý pruh Středozemního moře. Bude zase horko, před odletem na Korsiku perfektní příležitost k obědu v zahradě v Passédatu. Marseille měl odjakživa rád.

Vysprchoval se, oblékl a sám sobě obdivoval v bledě modré voálové košili lehké jako pírko, a diskrétnímu lesku tmavého hedvábného obleku. Věřil, že každý muž se má oblékat úměrně svému věku. Ne jako ten vůl Tuzzi s jeho absurdními kaftany a košilemi rozepnutými až po chlupatý pupek. Provedl závěrečné úpravy tak, aby mu manžety vykukovaly, a na zaklepání otevřel číšníkovi.

Při snídani si povolil něco snů o příležitostech k nepleše a obnosy peněz, které jeho koupě poskytne jemu a kolegům z Union Corse. Stejně jako jejich dědové a otcové neměli své sousedy z francouzské pevniny příliš v lásce. Správní Korsičané, praví Korsičané, si přejí nezávislost. A jestli jim ji Francouzi neposkytnou, budou si ji muset vzít sami.

Polluce, muž, který zřídkakdy projevil jakékoliv emoce, se musel usmát, když si představil, jak budou manipulovat trhem s lanýži a lovit miliony z francouzských kapes. Unie nepochybně uzná za vhodné přispět něčím ze svých výdělků korsickým nacionalistům, a tak způsobit Francouzům ještě víc starostí, navíc fundovaných jejich vlastními penězi. Polluce se téměř zasmál, poprvé od té doby, co tu saň, jeho tchýni, před řadou let zmohlo příliš mnoho sklenek portského, spadla z barové stoličky a opustila svět živých.

Pohlédl na hodinky. Za půl hodiny dostane výsledky rozboru, který si objednal včera. Má právě dost času na jeden doutník. Normálně by si takový luxus před obědem nepopřál, ale dnes je zvláštní den, den pro oslavu a požitky. Vzal si z nablýskaného koženého pouzdra jeden Montecristo a jemně doutník slavné značky zmáčkl: pěkně tlustý a téměř šťavnatý. Odřízl špičku, pečlivě si zapálil a vyfoukl první obláček těžkého voňavého dýmu.

Popel se už blížil k nálepce, čokoládově hnědému prstenci s jednoduchými bílými písmeny, které ho esteticky uspokojovaly, a vtahoval poslední doušek dýmu, když vtom přišli jeho návštěvníci, Bruno, jeho mladý bratranec a osobní strážce, a Arrighi, analytický chemik, vyhublý muž truchlivého vzezření s dlouhou tváří a v tmavém obleku.

Po výměně zdvořilostí Arrighi položil kufřík na zem, pohlédl na Polluce a pomalu zakroutil hlavou sem a tam. „Mrzí mě, že vám to takhle musím říct,“ zamával opovržlivě ke kufříku, „ale tohle není to, co jsme čekali. Ta dokumentace nedává žádný smysl. Trošku statistik, které koupíte za sto franků od Société Agricole.“

Výraz v Polluceově tváři se ani nepohnul, když odložil doutník. „A sérum?“

„Voda s troškou obyčejného herbicidu. Vše, co by to dokázalo, je zabít pár plevelů.“ Rozpřáhl ruce a pokrčil kostnatými rameny. „Je mi velice líto.“

Polluce zíral z okna, tvář staženou úsilím neprojevit hněv. Ten italský hlupák a ten jeho krotký aristokrat to museli vědět. Oklamali ho. Potlačil zuřivost, která se může zmocnit jen podvodníka oklamaného jiným podvodníkem, poslal Arrighiho pryč a poručil Brunovi, aby ho čekal dole u auta.

Zatelefonoval do Tuzziho podniku v Cannes, odkud ho přepojili na Ragazzu.

„Tuzzi? Polluce.“

„Ale můj pržítel, jak se vodí? Scházíte pobyt na lodi?“ Tuzzi zakryl mluvítko a poslal lodníka pro lorda. „Myslím, že víte, proč volám.“

Tuzzi předstíral nevědomost, jak nejlíp uměl. „Možná jste se tady zapomínali?“

„Přestaňte si hrát na schovávanou, Tuzzi. Nechali jsme si udělat rozbor. Je to merde. A prostředek proti plevelům.“

Následovala exploze fingovaného překvapení. „To nedá věržit! Non è possibile! Počkala – tady je Glebe.“ Dal si pozor, aby mluvil natolik nahlas, aby ho bylo slyšet v telefonu. „Můj pržítel Polluce ržíká, že formula nedobrá, bylo tam triko. Byl okálen! Má žok! Já taky v žoku. Co dělat? Já pržísahala prži hlava moje matka! Moje dobrá jméno zatáhli do okapu!“

„Byl to trik, vy jste ošálen, v šoku a jméno je v kanále, starý brachu,“ řekl Glebe. „Ukažte, vezmu to.“

Tuzzi mu podal telefon a pozorně se naklonil, když Glebe začal s pohádkou, na které se dohodli včera večer.

„Tady Glebe, pane Polluce. Je to velice nemilé, připouštím, velice nemilé. Ale vrhá to světlo na určité okolnosti, ku kterým došlo zde na Ragazze, okolnosti, které nás již od včerejška znepokojovaly. Pamatujete se na toho Angličana Bennetta, a na tu dívku?“

„Samozřejmě.“

„Když jsem se včera vrátil z naší malé schůzky v Marseilli, už tu nebyli. Zmizeli – tajně a kvapem. Nikdo je neviděl odjíždět, všechno nechali ve svých kajutách. Domníváme se, že na břeh doplavali. Sledujete mne, pane Polluce?“

Polluce o tom všem bude muset referovat kolegům z Unie. Začal si dělat poznámky. „Pokračujte.“

„Takže to vše teď dostává smysl, chápete? Museli zcizit obsah kufříku – tu pravou formuli – a podvrhnout nám padělek.“ Glebův hlas nabral nádech rozhořčení. „Pane Polluce, všichni jsme byli podvedeni. Všichni,“ opakoval nesmírně vážně. „Musíme je předat spravedlnosti. Musejí nést následky svých činů.“ Glebe se zamračil na Tuzziho, který pumpoval pěstí do vzduchu a doširoka se šklebil. Zatracení Taliáni.

„Budou za to trpět,“ řekl Polluce. „Ale musíme je najít.“

„Nemyslím, že budou nějak daleko. Měli tak naspěch, že tu nechali pasy. Našli jsme je v jejich kabinách.“

„Mohli by to být padělky.“

„Těžko,“ řekl Glebe. „Jeden z pasů je britský.“

Polluce si poznamenal jméno. „Dodejte mi ty pasy. Máme kontakty na policii. Jak dostane pasy, začne jednat.“

„Policie?“ ozval se Glebe. „Opravdu myslíte, že bychom je do toho měli zaplést?“ Tuzzi silně kroutil hlavou a nasadil vyděšený výraz.

„Pane Glebe, polovina gendarmes v Cannes pochází z Korsiky, a jsou mezi nimi praví Korsičané. Spolupracovali jsme s nimi už několikrát.“

Glebe pohlédl na Tuzziho a přikývl. „Vynikající, vynikající. Nuže, v tom jsme se shodli. Bok po boku s hochy v modrém. Zajedeme do nejbližšího přístavu a dodáme vám ty pasy dnes v noci. Kde jste ubytován?“

Polluce mu dal adresu a telefon svého hotelu. „Tak dnes v noci, ano?“

„Slovo Angličana je závazné, můj milý Polluce.“

„Platí to taky pro Bennetta?“

„Obávám se, že pro toho klacka ne. Zřejmě nechodil do správné školy, anebo ho doma tloukli.“

„Merde.“ Polluce s nechutí zavěsil a odešel dolů k autu. V takové důležité záležitosti si musí s kapitánem promluvit sám. Řekl Brunovi, aby zapnul klimatizaci a jel do Cannes.

Tuzzi se naklonil k lordovi a štípnul ho do tváře, známka pochvaly, kterou jeho lordstvo shledalo zcela proti své chuti. „Bravo, můj drahá pržítel! Bravo. To byl výčin! Myslím, že vás budu jmenovala Machiavelli.“

Glebe si utřel tvář a zapálil doutník. „Zdá se, že to vskutku byl výkon, to uznávám. Na čtyřiadvacet hodin to necháme tak, potom mu zavoláme a řekneme, že jsme se dozvěděli, že Bennett dělá pro Poea. A Poe bude v jámě lvové.“

„Co je levové?“

„Nic, nic, Enzo, jenom takové rčení.“ Glebe vyfoukl obláček kouře do nehybného vzduchu a usmál se. „Ale řekl bych, že v tom všem vzrušení jste si nevšiml té nejdůležitější věci.“

„Copak?“

„Polluce si neřekl o vrácení peněz.“

Tuzzi se plácl do čela a otevřel náruč. „Maestro! Líbám vám noha.“

„Prosím vás, jen to ne. Mohla by si toho všimnout posádka.“

15

Poe zaslechl škytání vrtulníku přilétajícího z Monaka s milionem dolarů, o kterém se rozhodl, že se ho Bennettovi a té nevděčné feně nikdy nepodaří utratit, a vzhlédl od psacího stolu. Normálně si totiž zakládal na tom, že dokáže trpělivě vyčkat té nejpříhodnější chvíle, vyznává totiž zásadu, že odveta je jídlo, jež nejlépe chutná zastudena. Ale toto vskutku příliš pokoušelo jeho trpělivost! Po dlouhá léta musel chlácholit toho odporného a nicotného vědátora, uspokojovat jeho neustálé požadavky o více času, více peněz, více lichotek. A to vše ohrozil ten šašek Tuzzi. A korunu všemu nasadili ti dva amatéři s jejich směšnou hrou na schovávanou. No, čeká je nepříjemné překvapení. Pomyšlení na to mu zlepšilo náladu, a jak šel dolů za Šimem, pískal si.

Japonec rozepnul zip levné nylonové tašky a pod Poeovýma pozornýma očima vysypal na stůl svazky stodolarových bankovek. „Doufám, že je zase co nejdříve povezete zpátky, Šimo. Nebyl bych moc potěšen, kdyby se mi měly ztratit. Mají pro mne značnou sentimentální hodnotu.“

Šimo přikývl. „Tohle je vytáhne z úkrytu, a máme je. Volal ten Angličan?“

„Ještě ne.“ Poe vzal tašku a prohmatal ji zevnitř. „Kam bychom to měli dát?“

Šimo vyňal z kapsy malou plastovou krabičku, velkou asi jako polovina balíčku karet. „Dalo by se to všít do podšívky na dně, v rožku pod peníze. Dosah to nemá velký, možná tak pět set metrů, ale cokoli silnějšího by se nedalo tak lehce schovat.“

Poe se usmál a pohlédl na radiolokátor v Šimově ruce. „Pozor, pane Bennette. Tohle vás najde všude.“

„Pane Juliane, znepokojuje mě něco jiného.“ Šimo odložil přístroj a zapálil si. „Co když je ten Angličan ve spojení s někým jiným, aby dostal víc. Co kdyby jednal s Tuzzim?“

Poe musel přiznat, že to je docela možné. Po pravdě řečeno on by na Bennettově místě právě to udělal: dva nebo tři telefonní hovory by mu mohly vydělat několik set tisíc dolarů navíc. „Máte pravdu, Šimo,“ řekl, „možná bych si měl promluvit s Tuzzim. Mohl by se prořeknout. Pánbůh ví, že hloupý je na to dost.“

Tuzzi a Poe si po telefonu vyměnili vyumělkované zdvořilosti, jako staří kolegové, kteří si po dlouhé odmlce občerstvují paměť. Byli vzájemně potěšeni tím, že se oba nacházejí v plném zdraví – Tuzzi se vyhnul jakékoli zmínce o svých bolavých varlatech – a jeden druhého ujistili, jak dobře jim jdou obchody. Pak Poe přistoupil k věci.

„Enzo,“ řekl, „vypadá to, že jsme se oba stali obětí krádeže. Myslím, že víte, co tím myslím.“

„Formula?“

„Přesně tak. Vám byla ukradena jednou, mně dvakrát – i když tento fakt jsem ochoten přehlédnout, a co se stalo, stalo se.“

„Bene, bene. Jsme mužové s praxou, vy a já. Jsme civilisti.“

Poe se snažil vypustit z hlasu opovržení. „Asi myslíte civilizovaní, samozřejmě, Enzo, to jsme vy i já. A především jsme byznysmeni. Takže bych navrhl, abychom se spojili v úsilí najít toho Angličana a tu dívku. Vzájemně bychom se informovali, jak situace vypadá. Co vy na to?“

„Drahá můj pržítel –“ Poe se při těch slovech ušklíbl „– to je pro mne velká počestnost spolupracovat rukáv s rukávem takovýho velemuža jako vy.“ Nasadil tón spiklence. „Povídala, poslechnul jste po nich? Nějaká kontakt?“

Poe pohlédl na hromadu bankovek před sebou. „Ani slovo. A co vy? Máte nějakou stopu?“

Tuzzi pomyslel na pasy právě cestující k Polluceovi do Marseille a na plánovanou spoluúčast několika korsických policistů. Hlasitě si povzdechl. „Niente. Vypáržili se, pouf, a nic nenechali. Teď hledáme hržebik v kupka sena, že?“

„Vaši lidé po nich pátrají?“

„Samojasně. A vaši?“

„Samozřejmě. Takže zůstaneme ve spojení, ne?“

„Moje informace jsou k vaší pozice, můj pržítel. Já pržísahala prži hlava moje matka.“

Tuzzi položil telefon a zeširoka se usmíval. Několikrát ho napadlo, že by Bennett s dívkou třeba mohli jít s materiály přímo k Poeovi, což by byla nepříjemná komplikace. Takhle má víc šancí najít je první, když pomůže Polluce a jeho přátelé u policie, vypadá to vcelku slušně. Vydal rozkaz, aby se Ragazza vrátila do Marseille. Děvčata na Ibize počkají. V lepší náladě a s krabími přískoky, které mu pomáhaly zapomenout na bolest v rozkroku, odešel najít lorda.

Poe nečekal mnoho od konverzace s Tuzzim, a v podstatě nevěřil ničemu, co Tuzzi řekl, ale byl si jist, že kdyby Ital měl v ruce nějaké trumfy, neodolal by a něco by naznačil, nebo se to snažil prodat. Takže mezi ním a Tuzzim odstartoval závod ve vyhledání Bennetta a dívky, a protože on s nimi již byl ve styku, Poe stejně jako Tuzzi byl přesvědčený, že je ve výhodě. Rozhodl se ztrávit zbytek dne v blízkosti telefonu a čekat na zprávy.

Anna a Bennett zaspali, a když se jim konečně podařilo dostat se do kuchyně pro kávu, našli klášter zcela opuštěný. Bratři byli ve vinici, zvuk traktoru z dálky měl stejně uspávací účinek jako bzučení včel v levanduli.

Anna čekala, než se na kamnech na dřevo začne vařit voda, a Bennett se snažil ukrojit si z bochníku nekvašeného chleba. Ráno jim až dosud uběhlo – poněkud rozpačitě – v duchu intimnosti smíchané se zdvořilou formálností. Vystřídali se ve velké kamenné umývárně, každý trpělivě v cele, dokud se ten druhý kousavě studenou vodou nevysprchoval. Podělili se o mýdlo a o hrubý ručník. Vyvinulo se mezi nimi jakési napětí, které tu dosud nebylo, nervózní předtucha něčeho, k čemu by mohlo či nemuselo dojít. Francouz nebo Ital by si dovolili. Bennett si dovolil upražit topinky.

Anna si ho prohlížela, jak se soustředěně mračí na pomalu hnědnoucí kusy chleba na litinové plotně. Vlasy, ze sprchy dosud mokré, si z opáleného čela sčesal dozadu, jako na sépiové fotografii z dvacátých let. Klidně si ho uměla představit, jak ve volných bílých kalhotách mává dřevěnou tenisovou raketou. Napíchl krajíce na špičku nože a obrátil je na druhou stranu. „Potvora, tyhle topinky,“ oznámil a podíval se na ni. „Musí se to správně načasovat.“

„Všecko se musí správně načasovat.“

Chvilku se na ni mlčenlivě díval, pak si uvědomil, že se na ni usmívá stejně jak ona na něho. „Právě,“ řekl. „Taky si to myslím.“

Voda v hrnci začala vřít a Anna se rozhlédla. „Kde byste myslel, že mniši ukrývají kafe?“

Posnídali na kamenné lavici ve stinném loubí, a uvažovali, co dál. Říct si o milion dolarů byla jedna věc. Zcela jiná věc byla ten milion bezpečně odnést. Poe bude mít někoho, několik lidí na stráži u místa předání. Veřejné místo jako nádraží by poskytlo dočasné bezpečí, ale v tu chvíli, kdy by ho opustili, by byli v nebezpečí. Nějaké místo izolované, beze svědků, by mohlo být ještě nebezpečnější. A jak se ráno měnilo v den a oni probírali a odkládali všelijaké možnosti, začali si připadat, jako by se octli v kleci.

S posledním mechanickým zachvěním se traktor zastavil pod cypřiši. Bratr Yves, který dnes sloužil v kuchyni, se vrátil z vinice dřív, aby stačil nachystat oběd. Bennett ho pozoroval, jak pospíchá po pěšině ke vchodu a velkým tečkovaným kapesníkem si utírá čelo. V té kutně musí být ukrutné horko, pomyslel si, a vtom dostal nápad.

Vyskočil a s hlavou dolů a s rukama sepnutýma před sebou začal přecházet z místa na místo. „Anno,“ obrátil se na ni, „poslechněte si tohle. Mohlo by to fungovat. Řekneme Poeovi, aby peníze nechal v kostele – je jich tu kolem na tucty, všechny možné typy a velikosti, a většina jich je kromě neděle prázdných.“

Anna se zamračila. „To nevím,“ řekla. „Kostel by mohl být dobrý, ale dostanou nás, jak vyjdeme ven.“ Uviděla výraz na Bennettově tváři. „Nebo ne?“

„To je právě to. My tam nepůjdeme. Poprosíme otce Gilberta, aby nám pro to šel. Budou čekat civilisty, muže a ženu. Mnichovi v kostele nebudou věnovat vůbec žádnou pozornost.“

Anna pomalu přikývla a naznačila, že pozdvihuje klobouk. „Bennette, vy podvodníku jeden, je to jedna radost s vámi obchodovat.“

„Potřebujeme turistického průvodce po kostelích. Pojďte. Dá se koupit ve Forcalquieru.“

S průvodcem po kostelích a jiných historických památkách otevřeným na stole popíjeli rosé v kavárně za Place du Bourget a cítili zrnko naděje. Bennett vybral tři nebo čtyři možnosti, prozkoumají je odpoledne. Jeden vyberou, zavolají Poeovi, a pak budou muset přesvědčit otce Gilberta, aby se proměnil v církevního lapku. A v tom bodě na neštěstí pro Bennetta začala Anna mít pochyby.

„Je to hromada peněz,“ řekla. „A sotva ho známe. Opravdu byste mu důvěřoval?“

Bennett zíral do sklenice. Sám řekl, že Gilbert je starý rošťák, daňový podvodník a obchodník v masce mnicha. Vzpomněl si, jak důvěřoval Brynfordu-Smithovi, a musel si vzdychnout. „Abych se přiznal, ruku do ohně bych na něj nedal.“

„Tím chcete říct, že nevěříte.“ Anna zakroutila hlavou. „A já taky ne. Určitě ne s milionem.“

Cítili se jako splasklý balonek. Bennett dopil a objednal si ještě. Kavárna se začala naplňovat k obědu – děvčata z obchodů v letních šatech, statní mužští z okolních podniků na povinné dvouhodinové polední přestávce, dva gendarmes mimo službu. Z kuchyně se linula vůně česneku, steaku a smažených brambůrků, a ve dveřích se objevil opelichaný pes a nadějně krčil čumák, ale číšník ho vyhnal.

Anna náhle škytla smíchem a přikryla si ústa rukou.

„No a co?“ zeptal se Bennett. „Byl to takřka stoprocentní nápad.“

„Je to stoprocentní nápad. Chápete? Vše, čeho nám je zapotřebí, je správný mnich, na kterého se můžeme spolehnout, kterému se dá svěřit milion dolarů. A já o něm vím.“ Naklonila se dopředu a položila mu ruku na rameno. „Bratr Bennett.“ Neudržela se smíchem. „Bezvadné.“

Polluce a kapitán Bonfils se usadili u stolu vzadu v restauraci Poisson d’Argent, jedné z půl tuctu restaurací v okolí Palais des Festivals, a objednali si pastis. Bonfilse tu znali, příležitostně sem zacházel vyřizovat důvěrné záležitosti. Majitel, který si v téhle nebezpečné době cenil dobrých vztahů s policií, si dal pozor, aby okolní stoly zůstaly neobsazené. Takže mohli mluvit.

„Chin.“ Bonfils upil, oči podle dlouholetého zvyku zvídavě těkající po místnosti. Jeho kariéra – začal jako obyčejný uniformovaný flic na Croisette, nyní byl kapitánem v civilním obleku – byla velice rychlá. Je však zapotřebí přiznat, že se na tom podílel taky Polluce a jeho přátelé z Union Corse. Měli vliv, a jejich přízeň bylo příležitostně třeba oplatit. Normální. Pohlédl na čistotného pána proti sobě a uctivě naklonil hlavu. „V tomhle horku do Marseille? Takže je to naléhavá záležitost, non?“

Polluce studoval svou manikuru, odpověděl teprve po chvilce úvahy co říct a co si nechat pro sebe. „Naléhavá, a dosti delikátní. Něco velmi cenného bylo ukradeno mým přátelům a mně. Něco velmi cenného. Je velmi důležité, aby se to našlo.“ Narýsoval prstem čáru v rose na sklence před sebou. „Naštěstí víme, kdo to má, jeden muž a žena, cestují společně. Do večera vám dodáme jejich pasy.“ Usmál se na Bonfilse. „Řekl bych, že to je užitečná stopa.“

„Pokud jsou pravé. Ovšem, Monsieur Polluce, dovedete si snad představit, že teď to s tou Evropskou unií není tak snadné, jak to bývalo – Itálie, Španělsko, Belgie, přejedete přes hranice a nikdo si vás ani nevšimne.“ Bonfils vyndal z kapsy balíček gitanek, z jedné odtrhl filtr a zapálil si. „Ale ty pasy budou užitečné, určitě. Francouzské?“

„Jeden britský, jeden americký.“

Bonfils si mlaskl. Nenáviděl vše, co se týkalo cizinců. Člověk musí být opatrný. Vzpomněl si, jak sebrali jednoho mladého pazdráta pro potulku a zavřeli ho. Jeho strýček byl německý velvyslanec, a seržant, co kluka zavřel, z toho měl popotahování a z velitelství se vrátil k pochůzkám. „To není k ničemu – ledaže mají povolení k dlouhodobému pobytu, víte, registraci. Jestli jo, tak jsou v počítači, a pak si o nich můžeme zjistit všechno, od data narození k barvě auta.“

„A ovšem budete mít jejich fotografie.“ Polluce se naklonil a prstem poklepal na stůl, aby dodal důraz svým slovům. „Musíte je najít. Mohlo by to mít velmi prospěšný vliv na vaši kariéru. To vám snad ani nemusím připomínat.“

16

Bennett v kostele nebyl už celé roky. Stejně jako mnoho jiných v jeho věku a okolnostech měl ten dojem, že pokud má co dělat s Všemohoucím, dá se to vyřídit i s co nejmenším počtem návštěv na Ředitelství. Zastavil se ve vchodu, aby se seznámil s nezvyklým prostředím.

Vzpomínky často cestují nosem. Jak vdechl svatou vůni, směsici usazeného prachu, plesnivých breviářů a drobícího se kamene, ocitl se mimoděk, a takřka živě, zpátky ve škole. Vzpomněl si na nedělní rána strávená v tvrdých lavicích, zatímco kaplan vášnivě horlil z kazatelny proti hříchům těla, čehož jediným výsledkem bylo zdvojnásobení zvědavosti stádečka jeho mladistvých oveček. Ani otec jako člověk dávající přednost pohřbům před svatbami („Kratší bohoslužba a nemusíš poslat dar“) Bennettovi neposkytl zářný příklad za svých vzácných návštěv ve škole, které ostatně zcela přestaly, když při sklence teplého sherry sdělil kaplanovi, že náboženství má na svědomí víc válek, mučení, smrtí a bídy, než cokoli jiného v historii lidstva. Bennett se pak po nějakou dobu těšil pověsti jediného žáka, jehož otec byl vykázán ze školy.

Potřásl hlavou, aby z ní vyhnal duchy minulosti, a započal s vyhodnocováním kostela coby tajné schránky. Přijde a odejde pěšky. Proto je třeba najít kostel, který nebude příliš o samotě, aby nemusel jít daleko pěšky s milionem dolarů v rukách. Na druhé straně kostel plný zbožných, leč ostrozrakých věřících by představoval stejné riziko. Tenhle kostel se zcela zřetelně nehodil. Zavolal na Annu, která si prohlížela vykládané okno znázorňující okolnosti, po nichž vstoupil do ráje místní světec. „Tady by se to nehodilo, co si o tom myslíte? Příliš malý. Možná bychom měli najít nějakou katedrálu.“

Zbytek odpoledne, než se obrátili k Mont Ventoux, strávili návštěvami kostelů v Banonu, Simiane-la-Rotonde a St-Saturninu. Bennett řídil a Anna hledala v mapě a v knize, tam a zpět z knihy do mapy, a našla tucty kaplí a klášterů, opatství a basilik. Konečně objevila něco jako zlatý důl.

„Poslouchejte,“ řekla. „Notre Dame de Poulesc, v čele hlavního náměstí rušného tržního městečka.“ Zakroutila hlavou. „Proč musejí být všechna tržní městečka rušná? Dělají tam kromě ruchu taky něco jiného? Ale zní to dobře. Připraven na prohlídku?“ Anna předstírala hlas profesionální turistické průvodkyně a četla z knihy: „Když tu ku konci dvanáctého století objevili původní hrob svaté Kateřiny, rozhodli se na tom místě postavit kostel. Ten se stal populárním poutním místem a musel proto být v šestnáctém století přestavěn ve větším měřítku. Jižní portál, i když byl za Revoluce zbaven soch, je důležitým příkladem přežití románské architektury, a loď je podle názoru mnoha odborníků jednou z nejvýmluvnějších ukázek provensálské gotiky.“ Anna vzhlédla od knihy. „Doufám, že si děláte poznámky… Loď má několik postranních kaplí obsahujících prvotřídní příklady vykládaných oken ze sedmnáctého století. V restaurované kryptě z dvanáctého století se nacházejí ostatky svaté Kateřiny.“ Anna zavřela knihu. „Takže je to velký kostel, je na náměstí, a má spoustu malých prostor kolem hlavní budovy. To zní dobře, ne? A už jsme skoro tam. Držte se D 943, Poulesc máme za nějakých sedm kilometrů. Tohle bude ono, Bennette, věřte mi.“

Usmál se jejímu nadšení. „Už jsem vám věřil předtím. A hele, v jaké jsme bryndě.“

„Bude z vás prima mnich, víte to? Kromě jedné věci.“

„Jetli si myslíte, že si opatřím tonzuru, tak jste tedy na omylu.“ Bennett se podíval na Annu a její udivený výraz. „Vystříhané kolečko na temeni.“

„To je okej. Budete mít kapuci. Ne, ten problém je, že jste příliš hubený. Mniši jsou tlustí. A veselí, jako páter Tuck a otec Gilbert.“ Prohlížela si chvíli Bennettovu štíhlou postavu, a pak plácla do palubní desky, až se Bennett lekl a dupl na brzdu. „To je ono. Jistě, něčím vám vycpeme břicho. Vy to v kostele vyndáte, a dáte si tam místo toho ty peníze. Vejdete dovnitř tlustý, vyjdete ven tlustý, a v rukou nic. Tak co? Co byste si beze mne počal?“

Bennettovo obočí vyjelo nahoru, jak přemýšlel. „Ani nevím – tichý příjemný život v Monaku, jezdil bych si v mercedesu, odháněl od sebe dívky, jedl báječná jídýlka, spal bych v pohodlné posteli…“

Naklonila se k němu a dala mu pusu na tvář. V uchu cítil její horký a vlahý dech. „Pitomečku.“

Poulesc se klidně koupal v podvečerním svitu. Provensálské venkovské městečko čekající na fotografa pohlednic. Na jednom konci náměstí chlapi ve stínu stromořadí platanů hráli boules, podváděli, hádali se a smáli se tomu. Anna a Bennett se zastavili a dívali se, jak se spory přiostřovaly a gestikulace se stávala živější a živější.

„Myslela jsem, že je to klidná a tichá hra pro klidné a tiché staré pány,“ řekla Anna. „Podívejte se na ně. Vypadá to, že se navzájem vyvraždí.“

„Nikdy jsem neviděl, že by to došlo nějak daleko. Ale je to divoká hra. Jako kroket. Hráči si dělají děsné věci.“ Bennett ukázal na muže, který právě přistoupil k čáře vyryté do písku. „Vidíte toho v té zelené košili? Hodlá rozbombardovat nepřátelské pozice.“

Zelená košile si podřepla, mávla rukou držící boule jednou, dvakrát, třikrát, a hodila. Ocelová koule stoupala vzhůru ve strmém oblouku, zaleskla se ve slunci jako stříbro a přistála s klepnutím mezi ostatními boules, z nichž jednu odrazila z jejího místa vedle malé dřevěné cílové kuličky. Půlka mužstva jásala, zbytek ohromeně zíral. Všichni se přestěhovali na konec kurtu a vyhodnocovali situaci, měřili a nesouhlasili s opozicí.

„Jak dlouho takový zápas trvá?“ zeptala se Anna.

„Hodiny. Dny. Až do soumraku, nebo až do té doby, než si pro ně přijdou manželky a odvlečou je pryč.“

„To se to hraje, když tu jinak nemají co dělat, že?“

„To neznamená, že nemají co dělat. Je to součást života. Na venkově to tak chodí.“

„Co tím chcete říct?“

„Zachovali si takové podivné názory, jako že život může znamenat víc než zaměstnání a televizor.“ Bennett pokrčil rameny. „Neříkám, že nemají problémy – můžete je slyšet v kavárnách bez přestání naříkat na všechno, cenou chleba počínaje a vládní jadernou politikou konče –, ale vědí, jak se zabavit. Hrají svoje boules, chodí na hony, hodně se smějí, navykli si konverzovat, tráví hodiny u jídelního stolu.“ Usmál se a nespustil oči ze hry. „Kdo jiný než Francouz by mohl dostat orgasmus nad pytlíkem lanýžů?“

Anna pozorovala jeho úsměv, se kterým sledoval komedii nad boules, a řekla si, co se asi s nimi stane, až tahle vynucená intimita skončí, až skončí jejich útěk. Odjede zpátky do New Yorku sama? Vrátí se on do své vesnice? Nechtělo se jí o tom ani přemýšlet. Vzala ho pod paží. „Nechci vám kazit náladu, ale máme tu prošetřit jeden kostel.“

Bylo vidět ženy křižující náměstím, svižně od řezníka k lahůdkáři, a z lahůdkářství k pekaři, jak nakupovaly na večeři. „Vidíte?“ řekl Bennett. „Je tu rušno, jak v té knize říkají.“ Pod baldachýnem kavárny mladý tmavý číšník laškoval se dvěma blonďatými dívkami s batohy a německým přízvukem. Auta byla zaparkovaná typicky chaotickým jižanským stylem, některá napůl na chodníku, jiná zacouvala do nepřirozeně těsných prostor, a zbytek prostě nechali uprostřed ulice, světla blikala a majitelé v hospodě tiskli břicha k pultu a dávali si jednu na stojáka před cestou domů. A na západní straně, tam, kde po několik posledních století nasával večerní slunko, stál kostel.

Byl opuštěný, tmavý jako jeskyně a plný stínů, stálé, tklivé přítmí, které jako by se po několika staletích stalo součástí náboženské architektury. Anna a Bennett se vydali dlouhou lodí s prázdnými lavicemi po obou stranách, a pak se rozdělili prozkoumat malé a ještě temnější kaple na bocích. Všude byly diskrétní schovávačky – ztmavlé arkýře, zapomenutá zároží, mezery za masivními sloupy, plné prachu, který tam ležel dlouhé měsíce či roky. Bennett si udělal několik poznámek přímo do knihy, a odešli k oltáři. „Pssst.“

Zasyčení projelo tichem jako šíp a ten zvuk Bennetta na místě zastavil. „Tady.“

V zadním rohu, zcela vzadu v kostele spatřil v úzkém průchodu zasvitnout Annino bílé tričko. Vystoupil po několika schodech, dal se za oltář a uzounkými dveřmi, stěží širšími než jeho ramena.

„Bennette. Je to perfektní. Podívejte.“

Byli v malé, čtvercovité místnosti se stolkem a židlí u jedné stěny, na druhé stěně řádka dřevěných věšáků. Byla to primitivní sakristie, kde se kněz mohl převléct do nedělního ornátu. A ve venkovní stěně byla příčina Annina vzrušení. Další dveře, kterým odsunula závoru a otevřela je ven. Vedly vzadu za kostelem do uličky spojující obě ulice vedoucí na náměstí. Umožní mu to vejít do kostela neviděný, a odejít taky neviděný. Ano, bylo to perfektní.

Oslavili to sklenicí piva v kavárně, a na zpáteční cestě se dohodli na tom, kam se mají peníze v kostele uschovat. Zítra zavolají Poeovi instrukce. Vezmou si milion a odjedou přes hranice do Itálie. Bude to klapat jak hodiny.

Večeře v refektáři byla ještě veselejší než obvykle. Otec Gilbert rozhodl, že ročník 1992 již natolik vyzrál, že je třeba jej vážně a podrobně prozkoumat. Láhve přicházely plné a odcházely prázdné a podle všeobecného mínění každá další chutnala víc než ta předchozí, a než se Anně a Bennettovi podařilo omluvit se od stolu, nacházeli se oba v příjemném oparu kombinace alkoholu a optimismu. Před odchodem si řekli otci Gilbertovi o jednu kutnu ze zásob kláštera. Otec Gilbert se sice tomu požadavku poněkud divil a čtverácky pozval Bennetta, aby se stal členem bratrstva nastálo, neboť se jim poněkud nedostává mladé krve, ale kutnu dostali a odebrali se vůní levandule do své cely. Anna seděla na kraji postele a oči se jí leskly ve světle svíčky. „Okej, mladý muži. Podíváme se na to, co z vás uděláme za mnicha.“

„Teď hned?“

„Jasně.“

Bennett si přeměřil kutnu, cítil, jak je těžká. „Tak jdeme na to,“ pobídla ho Anna, „vemte si to na sebe. Potřebuju se podívat, kolik toho vpředu musíme vycpat.“

Odstrojil se do boxerských spodků a vlezl do těžké neprodyšné vlněné látky. Připadal si jako v jednolůžkovém stanu. Shrnul hrst látky dopředu, odtáhl si ji od žaludku a otočil se z profilu, aby si ho Anna mohla prohlédnout. „Letos se vypasované kutny nenosí,“ prohlásil. „V módě jsou kutny volnější, které vám dávají přirozený vzhled. A je tu i promyšlenější detail kolem hlavy.“ Přetáhl si přes hlavu kapuci tak, že mu takřka schovala obličej. „Tak co?“

Anna se musela té pytlovité a beztvaré postavě usmát. Bennetta vůbec nebylo poznat. „Jak jsem řekla,“ prohlásila. „Mnich frajer. Ale musíme ho trochu vykrmit.“

Vzala džíny, trička a bavlněný svetr, stočila je do klubka, které mu vrchem nacpala do kutny. Klubko se mu usadilo u žaludku. Pohlédli na sebe, náhle vážně, tváře od sebe oddálené jenom Bennettovou novou hrudí.

„Bude to potřeba trošku upravit, slečno Hershová.“ Bennett poněkud chraptěl.

„Já vím.“ Klekla si a vzhlédla k němu. „Musím vás požádat, abyste si vykasal sukni.“

Jak se její ruce pod kutnou dotkly jeho hrudi, přímo ztuhl. Na kůži ucítil její horký dech a pak i špičku jejího jazyka. Ze záhybů těžké látky se ozvalo jemné zahihňání. „Začíná tu být nějak přeplněno.“

Prsty prohrábl krátké vlasy na jejím zátylku a něžně ji zdvihl ze země. S úsměvem a ruměncem ve tváři mu sundala kapuci. „Bennette? Tak už si to sundej. A honem.“

17

Kapitán Bonfils větřil povýšení, proto na chvilku nezaváhal a vyjel z počítačů vše, co potřeboval. Polluce bude mít radost. Zavřel skleněné dveře své kanceláře a zdvihl sluchátko soukromé telefonní linky.

„O té dívce toho tam moc není,“ řekl Bonfils. „Normální pas USA, přijela do Francie před čtyřmi dny do Nice, trestní rejstřík nemá. Ale s Angličanem jsme měli víc štěstí.“ Utrhl filtr z cigarety a před čtením poznámek si zapálil. „Bennett, Luciano. Britský občan s platnou carte de séjour pro dlouhodobý pobyt ve Francii, daňový poplatník ve volné profesi, současná adresa St-Martin-le-Vieux ve Vaucluse, vlastní bílý Peugeot 205 z roku ’93, poznávací značka 29 SKN 84. Zřejmě čistý, bez záznamu v trestním rejstříku.“

Polluce zamručel. „Teď už ne.“ Jaká ironie, pomyslel si, že ta rozbujelá francouzská byrokracie, tak často mu nepřátelská svou dráždivou, vlezlou dotěrností, která chce o člověku vědět úplně všecičko, osobně, obchodně, každičký ždibec, se mu dočasně stala spojencem. Aspoň má něco hmatatelného, co řekne kolegům z Calvi. „No, je to začátek, Bonfilsi. Užitečný začátek. A teď jak dál?“

„Dělám, co můžu, Monsieur Polluce. Detaily jsme už rozeslali – fotografie, všecko. Pokud nejsou ze země pryč, máme dobrou šanci. Zavolám vám, jakmile se něco dozvím.“

„Bon. Dobrá práce. Nezapomenu na vás.“

S pocitem zadostiučinění Bonfils položil telefon, ale jeho spokojenost netrvala dlouho. Dveře kanceláře se otevřely a s náručím plným papírů vstoupil Moreau. Cucal dýmku, kterou snad nikdy nevyndal z úst, a zastavil se až před psacím stolem. Moreau byl Bonfilsův šéf, „cizinec“ z Charente, úzkostlivě trvající na předpisech a známý svou unavující neúplatností. V přílišné lásce se tihle dva muži zákona neměli. Moreau věděl, že Bonfils má vlivné známé, kteří mu pomáhali nahoru po žebříčku, i když jeho hodnost neodpovídá jeho schopnostem. To mu bylo proti srsti a nutilo ho to dávat na Korsičana dobrý pozor. Bonfils na oplátku nenáviděl Moreaua stejně intenzivně, jak intenzivně stál o jeho funkci.

Moreau hodil lejstra na stůl. „Doufám, že mi tohle všechno dokážete vysvětlit.“ Ukázal na svazek vytištěných stránek. „Je mi to nějaké divné. Vypadá to, že se naše oddělení náhle zajímá o jakousi krádež, aniž bychom věděli, co se ztratilo. K čemu je to dobré? Jak mají naši lidé vědět, co vlastně mají hledat? Tohle je na nedostatečnou, Bonfilsi. Nedostatečnou.“

Jako obvykle se Moreau vynasnažil, aby se Bonfils cítil co nejvíc provinile nebo neschopně. A teď se ten bastard na mě dívá, jako by mě chytil s prsty v pokladně, pomyslel si Bonfils a bez důrazu odpověděl: „Dostali jsme na ty dva lidi tip. Čekám na kompletní popis ukradených věcí.“

Moreauova dýmka vydala mokrý bublavý zvuk. „A já taky, kapitáne. Čekám na totéž. Ať je to na mém stole dnes odpoledne. Bez výmluvy.“ Sebral papíry, a jak se dal zpět ke dveřím, kroutil pochybovačně hlavou.

Merde. Bonfils sťal hlavu další cigaretě. Z toho, že mu Polluce neřekl, o co jde, vyplývá, že Polluce nechce, aby toho moc věděl. Což zřejmě znamená drogy. Prima den se změnil v docela mizerné dopoledne. Našel si číslo Polluceova hotelu a zdvihl telefon.

O sto šedesát kilometrů dál se Anna a Bennett vmáčkli do cabine na poště v Poulesku, a zatímco čekali na spojení, povzbuzovali si vzájemně morálku spíš tělesným než duchovním způsobem. Jen to, že se Poe ozval, donutilo Bennetta přestat s povlovným prozkoumáváním Anniny šíje svými rty.

Konverzace byla krátká, chladná a věcná. Peníze ať podle Bennettových instrukcí zanechají v kostele do páté hodiny toho odpoledne. Jakmile budou peníze v bezpečí, Poe se dozví, kde si může vyzvednout kufřík. Během tří minut bylo vše vyřízeno.

Podruhé toho dopoledne prošli kostelem, zastavili se u skrýše na peníze, vyšli zadním vchodem a prohlédli si ulici, kde Anna bude čekat s autem. Opustili Poulesc a v Simiane-la-Rotonde si v malé restauraci se čtyřhvězdičkovou vyhlídkou dali oběd, svůj první milenecký. A pak jako všichni zamilovaní plánovali budoucnost.

První zastávku udělají v Itálii. Požádají o náhradní pasy a schovají se ve Villa d’Este. Jak dostanou pasy, odjedou do Švýcar, kde si najdou malou banku, kam uloží peníze. A pak – nu, pak svět bude jejich.

Anna se nahnula přes stůl a sundala Bennettovi sluneční brýle. „Tak je to lepší. Teď ti vidím do očí. Je ti jasné, že musím zpátky do Států, že? Na pár dní. Pojedeš se mnou?“

Opustit St-Martin s pomstychtivým Poem za humny by neměl být problém. Opustit Francii by bylo horší. Ale být pryč od Anny, uvědomil si Bennett, by bylo ještě horší.

Odsunul karafu s vínem a položil svou ruku na její. „Bez řečí. Pojedu.“

„Vážně?“

„Jestli mi něco slíbíš,“ řekl. „Nebudeš mě nutit, abych nosil baseballovou čepici.“

Objednali si kávu a přesunuli si židle ke kamenné stěně na kraji terasy. Terén pod nimi se prudce svažoval, a pak se vinul a vlnil až k horám v dálce, v horku zamlženému Lubéronu. Krajina vypadala jako obraz plný pastelových barev v modrém rámu. S Anninou hlavou na rameni Bennett zíral do dálky a představoval si budoucnost. Představa se mu zamlouvala.

Před Pouleskem Bennett zmizel v křoví, odkud se vynořil jako mnich – pěkně zaoblený, s podstatným břichem opásaným koženým opaskem. Rozhodli se, že papírové břicho bude lehčí a ne tak teplé jako smotané šatstvo, a tak Bennetta škrábalo na žaludku několik zmačkaných výtisků novin Le Provencal. Vsunul se na sedadlo vedle řidiče, a v napětí a tiše jeli pomalu k městečku, kde zastavili několik ulic od kostela.

Bennett se hluboce a nervózně nadechl. „Přej mi štěstí.“ Kdyby někdo šel kolem, naskytla by se mu neobvyklá podívaná na pohlednou mladou ženu líbající na ústa břichatého mnicha. Bennett si naposled upravil opasek, stáhl si přes hlavu kapuci, a ruce na břiše sepnuté, hlavu skloněnou, se vydal do uličky za kostelem. Jak šel, noviny na břiše mu tiše šustily.

Zabočil do uličky, teď v hlubokém stínu, několikrát zamrkal, aby si přivykl na tu změnu ze sluneční záře. Došel k zadnímu vchodu. Rychle se podíval doprava a doleva. Nikdo. Stiskl kliku a zatáhl. Blbec, dveře se otevírají dovnitř. Stiskl kliku a zatlačil. Žaludek se mu sevřel. Od chvíle, kdy dopoledne odešli, někdo zavřel závoru. Musí jít hlavním portálem.

Venku na náměstí se v tom děsném vedru v autě pařil Gérard s partnerem. Příjem měli takřka na nule, protože bzukot lokátoru umístěného v tašce s penězi, kterou předtím uložili na určené místo v kostele, byl opravdu silný. Gérard měl už plné zuby stálého nadávání partnerova, jak je mu horko. „Pořád naděláš,“ řekl. „Představ si, že bys byl zabalenej do deky jako tamhle ten mnišskej parchant.“ Pozorovali obtloustlého mnicha kráčejícího po schodech do kostela. „Takovej pohled stačí, aby se člověk dal na ateismus.“ Podíval se do bezvýrazné, nic nechápající tváře vedle sebe a potřásl hlavou. „Nevadí. Nepokoušej se tomu rozumět.“

Bennett se zastavil na konci chrámové lodě. U oltáře povstala z pokleku stará žena a poodešla zapálit svíčku. Počkal. Obrátila se, přišla k němu a uctivě na něj kývla. „Otče,“ řekla. Bennetta se na moment zmocnila panika. Co se ksakru na tohle říká? Kývl na ni taky. „Pánbůh požehnej, mé dítě, pánbůh požehnej.“ S díky se na něj usmála. Uniforma dokáže zázraky, pomyslel si.

Sehnul se do druhé postranní kaple a sáhl do prostoru za zčernalým relikviářem. Díkuplně si hluboce vydechl, jak konečky prstů nahmatal nylon. Nervózně a neohrabaně si roztřesenýma rukama rozepnul opasek, na místo včerejších novin si pod kutnu nacpal milion dolarů, a noviny dal tam, kde byla ta taška. Silou vůle se přinutil neutíkat, šel na konec lodě a ven zadním vchodem. O dvě minuty později, napumpovaný adrenalinem, byl v autě. Vzal Annu za ruku a položil si ji na objemné břicho. „Jaké to je, cítit se jako milionář?“

Gérard otočil knoflíkem přijímače. Signál se zeslabil. Někdo s tou taškou pohnul. Nastartoval motor a přivřel oči, jak se signál náhle zesílil. Z postranní ulice vyjel bílý peugeot a přejížděl náměstí. Jak poodejel, signál se opět zeslabil. „Putain! Musej tam bejt zadní dveře.“ Odstartoval a v uctivé vzdálenosti se vydal za peugeotem.

Bennett si rozepnul opasek a nechal tašku vyklouznout mezi koleny na podlahu auta. Rozepnul zip, a když uviděl balíčky stodolarových bankovek, tiše si hvízdnul. Bylo tam v hotovosti víc, než kdykoli v životě viděl. Anna se uculovala a rychle jela zatáčkami silnice do hor a do bezpečí kláštera. Prstem si na volantu ťukala rytmus písničky, kterou si Bennett hvízdal: Muž, který rozbil bank v Monte Carlu.

„Dokázali jsme to,“ řekla. „Sakra. Dokázali jsme to.“

Bennett se podíval zadním okénkem. Kromě oparu třepotajícího se nad prázdnou krajinou nic. Cítil, jak se mu hladina adrenalinu snižuje a nastupuje veselí. „Náhodou vím, že ve Villa d’Este mají obrovské postele s čistě lněným povlečením.“

„A obsluhu na pokoj?“

„Nekonečnou obsluhu na pokoj. Zítra večer se večeří v posteli. Nezní to líp než úzké klášterní postele?“

„Teď si stěžuje. Vy zkažení bohatí kluci jste všichni stejní.“ Přibrzdila a zatočila na úzkou cestu ke klášteru. „Osobně si myslím, že nám to na té úzké klášterní posteli docela šlo.“

Bennett nechal Annu počítat peníze, svlékl se z kutny a šel si pod primitivní sprchu. Chladná voda jako by odplavila napětí posledních dvou hodin. Zítra touhle dobou budou z Francie pryč, pryč od Poea a Tuzziho, pryč od problémů. Osušil se a oblékl a ťapal zpět do cely, kamenná dlažba pod nohami hladila a chladila.

Anna stále ještě stavěla stohy bankovek na jednu z postelí a kontrolovala systematicky, jestli tam Poe nedal nařezaný papír. Jak Bennett vešel, vzhlédla. „Zatím všechno v pořádku,“ oznámila. „Není to docela příjemný pohled?“ Prohrábla tašku pro poslední svazky bankovek, a Bennett náhle spatřil, jak se jí úsměv mění v zamračení.

„Co je?“ zeptal se. „Zapomněli tam dát spropitné?“

„Tady něco je, v rožku.“ Obrátila tašku naruby. „Vidíš? Tady.“ Hleděli na napnutou podšívku a Bennett to objel prstem, aby cítil, jaký to má tvar. „Něco jako krabička.“

Anna si přinesla z manikury pilník a vypárala stehy. Zbytek odtrhla a vyňala černou kostku z umělé hmoty. S vážnou tváří ji zvedla ku světlu. „Viděla jsem něco podobného v Izraeli. Někteří naši hoši si to brali na hlídku.“

„Co je to?“

„Radiolokátor s omezeným dosahem.“ Hodila to na postel k penězům. „Kristovy rány. Znamená to, že nás Poeovi pohůnci sledovali. Vědí, kde jsme. A nemůžou být daleko.“

18

Bennett byl první, kdo přerušil ticho. Doufal, že v tom černém mraku najde stříbrnou skulinku. „Mohlo by to být horší. Poe aspoň neví, že jsme lokátor našli. A dokud mu neřekneme, kde jsme schovali kufřík, neudělá nic. Jinak by nás shrábli už po cestě.“

Annu to nijak nepřesvědčilo. „Možná jenom čekají, až se setmí. Pak nás čapnou, vezmou někam do ústraní a…“ Zachvěla se jakoby zimnicí. „Je to opravdu z čubky syn, to mi věř. Ten nás donutí, abychom mu řekli i to, co nevíme.“

Bennett si vzpomněl na Šima, jak palcem rozpoltil bambus. Vzal přístroj do ruky a potěžkal ho. „Co kdybychom to rozbili?“

„Jakmile se signál ztratí, půjdou nás hledat. Dojde jim, že jsme to našli.“

A jak se večer pomalu měnil v noc, nálada v cele se víc a víc chmuřila. Probírali veškeré svoje možnosti, ale toho, co by jim dodalo kuráž, našli málo. Pokud by se odtud nevydali pěšky, z kláštera vede jediná sjízdná cesta. A tam někde čekali Poeovi pohůnci.

„Podívej se, najisto to nevíme,“ řekl Bennett. „Myslím, že nás mohli klidně minout. Jaký dosah by ten lokátor mohl mít?“

„Přesně nevím. Takových osm set metrů, možná.“

„Okej. Takže kdyby nás měli pod dohledem, museli by být dole u cesty – jestli nás sledovali, a to určitě nevíme. Takže si to musíme prověřit.“ Vstal a rozcuchal Anně vlasy. „Jdu to dolů zjistit. Zatím přendej peníze do své tašky. Já jsem za chvíli zpátky.“

„Bennette, opatrně.“

Nazul si boty a nasadil přesvědčivě vypadající úsměv. „Plížit jsme se učili ve skautu. A mám bobříka za chození po špičkách.“

Na chvíli stál pod loubím, aby si zvykl na tmu, a naslouchal temnotě. Z hlavní budovy za jeho zády bylo slyšet smích otce Gilberta a údery těžkých litinových hrnců na plotně. Před ním se vinula kamenitá cesta jako bledá stuha mezi inkoustovými stíny keřů a stromů. Raději se bude držet stranou, kdyby na ně Poeovi lidé šli, půjdou po cestě. Dal se pomalu podrostem, opatrně přenášel váhu z jedné nohy na druhou před každým pohybem, ruce pátravě před sebou jako náměsíčník, který ovšem je dokonale vzhůru.

Trvalo mu deset minut, než se doplížil na místo, odkud mohl vidět dolů po cestě. Bylo cítit teplý asfalt a gumu. Nic však ani neviděl, ani neslyšel. Rozhodl se počkat, až pojede nějaké auto. Dalších deset minut.

Konečně se ve vzduchu objevily dva kužele světla a bylo slyšet, jak do kopce bručí motor auta. Klekl si a bedlivě pozoroval blížící se tunel světla. A tam to uviděl. Kratičký záblesk, když se přibližující reflektory zaleskly na předním skle automobilu, který zacouval z cesty a stál napolo schovaný mezi keři a metlicí, ani ne padesát metrů od něj. To mu stačilo.

Anna uslyšela kroky a uvítala ho u dveří cely objetím. „Už jsem si začínala myslet, žes mi dal košem.“

„Někdo tam je, zaparkovali mimo cestu. Kdybychom odjížděli, nemůžou nás minout, i kdybychom jeli bez světel.“ Pokusil se o chabý vtípek. „Chtělo by se ti na procházku?“

„Kam?“

„Do Itálie.“ Posadil se na postel a ohmatával radiolokátor.

Anna se k němu nahnula a přístroj mu vzala. „Nemohli bychom to nějak využít? Víš, jako falešnou stopu.“

Bennett zíral na černou kostku a pomalu přikývl. „Jasně. Dáme to otci Gilbertovi a řekneme, aby s tím utíkal jako ďábel.“

Anna vykulila oči a začala se smát. „Bennette,“ prohlásila a donutila ho vstát, „někdy ti to myslí líp, než si uvědomuješ. Pojď se mnou.“

Otec Gilbert postavil sklenici na stůl. „Doufám, že jsem vás správně pochopil, drahoušci,“ řekl. „Chcete po mně, abych vzal tuhle prázdnou tašku a jel s traktorem přes pole…“

„Souběžně s cestou,“ doplnila ho Anna. „To je velmi důležité.“

Otec Gilbert se na ni zamračil. „Ať je to důležité, jak chce, dítě moje, máme tu velice drsný terén, a ve tmě – no, naše traktory jsou staré a dosti křehké. Nerad bych jeden poškodil. Což se může stát cobydup, to uznáte, tam mezi těmi balvany.“ Udělal přestávku a posilnil se vínem. „Divočina, úplná divočina, ty balvany. Vloni jsme tam ztratili cosi důležitého z útrob jednoho našeho traktoru, a bylo to jen pár metrů od vinice. Jen tak mimochodem,“ dodal s potměšilým úsměvem, „ta noční výprava by neměla nic společného s těmi vašimi problémy s lanýži?“

„Tak… jo,“ vymáčkl ze sebe Bennett. „Do určité míry.“

„Takže by se dalo povědět, že se jedná o významnou částku peněz.“ Starý mnich se zamyslel nad svým vínem. Když opět vzhlédl, blýskalo se mu zvědavě v očkách. „Pokud by se vám zdálo, že byste mohli nějak přispět klášteru…“

Bennett tu narážku lehce pochopil. „Samozřejmě.“ Pohlédl na Annu. „S radostí, že? A co jste měl, otče, na mysli?“

„Dva nové traktory?“

„Jeden,“ řekla Anna.

„John Deere?“

„Platí.“

O čtvrt hodiny později byl svazek stodolarových bankovek v bezpečí pod dlaždicí pod opatovou postelí a otec Gilbert s taškou s radiolokátorem pod nohama u pedálů traktoru se vydal na cestu. Měl za úkol jet podle možností podle cesty od kláštera asi dva nebo tři kilometry, schovat tašku pod keř a vrátit se domů.

Bennett počkal, až se světlo traktoru objevilo na konci vinice, a dal se pomalu po cestě dolů pěšky. Anna jela v autě tak padesát metrů za ním, bez světel takřka naslepo, jen za bílou skvrnou Bennettovy košile.

Gérard si zapnul poklopec a než se vměstnal zpět za volant, protáhl se. Měl za sebou dlouhý a horký den, a vypadalo to na další dlouhou noc po všech těch předešlých. Jeho druh, hlavu dozadu a ústa dokořán, chrápal tak silně, že kromě sirény sanitky by nic jiného neslyšeli. Gérard s ním zatřepal, aby se vzbudil a naklonil se nad přijímač. Představoval si to jenom, nebo se signál opravdu zeslaboval? Otočil knoflík naplno a nastavil ucho. Merde. Zcela jasně se zeslaboval. Tak, po cestě dolů jet nemohli, a jiná cesta tam nebyla – aspoň ne na mapě. Určitě se dali přes pole a chtějí najít cestu někde dál. Vlevo nebo vpravo? Nastartoval motor a dal se doprava.

Z malé vyvýšeniny v půli cesty Bennett uviděl reflektory auta, nejdřív se přibližovaly, pak se otočily dolů, a do zatáčky, zhruba tím směrem, kterým se vydal na traktoru otec Gilbert. Běžel zpět k Anně, v autě bez motoru pak sjeli dolů a počkali, až odraz světel na obloze zmizel úplně.

Bennett navrhl, aby se trochu prospali v Cavaillonu, než se dají po dálnici k Itálii, ale neocenil správně snaživost venkovských hoteliérů pokud jde o cestující, kteří se opozdili. Bylo po půlnoci, a návštěvníci v Cavaillonu vítáni nebyli. Marně se pokoušeli vzbudit známky života ve všech hotelech, které našli, pak to vzdali a vzali zavděk místním parkovištěm.

Anna se uvelebila s hlavou na Bennettově rameni. „Ty se ale vyznáš, jak se dívce zavděčit, že?“

Bennett ji pohladil po vlasech a usmál se. Zítra to bude jiné.

Cavaillon leží na hlavním tahu, a několik kaváren otevírá za rozbřesku, aby v nich mohli posloužit řidičům kamionů včasnou injekcí kofeinu a trhovcům calvadosem k snídani. Anna a Bennett se vysoukali z auta a v chladném ranním vzduchu si protáhli bolavé kosti. Z parkoviště viděli na Cours Bournissac a přímo proti gendarmerie kavárnu, teď už skoro plnou. Zatímco se Anna vydala prozkoumat místní instalace, obvykle dosti náročný úkol, Bennett pro ně našel stůl.

Za pár hodin, pomyslel si, budeme v suchu. Uvažoval, jak dlouho budou Poeovi lidé ve skrytu čekat, než objeví pod keřem prázdnou tašku. Měli štěstí, že Anna objevila ten přístroj, a ještě víc štěstí, že věděla, co to je. Štěstěna se zřejmě přidala na jejich stranu.

U vedlejšího stolu seděl nakrátko ostříhaný muž s předloktími jako menší stehna a četl si o sportu na zadní stránce novin. Bennett se zadíval na první stránku, kterou měl jen tak metr od sebe a nejspíš na ní spatří obvyklou letní směs zpráv z Tour de France, mistrovství v boules a místní politiku. Místo toho strnul hrůzou, protože viděl svou vlastní fotografii.

Anna tam byla taky, pod velkým nápadným titulkem:

VIDĚLI JSTE TENTO PÁR?

Bennett odtrhl pohled od novin, zabojoval s instinktem utéct, donutil se ke klidu a snažil se vsugerovat tomu čtenáři, aby noviny složil. Nasadil si sluneční brýle a sklonil hlavu. Kde ksakru vězí Anna?

Vynořila se z pozadí kavárny, potřásala hlavou a sedla si. „Člověče, myslela jsem, že toalety v klášteře pocházejí ze středověku. Měl bys vidět ty zdejší. Neuvěřitelné.“ Všimla si Bennettova napjatého výrazu. „Co se děje?“

Naklonil se k ní a zašeptal, „Mluv potichu a nasaď si brýle. Jsme na první stránce novin. Jdeme pryč.“

Na chvilku se zastavili před kavárnou. Naproti do gendarmerie přicházela ranní směna. S hlavami odvrácenými se Anna a Bennett svižně vrátili na parkoviště. Nechal ji v autě, sebral veškerou svoji odvahu a s pocitem, že má na prsou třiceticentimetrový nápis Hledaný zločinec rychle vešel do trafiky. Nevyspale a mrzutě vypadající ženská za pultem si vzala peníze, podala mu noviny, pokrčila rameny, když nečekal na drobné a odešel.

Seděli v autě a četli si článek. Začalo to nadsazeně – hledá se párek cizinců, kteří mají policii podat informaci o mimořádné krádeži, policie je mobilizována partout – a pokračovalo odstavcem obsahujícím všeobecný komentář o provensálské kriminalitě a telefonní číslo, jež informátora spojí přímo s kapitánem Bonfilsem v Cannes, který vyšetřování vede. Kromě toho tam byla zmínka o jakési odměně, ale bez částky.

Výjimečně se novinářům podařilo podat přesnou informaci. Byly tam všechny podrobnosti: jejich jména, stáří, výška, barva očí a vlasů, barva a typ auta, poznávací značka.

„Ježíš,“ řekla Anna. „Odkud se tohle všechno dozvěděli?“

„Pasy a papíry od auta. Tuzzi to musel dát policii.“ Bennett zíral oknem do parkoviště. Cavaillon se probouzel. Na rohu, před obchodem se zeleninou, žena v bačkorách rovnala zboží do úhledných pyramid a roztahovala plátěnou markýzu na ochranu před sluncem. Dopravní policista se zívnutím kontroloval u prvního parkovacího automatu, jestli je parkování v pořádku zaplaceno.

„Takže tady zůstat nemůžeme,“ řekl Bennett. „Dálnice je pět minut odtud. Riskneme to?“

„Je tu jiná možnost?“

Vyjeli z Cavaillonu, přejeli most přes Durance a sjížděli k dálnici. Bennett zaznamenal fronty nákladních aut na obou stranách dálničních pokladen, a za nimi – hned za nimi – něco, co ho donutilo prudce zabrzdit a zastavit na kraji silnice.

„Kruci, průser. Podívej.“

U vjezdu na dálnici bylo šest pokladen. U každé z nich stál gendarme, ruce zkřížené na prsou, a kontroloval auta. Spořádaná, zlověstná řádka četníků, jeden jako druhý na hlavě képi, na očích tmavé brýle, modré košile s krátkými rukávy.

„Není jisté, že hledají nás,“ řekl Bennett. „Tohle můžeš vidět po celé léto. Ale je to příliš jako souhra náhod. Nemůžeme to riskovat.“

Anna mlčela, Bennett se proti předpisům otočil čelem vzad a zamířil ke Cavaillonu. Poe je hledá. Tuzzi je hledá. Teď je hledá i policie. Večeře a postel ve Villa d’Este se najednou zdály kdesi daleko.

19

Moreau opatrně vyklepal popel z dýmky vyřezané z kořene bílého vřesu, kterou mu dcera dala loni k narozeninám. Tahle dýmka mu vydrží až do penze. A jak si ji znovu nacpával, četl si opět poznámky, které si udělal při poslední poradě s Bonfilsem. Ano, řekl si. Docela pravděpodobné. Vzpomněl si, že někde četl, že se vláda snažila po dlouhá léta zjistit právě to, co mu Bonfils popsal.

Zapálil si dýmku a ušmudlaným oknem své kanceláře zazíral ven do jasného slunce, které podle toho, co turistický úřad tvrdil, zahřívá ulice a pláže Cannes po tři sta dní v roce. Cizinec Moreau neměl jih v lásce. Silné barvy, přehnaná vegetace, nedostatek sněhu, usměvaví, kluzcí a snědí domorodci. Počítal měsíce do penzijního věku. Vrátí se do Charente, do domku, který zdědil po matce, kde jak klima, tak místní lidé jsou daleko umírněnější a rozumnější. A odejít do penze s pochvalou, s pochvalou za úspěšnou akci, to by byl bonus.

Otevřel svůj adresář a obracel stránky naplněné zahuštěným přesným rukopisem, až konečně našel číslo na starého kamaráda Chevaliera, dalšího rodáka z Charente. Chevalier byl ministerský úředník někde vysoko na žebříčku v ministerstvu zemědělství, člověk, o němž Moreau věděl, že má důležité konexe kdesi ještě výš.

Po vzájemných politováních, že se už tak dlouho neviděli, dospěl Moreau k důvodu, proč volá. „Zdá se,“ oznámil, „že se někomu podařilo nalézt klíč na kultivaci lanýžů. Bylo mi řečeno, že ta metoda byla podrobně vyzkoušena a že přináší výsledky –velmi pozoruhodné výsledky. A nyní, mon vieux, podle tvého názoru – tvé expertizy – je to možné?“

Nastala chvíle ticha, jak se Chevalier zamyslel nad patřičně politickou odpovědí. Vždycky používal výrazy pečlivě vymezené, jako by vše, co řekl, mohlo být použito proti němu jako důkaz. „En principe není důvodu, proč by k takovému objevu nemohl někdo dospět. Dokonce i my zde na ministerstvu, jak ti mohu prozradit, jsme v minulosti financovali podobný výzkum.“ Učinil odvážný pokus o otevřené prohlášení. „Veškeré pokusy se však setkaly s neúspěchem.“ Následovala dramatická přestávka, během níž se měl posluchač vzpamatovat po tak nediplomatickém doznání. „To však neznamená, že není možné, aby k podobnému objevu nedospěl, abychom tak řekli, nějaký neoficiální specialista, pracující nezávisle na vládě. A přirozeně, pokud by se něco takového vyskytlo, měli bychom o to eminentní zájem.“ Nastala další pauza, tentokrát pro zdůraznění toho, co bude následovat. „Pokud by to bylo nad jakoukoli pochybnost, bylo by nadmíru důležité, aby se výsledky výzkumu dostaly do správných rukou.“

Moreau neměl vůbec žádné potíže uhodnout, které ruce tím myslel. „Ku příkladu tvých.“

Chevalier se lehce zasmál. „Pochopitelně, můj milý Moreau. Pochopitelně. Pokud bychom byli schopni regulovat trh s lanýži, vzbudilo by to značný zájem na nejvyšších místech.“ A závěrečná slova vyslovil přímo ve velkých písmenech. „Jak víš, prezident pochází z Corréze – dalo by se takřka říci, že je to chlapec z vesnice –, a já nemám vůbec pochyby o tom, že by velmi rád viděl využití jednoho z národních pokladů Francie pod státní kontrolou. Znamenalo by to vyznamenání pro řadu lidí, Moreau, zejména pro tebe a pro mne. Takže, kdy by bylo možné se k tomu dostat?“

Moreau mu objasnil okolnosti, Chevalier ho tu a tam přerušil, aby si upřesnil podrobnosti. Moreau vycítil, že se muž z ministerstva dostává do stavu vzrušení – tedy pokud si profesionální politici něco takového dovolí – a jejich hovor skončil s tím, že mu Chevalier zavolá zpět, jakmile se mu podaří, jak se opatrně vyjádřil, očichat atmosféru kolem prezidentské kanceláře.

K Moreauovu ohromení se telefon ozval ani ne za hodinu. Prezidenta to velice zajímalo. Nejen zajímalo, trval na tom, že této tajné zbrani zemědělské výroby nesmí být dovoleno uniknout ze spárů Matky Francie. Je třeba učiniti vše, pravil Chevalier, aby ti dva utečenci byli nalezeni a zatčeni a formule zajištěna. V sázce je francouzská gastronomie, takže veškeré zdroje – včetně kompletní vojenské posádky ze základny v Draguignanu, bylo-li by jich zapotřebí – jsou Moreauovi k dispozici.

Bonfils se dostavil do Moreauovy kanceláře a převzal patřičné instrukce. Dostali jsme víc policistů, doložku nejvyšší přednosti a fotografie je třeba bez prodlení rozeslat na všechny gendarmeries. Rozšíří se silniční kontroly, nastupuje ostražitost nejvyššího stupně, a kdo ty dva zatkne, bude povýšen. Jak se Bonfils zdvihal ze židle, Moreau vyslal z dýmky hrozivé kouřové signály a vyžádal si spojení s posádkou v Draguignanu. Ve dveřích ještě zaslechl, že si přeje mluvit s velitelem posádky.

Bonfilse to vše vysoce znepokojilo. Tohle přestává být sranda, a je to mimo můj dosah. Seděl za psacím stolem, demoloval jednu cigaretu za druhou a jak mohl, odkládal tu chvíli, kdy bude muset zavolat Polluce. Armáda, pro Kristovy rány! Veškerá policie z celého jihu! Vrtulníky, silniční bariéry, červený poplach. Taková honba na člověka tu nebyla od doby, co ten legendární bankovní lupič Spaggiari vyskočil oknem ze soudcovy kanceláře přímo na čekající motocykl a zmizel z Nice. A taky ho nikdy nechytli, pomyslel si Bonfils s docela neprofesionální špetkou obdivu, a zvedl telefon.

Polluce mu neprojevil žádné sympatie. V jeho hlase nikdy nebylo moc vřelosti, dnes zněl přímo arkticky. „Spoléhám na vás, Bonfilsi. A moji kolegové taky. Musím vědět vše, k čemu dojde. A to v okamžiku, kdy se o tom dozvíte, d’accord? Hned, jak se něco dozvíte.“

Merde. Co má teď k čertu dělat? Cokoli se stane, bude to průšvih. Buď s Pollucem, nebo s Moreauem. Je v tom až po krk. A jak začal vykonávat Moreauovy příkazy, mimoděk si přál, aby ten putain Angličan, jeho putain kamarádka i ta putain formule byli všichni bezpečně venku z Francie.

Krajina kolem samoty Buoux na severovýchod od Bonnieux proslula krásou svých tajemných údolí a výhledů, opuštěnosti a nesčetných tuctů, možná stovek bývalých cabanons a bories –malých kamenných salaší, které kdysi, před příchodem mechanizovaného zemědělství, používali pasáci a chalupníci. Z mnoha z nich dnes nezbývá víc než zdi – musíte si uvědomit, že vlastníte-li budovu beze střechy, nemusíte za ni platit daně –, nebo hromada kamenů. A bylo už k poledni, když Anna s Bennettem našli to, co hledali.

Vyjeli po zarostlé cestě na mýtinu, kde před staletími vystavěli, opravovali a rozšiřovali nízkou kamennou stáj, kterou pak opustili, aby se starala sama o sebe. Polovina střechy se propadla, zdi se vzdouvaly věkem a místy držely pohromadě jen zásluhou změti pichlavých šlahounů ostružin. Ale na jednom konci bylo dost místa pro auto, a byl tam stín před poledním sluncem, a byli pohodlně daleko od nejbližších gendarmes.

Od té chvíle, kdy spatřil silniční kontrolu na dálnici u Cavaillonu, si Bennett lámal hlavu vymýšlením, jak utečou bez auta a mimo nebezpečí kontrol na letištích a nádražích. Předtím vtipkoval o pěší túře do Itálie. Nyní to vypadalo jako jedna z možností. Jakpak by to šlo – plížit se kolem vesnic, držet se od hlavních silnic, uhýbat a skrývat se, spát pod širákem? A chůze by to snadná taky nebyla. Kdyby se jim i podařilo udělat třicet kilometrů denně, trvalo by jim to staletí. Hleděl do mapy, když náhle ucítil Anniny prsty masírující ztuhlý uzel, který se mu usadil v krčních svalech.

„Víš, co? Už deset minut jsi neřekl ani slovo.“

„Omlouvám se.“ Učinil chabý pokus o úsměv. „Já vím, nejsem ve své obvyklé veselé kůži. Ale jsme mírně v kaši.“

Anna se na něj vážně podívala a vykulila oči. „Bennette, já vím, že tohle není ta nejlepší chvíle se přiznat,“ naklonila se k němu a dala mu pusu na svraštělé čelo. „Ale já mám hlad.“

Kdy jedli naposled? Bennett si nemohl ani vzpomenout, i on si uvědomil, jak mu kručí v žaludku. „Máš pravdu,“ řekl, „musíme něco sníst.“ S vyhlídkou na nějakou činnost, jakkoli jednoduchou, si připomněl, jak opatrní musejí být. „Pojď. Zajedeme do Apt. Nezapomeň si nasadit falešný knír.“

Zašli k autu. Bennett se sehnul, nabral hrst hlíny, plivl do ní a rozmazal hliněné těstíčko na poznávací značky auta, až bílá písmena a čísla nebyla tak výrazná. Když sedal do auta, očima zavadil o tašku na zadním sedadle, tašku za milion. Natáhl se pro ni, vyndal ji z auta, odnesl do chléva a pohřbil ji pod hromadou drti v jednom z tmavých koutů. Anna ho udiveně pozorovala.

Vrátil se a utíral si pavučiny a hlínu z rukou. „Nechtěl bych to nosit s sebou, tady je to bezpečnější než v autě. To asi nevíš,“ řekl, když startoval, „že v létě tady ve Vaucluse ukradnou auto každých pět minut. Zloději se děsně těší na září, aby si mohli vzít dovolenou.“

Nálada se mu zlepšila. Něco se naskytne, jako se vždycky během několika posledních dní v pravou chvíli naskytlo. Cítil se lehčeji, nadějně, jako by ho čekalo štěstí. Položil Anně ruku na koleno a jemně stiskl. „Tak. Beru objednávky na snídani, oběd a večeři. Co si dáš?“

„Loupáčky,“ řekla. „Dvě housky se šunkou, pizzu, trochu toho mastného pečeného kuřete, co tady dělají, hranolky, sýr a láhev červeného…“

„Žádný salám?“

„Až k obědu.“

Přejeli D 232 a po točité vedlejší silnici sjeli od jihu do města Apt. Ulice byly přeplněné auty, dodávkami a slabými motocykly sice bez tlumičů, ale zato se silnými decibely, láskou francouzských mladíků. Je sobota, uvědomil si Bennett, den týdenního trhu, a dobrá příležitost být v davu nenápadný.

Zasoutěžil si s párkem lidí v anglickém automobilu o místo na zaparkování, a slyšel je pohoršovat se nad tím, jak jim před nosem zajel na místo. „Typické!“ prohlásila žena hlasem podrážděné polnice. „Přímo typické! Už jsme to tady viděli, odporný malý Francouz, takhle se tam nacpat.“ Bennett přikývl, a když vypnul motor, usmál se na ni. Další hřebík do rakve entente cordiale.

Na Annin návrh se nejdřív zastavili v malém obchůdku za trhem, kde prodávali sandály, košíky, levnou a téměř autentickou provensálskou keramiku z Tchaj-wanu, vývrtky s rukojetěmi z olivového dřeva a všechny možné klobouky. Podle Anniny teorie klobouk poskytuje určitý stupeň přestrojení, něco, co odvede pohled od tváří, tak prominentně vystavených v novinách. Vybrala si slaměný širák, Bennett zvolil plátěnou čapku, jakou ve Francii nosí většina hráčů boules. S nákupy staženými až po tmavé brýle se vydali hledat výživu – ruku v ruce, párek mladých lidí na letní dovolené.

Aptský trh se rozprostírá od jednoho konce města do druhého, překypuje do postranních uliček a náměstíček a nabízí vše od pohlednic a suvenýrů až po sekačky na trávu a pasti na vosy. A na stáncích, na rozkládacích stolech a v malých voňavých obchůdcích se prodává jídlo. Anna nikdy nic takového ještě neviděla. Byly tam kozí sýry, vlahé, jemné a bělounké, či tvrdé a zažloutlé po měsících odpočinku v marinádě s olivovým olejem. Byl tam čerstvý tuňák, nařezaný podle přání tence či tlustě, krvavé řezy z celé ryby, velké jako chlapec. Byl tam chléb fougasses, ficelles, boules, pompes à l’huile – upečený s olivami, nebo s rozmarýnem, nebo se sýrem, či se škvarky. Bylo tam ovoce a zelenina ve všech barvách duhy. Byli tam řezníci s hovězím, či s vepřovým, či s koňským masem. A mezi tím vším příjemným nadbytkem v sobotním slunci se zachmuřeně a pozorně procházeli policisté.

Bennett vypozoroval, že místní gendarmes dostali posilu jednotek CRS, obvykle se starajících jen o teroristy a demonstrace: tvrdé tváře, gumové podrážky a černé zbraně. A taky zpozoroval něco, co ho donutilo zastavit se a zakormidlovat Annu do kavárny.

„To jsem ale blbec,“ oznámil. „Měl jsem si na to vzpomenout dřív.“ Bubnoval rozčileně prsty po stolku a vyhlížel ven. „Tam naproti, na druhé straně ulice. Vidíš ten autobus? Jede do Španělska. Je to pravidelná letní linka.“ Pozorovali odjíždějící autobus.

„Příští zastávka Barcelona,“ řekl. „Bez pasů. Znám někoho, kdo s tím jel. Až na to, že se jim už před Perpignanem ucpal záchod, to bylo bez problémů. Co ty na to?“

Anna pohlédla na usmívající se nadšenou tvář pod modrou čepicí. Školák s dvoudenním strništěm. Taky se usmála. „Jdu si balit kastaněty.“

Bennett nechal Annu, aby objednala, a sám se vydal do cestovní kanceláře. Bylo to divné, před týdnem ho ani neznala, a teď jako by byli dvojčata, párek. Objednala si kávu a croissanty a pozorovala to hemžení venku. Nikdo moc nepospíchal, ať si turistické brožurky říkají, co chtějí. Snažila si představit Bennetta v New Yorku, ve svém malém bytě na Wooster Street. Je vycvičený do domácnosti? Asi ne. Podle toho, co viděla, je v domácnosti katastrofa. Vadí to? Vůbec.

Za deset minut byl zpět, míň šťastný než předtím. Dnes to byl poslední autobus, v neděli se nejezdí, ani v pondělí, jelikož je svátek jakéhosi důležitého svatého a nedělá se. Takže autobusy taky nejedou – ani z Apt, ani z Avignonu, ani z Cavaillonu. Takže by se museli skrývat ve zbořenisku a počkat na úterý. Na pivní tácek si sepsali seznam nákupů a vydali se do světa na trh.

Bennett kráčel za Annou vzhůru strmou ulicí k náměstíčku, kde zaparkovali, ruce plné modrých sáčků s jídlem a vínem, dost na třídenní piknik. Ten odklad je trošku zklamal, ale jen trošku. Aspoň nebudou pořád na útěku. Jak se díval na vlnění Annina zadečku pod upnutým denimem, vzpomněl si na říčku plynoucí v údolí pod Buoux. Jak se setmí, můžou sejít dolů a vykoupat se, vzít si z auta deku a láhev vína a ležet nazí pod hvězdami – ano, nic by nemuselo být tak příjemné jako víkend na venkově. Zrychlil, aby ji dohnal a tiše si zpíval.

Sáčky s nákupy položili na střechu auta. Jak lovil z kapsy klíče, usmál se na ni. „Už to zase děláš,“ řekla.

„Co?“

„Čumíš.“

Posunul si brýle na špičku nosu a mrkl na ni. „Cítím se inspirován tvým pozoruhodným derrière“ prohlásil. „Naplánoval jsem koupel v měsíčním svitu, bez šatů, jak se sluší v přírodě, a pak půlnoční piknik. Pokud sis ovšem už nedomluvila něco jiného.“

Než se zmohla na odpověď, odsunuly se dveře neoznačené anonymní dodávky zaparkované naproti. Ohlédli se a zírali přímo na čtyři gendarmes.

20

„Brýle a klobouky. Sundejte si je.“

Gendarmes, svalnatí a v letních modrých uniformách, stáli v polokruhu u jejich auta. Zrcadlová skla v brýlích užívaných policajty na motocyklech, neproniknutelná a zlověstná, se leskla pod štítky jejich képis. A jak Anna a Bennett stáli bez klobouků a mrkali proti slunku, jeden z policistů vyndal z náprsní kapsy list papíru, porovnal fotografie s jejich tvářemi a zamručel.

„Bon. To jsou oni. Prohlédněte je, jestli jsou čistí.“ Zvědavé, podezřívavé ruce je pomalu a metodicky prohledaly, a kromě Bennettových klíčů nenašly žádnou smrtelnou zbraň. Velitel hlídky pokynul bradou směrem k dodávce. „Nastupte si.“ A pak se obrátil k nejmladšímu podřízenému: „Desfossesi, vezmeš jejich auto a pojedeš za námi.“

Dodávka byla sobotní speciál na sbírání výtržníků, řidiče oddělovala od pasažérů mříž z těžkého drátu. Vzadu nebyla sedadla a středem pod střechou vedla železná tyč, ke které bylo možné připoutat ty mimořádně podezřelé. Jak se dodávka pohnula, Anna ztratila rovnováhu a chytla Bennetta za ruku. Podívali se navzájem do očí lesknoucích se šokem. Všechno se seběhlo tak rychle. A bylo po všem. Přes hluk a praskání statické elektřiny bylo slyšet řidiče mluvit s velením. „Toho Angličana a tu ženskou jsme zrovna sebrali. Bez problémů. Nachystejte medajle, jo? A řekněte to kapitánovi. Jsme u vás během deseti minut.“

Jak vyjeli z Apt a dali se na západ po N 100, dodávka nabrala rychlost. Tři gendarmes vpředu si zapálili a začali se dohadovat o šancích Marseille v nadcházející fotbalové sezoně. Anna a Bennett pro ně neznamenali víc než dva pytle brambor, dva vcelku nezajímavé pytle.

„Co jim řekneme?“

Bennett potřásl hlavou. „Sám bych rád věděl. Asi co nejmíň. Předstírat nevědomost. Žádat o britského konzula. Nevím.“

„A co kdybychom řekli pravdu?“ Anna se na chvíli zamyslela. „Náš zločin je v tom, že jsme získali ukradený majetek a hodlali ho vrátit majiteli.“

„Vrátit?“

„Tak nějak.“

Pro zbytek cesty upadli do tklivého mlčení, cíl ovšem nebyl nijak povzbudivý. Navzdory truhlíkům s květinami v oknech měla gendarmerie v Les Beaumettes na Bennetta stejný účinek jako všechny ostatní úřady. Cítil se provinile. S tím rozdílem, že tentokrát…

Zavedli je do místnosti bez oken v zadním traktu budovy, kde potvrdili, že jsou Hershová Anna, Američanka, a Bennett Luciano, Angličan. Jejich jednoslabičné odpovědi byly zapsány, pak je zavřeli a nechali čekat. Uplynula jedna nelehká hodina.

Pro zdejšího kapitána byla tatáž hodina hodinou triumfu, hodinou, již bylo třeba vychutnat. Moreau z Cannes nezvykle plýtval chválou snaživosti a pozornosti mužstva z Les Beaumettes, jakož i poklonami. Kapitán se přitom ze všech sil snažil, aby zněl skromně. Jak řekl, jeden musí vždycky mít trošku štěstí, ale on své chlapce dobře vycvičil: zkoumat, vyzkoumat, přezkoumat. Vytrvalá rutinní policejní práce se nedá ničím nahradit. A mladý Desfosses to prokázal, i když má ještě mléko na bradě. Přezkoumal poznávací značky všech Peugeotů 205, které mohl najít, a bylo jich nejmíň třicet, až se strefil do černého.

Nejlepší přišlo nakonec, aspoň pokud se kapitána týkalo. Vrtulník až z Cannes už je na cestě, aby ty dva zatčené odvezl, a tím ho zbavil zodpovědnosti za ně. Zodpovědnost je vcelku nepohodlná záležitost, jmenovitě jde-li o cizince zapletené jak se zdálo do důležitého případu. Jeden nikdy neví. Podíval se na hodinky a byl rád, že včas myslel na to dát avízo hochům z Cavaillonu. Fotograf s reportérem by tu už měli být, připravení zaznamenat dramatickou událost v boji proti kriminalitě.

Kapitán si dobře uvědomoval význam povzbudivého vlivu publicity na kariéru policejního úředníka, a tohle bude bez nejmenších pochyb materiál pro první stránku. Škoda, že se to neobjeví v nedělních novinách. Přistoupil k malému zrcadlu na dveřích své kanceláře. Neměl by si vzít plnou uniformu? Ale možná že bude lepší, když se předvede coby tvrdě pracující policajt, kterému nevadí, jak vypadá. Provedl drobné úpravy svého kníru a odebral se ven, aby svou autoritou zkrotil ten chaos, který nastal na N 100.

Problémem bylo najít vhodnou přistávací plochu pro vrtulník. Kopec za gendarmerie se nehodil, protější vinice je posvátná a nedotknutelná. A tak se musel rozhodnout pro uzavření obou směrů silnice, aby vrtulník mohl přistát ne dál než dvacet metrů od budovy. N 100 je ovšem důležitá dopravní tepna, sobota je tržní den, takže výsledné narušení dopravy bylo, jak kapitán s uznáním pronesl, impressionant.

Zástupy automobilů, kamionů a karavanů se táhly do dáli v obou směrech a mizely v oparu výfukových plynů. Mnoho řidičů opustilo svá vozidla a šli se podívat až k řádce oranžových kuželů, které cestu přehradily, v naději, že spatří, co zbylo po té jak doufali kolosální havárii. Když uviděli krví neposkvrněný asfalt a nedostatek vraků, dožadovali se nějakých informací od gendarmes, které zcela zřejmě těšilo nic jim neprozradit. Silně se gestikulovalo, hlasy se pozdvihovaly a ruce a ramena jen lítaly. Rozčilení se ozývalo velice nahlas.

Což vše bylo zaznamenáno reportérem a vyfotografováno fotografem, kteří se podle kapitánových instrukcí vyšplhali na střechu, aby získali vue panoramique té zácpy na silnici, rozprostírající se kam až oko dohlédlo. Pak náhle, přesně načas, bylo od východu slyšet vrtulník, který se nakonec objevil. Na chviličku visel nad silnicí, pak sestoupil a posadil se tak opatrně, jako by napřed zkoušel teplotu asfaltu. Po pokynu fotografovi – jak tragické, kdyby nezaregistrovali ten pravý moment – dal kapitán příkaz, aby přivedli podezřelé. Osobně se postavil do čela stráže, a jen tak en passant poskytl fotoaparátu dlouhý a tvrdý pohled bojovníka se zločinem.

Anně a Bennettovi připadalo, že se ocitli ve středu válečného pole. Uprostřed ozbrojených mužů v uniformách se vydali k baculatému vojenskému vrtulníku pomalovanému olivově zelenou, matnou, sluneční svit pohlcující barvou. Uvnitř bylo ještě víc mužů v uniformách a se zbraněmi, kteří jim ukázali na dvě nepolštářovaná sedadla vzadu, a připoutali je do nich. Vrtulník se zvedl, naklonil se a odlétl zpět na východ. Pod nimi bylo vidět zmenšující se postavy gendarmes odstraňujících oranžové kužele a začínajících řídit dopravu. Nikdo na ně nepromluvil. Nebylo ani co říct.

První strana sobotního vydání Le Provençalu se těšila mimořádnému zájmu jistých čtenářů z Vaucluse. Celičká obec St-Martin se přímo smažila zvědavostí nad skutky svého anglického spoluobčana. Postarší pánové kolem stolu v kavárně se složili a po prvé, co si Léon pamatoval, za noviny skutečně zaplatili. Slétli se nad stránkami jako supi nad mrtvým masem, potřásali hlavami a pokud jim zbytky zubů dovolovaly, vydávali sykavé zvuky. Cizinci! Nepředvídatelná horda, tihle cizinci, nic dobrého se od nich nedá čekat. Co jen mohl ten Bennett ukrást?

Papin z pošty, špionážní agentura o jednom zaměstnanci, své teorie spokojeně sdílel se svými posluchači, kteří mu ještě spokojeněji naslouchali. Drogy, vyřkl s přesvědčením pramenícím z totální nevědomosti. Celkem tichý člověk, ten Angličan, ale vizáž často klame. Tichá voda břehy mele. Beh, oui. Nepochybně aféra s narkotiky. Obyčejná každodenní loupež, ten zločin, který tolik prosperuje v tom bahně nepravosti, v té žumpě mrzkosti kolem pobřeží, by se přece nedostala na přední stránku.

Georgette vzhledem k tomu, že jí přímý vztah k běženci udělil mimořádně důležité postavení, přirozeně podezřívali, že ví víc než kdokoli jiný, což vlastně byla pravda. Ten kufřík, který pohřbila v cave, je podle jejího pevného přesvědčení kradený. Zavřela okenice a zamkla dveře před zvědavostí sousedů – nemohli by se starat sami o sebe? –, kufřík exhumovala a strávila nejmíň půl neuspokojivé hodiny tím, že se snažila najít kombinaci, která by jí jeho tajemství odhalila. Byla si jista, že její Angličan, její malý milor‘, se nedopustil ničeho horšího než malého přestupku. Neměl to v nátuře. Ale vlastně… No, bez rozbitých vajec omeletu neuděláš. Zklamaně zatřepala kufříkem, poslouchala, jestli tam něco nerachotí, necinká jako třeba mince, či zlaté šperky – ale obsah, ať už to bylo cokoli, byl pečlivě zabalený. Klekla si zpátky na zem cave, položila kufřík zpět do mělkého hrobečku a uhladila oblázky. Zkusí to později znova, až bude víc klidu od lidí, co nemají na práci nic jiného než strkat nos do záležitostí jiných.

Julian Poe, jehož obliba novinové četby zahrnovala spíše Wall Street Journal než Le Provençal, si přečetl článek o Anně a Bennettovi se zájmem, ale bez paniky. Aspoň věděl, kde jsou. Máje pěkně v pasti v Haute-Provence, hezky pod dohledem. Gérard volal, že signál z radiolokátoru mají pod kontrolou, silný a pravidelný, jako tep srdce. Přesto však čekání začínalo být protivné. Nehnou-li se před soumrakem, pošle Gérarda, aby je sebral a přivezl sem. Pokud možno se vyhýbal násilí, které považoval až za tu poslední nutnost. Avšak jeho trpělivost měla své meze, a tak se rozhodl, že Bennett stráví pár hodin se Šimem, kterému k neodolatelné přesvědčivosti stačí jen trochu chtít. Zítra touhle dobou bude mít jak kufřík, tak peníze zpět tam, kam patří. S pocitem uspokojení, které pramení z úhledného řešení problémů, obrátil svoji pozornost na Tuzziho a odvetu. Tomu italskému pablbovi je třeba udělit lekci.

Na letišti Mandelieu čekaly na vrtulník dva policejní automobily, které pak odjely do Cannes hustou dopravou, pod zvukem policejních sirén úslužně roztávající. Anna a Bennett, ještě stále ohromení rychlostí, jejíž zásluhou se z nich stali oficiálně dopadení kriminálníci, ještě stále ohromení vysokou zabezpečeností akce vhodnější pro mezinárodní teroristy než pro dva amatéry, se pro útěchu vzadu v autě drželi za ruce. Jejich emoční rozpoložení bylo na bodě mrazu, jako by je vezli na popravu.

Zavedli je do místnosti, které se na policejním ředitelství v Cannes eufemisticky říká recepce – tvrdé a nepřátelské prostředí s pocitem strachu ve vzduchu – a zaregistrovali ho. Vyprázdnili jim kapsy a vzali jim otisky prstů. Zpracovali je jako dva kusy lidského odpadu. Seržant u pultu sáhl nahoru na vývěsku s jejich fotografiemi, strhl je a roztrhal a hodil do koše. Konec honu, další případ vyřešen.

Kapitán Bonfils, pohodlně v džínách a košilce, přišel ze své kanceláře vzadu v budově a zamračeně si je prohlížel. Když už se ti dva kreténi nechali chytnout, proč k tomu nemohlo dojít ve všední den, zatraceně, a ne mu zkazit víkend. Pozval si je podrážděným pokynem ruky a chodbou je vedl do Moreauovy kanceláře.

Moreau se vcelku oprávněně považoval za člověka s nadáním pro křížový výslech. Techniku si zdokonalil v průběhu mnoha let a tisíců hodin strávených vymačkáváním informací z kriminálníků, prosíváním lží od polopravd a povzbuzováním k doznání, rytmus otázek vybrousil a zostřil své pozorovací schopnosti. Podvědomě zaťatá pěst, náhlé mrknutí, nechtě posunutá židle mu prozradily tolik co slova. Často si říkal, že výslech je jako partie šachu, postupná, často nepřímá série tahů, které nakonec uzavřou veškeré cesty k úniku. Šach a mat. Rád si dal načas, což Bonfils ne a ne pochopit. Ovšem Bonfils, který seděl vedle něj s poznámkovým blokem na koleně, byl v podstatě tím, kdo řval a vyhrožoval, mužem s výrazem násilí ve tváři.

Moreau studoval párek sedící proti sobě. Pohlední, oba, ale se známkami napětí kolem úst a očí. To ho povzbudilo. Vyňal z úst dýmku a usmál se.

„Takže, Monsieur Bennett. Zdá se že jste přestal používat rolls royce.“

Bennett nevěděl, co čekal, ale tohle určitě ne. „Rolls royce?“ Vyschlo mu v ústech, hlas mu zněl tence a defenzivně. „Jaký rolls royce?“

Moreau stvolem dýmky ukázal na předměty rozložené po stole: pasy, hotovost, kreditní karty, a na kroužku s obnošeným koženým a emailovým přívěskem nesoucím symbol RR taky Bennettovy klíče od auta.

„Ach, to byl jen dárek od někoho z Londýna, to je už dávno.“

Moreau se obrátil k Anně, a na tváři se mu rozhostil výraz sympatií. „Musím vám vyjádřit svou soustrast, mademoiselle. Bylo mi řečeno, že vaší paní matce se nevede dobře.“

Anna se cítila přesně tak, jak Moreau zamýšlel: vyvedená z míry a otřesená. „Jak to víte?“

„Máme přece telefon. A velice ochotné kolegy v New Yorku. Získat informace je dnes docela snadné, zejména od té doby, co se svět srazil. Osobní soukromí vlastně už neexistuje. Hrůza –není-liž pravda, Bonfilsi?“ Mistr pohlédl na učedníka.

Zavři hubu a pohni s tím, ty pompézní starý connarde. „Svatá pravda, šéfe. Hrůza.“

Moreau najednou vypadal, že ho nezajímá nic jiného než jeho dýmka. Vyškrábal obsah hlavičky nástrojem, který vypadal jako úzká lžička, vyklepal zuhelnatělé zbytky do popelníku a něžně profoukával stvol. Kromě těch mdlých zvuků byla místnost v úplné tichosti. Bonfils žhavil ve svém rohu, Anna a Bennett si vyměnili udivené pohledy. Proto je tak rychle vezli do Cannes? Aby se mohli dívat, jak si inspektor od policie čistí dýmku? Bennett si odkašlal. Moreau ho ignoroval a začal si dýmku nacpávat tabákem ze svraštělého koženého váčku.

Po chvíli Bennett to ticho nevydržel. „Mohl byste nám říct, proč jste nás zatkli? Co jsme vyvedli?“

Moreau se na něj podíval s výrazem mírného překvapení, jako by zapomněl, že tu jsou. „Proč mi to neřeknete vy?“

Bennett se na vteřinku zamyslel nad nevinnou odpovědí. „No, chtěli po nás, abychom z té lodi přinesli kufřík.“

„Kdo to po vás chtěl?“

„Starý známý slečny Hershové. Vlastně to bylo jako práce. Slíbili nám za to zaplatit.“

„Starý známý.“

„Správně.“

„A ten starý známý, to je kdo?“

„Jmenuje se Poe. Julian Poe.“

„A tak.“ Moreau se navrátil k dýmce. Než se ujistil, že tabák správně hoří, použil tři zápalky. „A ten kufřík, který se nacházel na té lodi, ten kufřík, za který vám Monsieur Poe měl zaplatit, co v něm bylo?“

Bennett předtím, než poprvé zalhal, zaváhal. „Kufřík byl zamčený. Nevím.“

„Nevíte.“ Moreau vzal do ruky jejich pasy. „Tohle jste nechali na lodi.“ Dal pasy zpět do zásuvky psacího stolu. „Což bylo od vás neopatrné. Copak jste tu loď opustili neočekávaně? Ve spěchu?“ Z kapsy vyňal svazek klíčů a zamkl pasy v zásuvce.

„Zřejmě jsme je zapomněli.“ Lež číslo dvě.

„A tak. A kolik bylo hodin, když jste opustili loď? Přibližně.“

„Ach, to přesně nevím. Někdy po večeři.“

„S kufříkem?“

„Ano.“

„A k tomu došlo asi tak před – dvěma dny? Třemi dny?“

Bennett si opravdu nemohl vzpomenout. „Tak nějak.“

„A pak jste samozřejmě odvezli kufřík Monsieur Poeovi a on vám zaplatil.“

„Mno, vlastně se nám k tomu nenaskytla příležitost…“

„Bennette.“ Anna mu skočila do řeči a zavrtěla hlavou. „Nech toho. Nebuď blázen. To nepůjde.“

Moreau se na ni díval oblaky kouře a souhlasně přikyvoval. „To je rozumná mladá dáma. Takže, Monsieur Bennette, začneme znova. A než začneme, tak vám povím určité věci, které by mohly mít vliv na to, co nám povíte vy.“ Vyndal dýmku z úst a namířil ji na Bennetta. „Za prvé, v kufříku je návod na pěstování lanýžů, a to už přece víte. Za druhé, kufřík jste ukradli.“

„Ale ten už byl…“

Moreau pozdvihl ruku a zarazil ho. „Já vám pouze sděluju fakta, jak se jeví nám. Můžete samozřejmě ledaco dodat, a naše poznatky obohatit. Pro vaše dobro doufám, že tak učiníte. Jak celá věc stojí teď, jste v podezření z krádeže. Předpokládám, že policii se zaručeně podaří vás usvědčit, ale ten případ se lehce může protáhnout na několik měsíců, a celou tu dobu strávíte ve vězení.“ Moreau se opět začal zabývat zápalkami a zapalovat si dýmku. „Pak vás odsoudí. A jsou zde okolnosti, které vám rozhodně neprospějí. Jakmile se o případ začne zajímat francouzská vláda, což se v tomto případě už stalo, nejde už o případ obyčejné krádeže. Vše se stane daleko vážnějším, takže rozsudek bude tedy taky daleko vážnější.“

„Ale to je nehorázné. Přece to nemá s vládou nic společného.“

„Teď už ano.“ Moreau nasadil úsměv, tenký a bez humoru. „Jak vidím z vašich záznamů, Monsieur Bennette, žijete ve Francii už řadu let. Jsem si jist, že je vám známo, že úřady zde mají určité možnosti – možnosti, které někteří cizinci považují za extrémní. Avšak jsou velice užitečné pro policii, o tom vás ujišťuju.“

Moreau dopřál té výhrůžce nějakou chvíli na dozrání. Trochu to přehnal, ale jen trochu. Ty dvě tváře před ním vypadaly přepadlé a bez naděje. Cítil, že už je skoro tam. Teď sáhne k příslibu daleko příjemnější alternativy.

„Pokud byste se však rozhodli s námi plně spolupracovat, dalo by se zařídit, že v žalobě proti vám bychom nepokračovali. Občas dojde k nedorozuměním, to všichni víme, a my můžeme prohlásit, že naneštěstí došlo k omylu v identifikaci a oficiálně se omluvíme za nepříjemnost.“

Bennett se podíval na Annu. Toužil po jediném, odjet s ní pryč a nechat Poea a Tuzziho a tu zatracenou francouzskou policii, ať si to vyřídí mezi sebou sami. „Tak co? Jak?“ Pohladil ji po tváři. „Jdeme na to.“

Zaznělo to, jako by ji jediným vzlykem opustilo sto nádechů. Otočila se od Moreaua, naklonila se a spočinula hlavou na Bennettově rameni, obraz rezignace. A uslyšel – myslel si, že uslyšel – tichoučký, velice tichoučký – stěží hlasitější než dech, její šepot: O tašce ani slovo.

21

Bennett začal od začátku, a jak se probíral prvními, nevinnými podrobnostmi svého hledání zaměstnání, postupně nabýval sebedůvěry. Moreau se nad psacím stolem naklonil kupředu, ruce pod bradou, a z dýmky mezi jeho zuby vycházely tlumené zvuky příbuzné těm ve vodovodním potrubí. Anna byla potichu, hlavu dolů, a jenom doufala, že Bennett zaslechl ten zašeptaný pokyn. Bonfils trucoval a dělal si poznámky. Dával přednost svým vyšetřovacím metodám zahrnujícím obušek a ledviny, a ne tohle žvanění.

Bennettův výčet monacké části kariéry a ztráta kufříku nevzbudily reakci o nic silnější, než Moreauovo pozdvižené obočí. Než se dostal ke svému odvolání do Domaine des Rochers a Poeovu popisu obsahu kufříku, dýmka neopustila Moreauova ústa. Následovala otázka.

„Ten člověk,“ zeptal se Moreau. „Ten expert de truffes, který pro Poea pracoval – jak se jmenoval? Odkud se vzal?“

Bennett zakroutil hlavou. „Jeho jméno nikdy nepadlo. Jenom že než ho Poe našel, pracoval někde v ústavu, který patřil snad zemědělství či čemu, přesně nevím.“

„Státní zaměstnanec?“

„Určitě. Vzpomínám si, že se Poe zmínil o ministerstvu, kde neocenili jeho práci, něco na ten způsob. To byl zřejmě důvod, proč odešel.“

„A během vašich návštěv u Monsieur Poea jste se nikdy nesetkali?“

Bennet pokrčil rameny. „Nebyla k tomu příležitost. Je prý po smrti. Poe mi řekl, že měl autonehodu. Selhaly mu brzdy.“

„Jak příhodné, že předtím dokončil svůj výzkum.“ Moreau se obrátil na Bonfilse. „Spoj se v pondělí s ministerstvem zemědělství – všechny výpovědi z výzkumu, jejich dossier de travaille a tak dál.“ Potom zpátky k Bennettovi, který mu hudl líp, než doufal. Když výzkum podporuje stát, logicky pak výsledky veškerého takového výzkumu státu náležejí. Něco lze přibásnit, o to se postarají právníci. En plus, ten člověk je mrtvý, moc přít se tedy nemůže. Zapadá to do sebe vynikajícně, Moreaua se začala zmocňovat vidina menšího vyznamenání, které by ho doprovázelo do penze. Za služby Francii, to by na vesnici v Charente znělo velice dobře, hned by si ho považovali jakožto homme sérieux, možná by mohl kandidovat i na starostu. „Prosím pokračujte, Monsieur.“

Bennett popsal podvržený kufřík, setkání s Annou v Nice, a jejich příjezd na palubu Ragazzy na dražbu během plavby. Bonfils si pilně zapisoval, a teď si začal dělat poznámky i Moreau. „Tak a teď všechna jména,“ řekl. „Každého, na koho si můžete vzpomenout.“

„Takže, byl tam Tuzzi, majitel, a jeho partner lord Glebe. Pak jeden Američan, Penato, Kasuga z Tokia, a jeden starší pán, myslím říkal, že je z Korsiky. Polluce? Tak nějak.“

Při zmínce posledního jména se Bonfils ještě pilněji přikrčil nad svými poznámkami. Myslí mu vířila spousta možností, ale žádná z nich příjemná. Jeho šance na povýšení se vytrácely, jenomže to nebylo nic ve srovnání s tím, co by ho čekalo, kdyby se mu nepodařilo uspokojit Polluce a jeho přátele. Ti ho pošlou zpátky do ulic vydávat pokuty za parkování. Nebo i něco horšího. Union Corse nezná blahosklonnost vůči těm, kteří něco pokazili. Merde.

„Bonfilsi!“ Zvuk Moreauova hlasu jím trhl. „Jeden z těch vašich rodáků. Říká vám to jméno něco?“

„Nikdy jsem o něm neslyšel, šéfe. Prošetřím to.“ Ještě párkrát do prdele.

„Tak, Monsieur Bennett,“ Moreau pohlédl do svých poznámek. „Jste tedy na Ragazze, se svým falešným kufříkem. Co pak?“

Bennett vybruslil tak rychle, jak mohl, z okolností, které vedly k jejich útěku z lodi. „A pak jsme se dostali do Cassis, a… no, půjčili jsme si auto a…“

„Půjčili?“ Bennett neodpověděl. Moreau přidal krádež auta k Bennettovým prohřeškům, které se hromadily velice uspokojivě: spolčení v daňovém úniku, předstírání za cílem defraudace, krádež – četl ten seznam nahlas, ale klidným, výrazným způsobem, a pozoroval, jak se Bennett vrtí na židli. Po další pauze, v níž učinil další pokus o zažehnutí tabáku, Moreau pokračoval: „Zdálo by se mi logické, kdybyste v tom vypůjčeném automobilu jeli přímo k Monsieur Poeovi, předali kufřík a dostali zaplaceno. Ale to jste neudělali. A pročpak?“

Poprvé od té doby, co Bennett spustil, promluvila Anna. „To byl můj nápad. Já Poeovi nevěřím, že by zaplatil. On není… No vlastně on je…“

Moreauovo obočí se vyšplhalo až na temeno. „Nečestný, ku příkladu? Je to to správné slovo?“

Anna mohutně přikývla. „Jak říkáte. Ten chlap je totiž úplný had.“

„Tiens. A přesto jste pro něj dělali. Velice pozoruhodné od vás.“ Moreau pohlédl na Bennetta. „Takže vám nezaplatil?“

Anna zadržela dech. Prosím tě, nevytrub to. Mysli na milion a na odjezd. Mysli na obsluhu ve Villa d’Este. Mysli na co chceš, ale nevytrub to.

„Abych pravdu řekl,“ prohlásil Bennett, „ani jsme ho neviděli – měli jsme dost práce s tím, abychom se ztratili Tuzzimu. Museli jsme se schovat a dumali jsme, co dál.“ Anna se v duchu pomodlila díkůvzdání.

„Takže ten kufřík jste mu nevrátili.“

„Panebože, ne.“ Bennett si oddechl, že Moreau přestal s otázkami o penězích, a úslužně pokračoval. „Vím, že je v bezpečí, pochopitelně. Úplně v bezpečí. V úschově. To jsme zařídili. Nechtěli jsme ho nechat v autě, však víte, jak se tady krade. Hrůza, vážně, takový pěkný kousek světa, jih Francie…“

Morau ho přerušil. „A kde je ten kufřík?“

Bonfils se naklonil, div nepřepadl vpřed, propisku ve střehu nad bločkem. Kdyby se mu podařilo dodat rychle Polluceovi tuhle informaci, je v suchu.

Bennett se na chvilku zarazil a přemýšlel. Bylo by lepší Georgette z toho všeho vynechat a nezaplétat ji s policií. Je to starší paní a mohla by ji z toho ranit mrtvice. „Vlastně to ani nevím, ne přesně. Svěřil jsem kufřík známým. Ale mohl bych tam zavolat. Třeba by mi to mohli donést do mého domku v St-Martinu. To by bylo hned.“

„Bien.“ Moreau se sklopenou hlavou probíral výčet všech možností, zatímco mu vychládala dýmka. Hlavní je dostat ten kufřík zpátky. Což by mělo za následek vděčnost, vděčnost z míst nejvyšších. A možná i bonus, možná i vyšší vyznamenání za služby Francii. Tenhle Julian Poe je nejen daňový podvodník, ale mohli by ho obvinit i z pokusu o zcizení důležitých zemědělských tajemství státu, možná i ze spoluúčasti na vraždě – kdyby ho chytli, jak přebírá to, co bylo technicky ukradené zboží, no to by bylo perfektní vyvrcholení úspěšného policejního zásahu. „Bien“ prohlásil znovu. „Uděláme to takhle.“

Pohlédl na hodinky a uvědomil si, že odpoledne je už takřka za nimi. Potřeboval dost času na to, aby všechno správně zařídil – síť musí být tak hustá, aby jí Poe neproklouzl. Ale nebezpečí z prodlení nehrozí. Kufřík je v bezpečí a schovaný. Do zítřka není třeba spěchat. Postrčil telefony na stole k Bennettovi.

„Chci, abyste zavolal dvěma lidem. Za prvé zařídíte, aby kufřík donesli zítra ráno k vám domů a nechali ho tam. Je to tak možné?“

Bennett přikývl.

„Za druhé zavoláte Monsieur Poea a řeknete mu, že si ten kufřík může vyzvednout. Řekněme v deset hodin? Koneckonců, zítra je neděle. Nechceme, aby musel nějak brzo vstávat.“ Moreau si zamnul ruce, do suchého zvuku kůže se usmál. „Mohla by to být na dlouhou dobu jeho poslední noc v pohodlí.“ Popostrčil ještě jednou telefon. „Allez, Monsieur Bennett. Pamatujte, že tyto telefonní hovory vám případně vyhrají svobodu.“

Georgette zvedla telefon na druhé zazvonění. Bennet slyšel v pozadí řev jejího rádia. „To jsem já, Bennett.“

„Eh, alors! Viděl jste noviny? Co se to děje? Kde jste?“

„Jsem v pořádku. A jsem v Cannes. Poslouchejte, něco budu potřebovat.“

„Attends.“ Georgette položila telefon na stůl a šla ztlumit rádio. Spěšné kroky po podlaze zpět k telefonu. „Tak. A týká se to bezpochyby toho kufříku, non? Celá vesnice se ptá, co o tom vím – ten salaud Papin, Madame Jouxová, všichni. Neříkám nikomu nic. Mlčím jako ryba. Kdy se vrátíte?“

„Brzo. Ale předtím potřebuju mít ten kufřík zítra ráno u mě doma, na stole v obývacím pokoji. Nechte dveře odemčené, dobře? Někdo si pro to přijde.“

„Ah bon? A pak se vrátíte?“

„Doufám. Nezapomeňte. V deset zítra ráno, pak z domu pryč. Vraťte se domů.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Georgette. A samozřejmě neměla ale vůbec v úmyslu nezúčastnit se takového dramatického vývoje událostí, který potom bude líčit le tout village. To ale Bennett nemusel vědět. „Udělám to, jak říkáte.“

„Díky. Díky moc,“ řekl Bennett. „Všechno vysvětlím, až se uvidíme.“

Položil telefon a pohlédl na Moreaua. „Kufřík tam bude zítra ráno.“

Moreau si všiml, že Bennett pečlivě vynechal jména. Asi nějaký spolčenec ve vesnici. Rozhodl se, že je to jedno. „Výborně. A teď Monsieur Poe.“

Telefon vzal Šimo a Bennetta spojil. Poe se nezdržoval s nějakými úvody. „Kde je kufřík?“

„Je na cestě ke mně domů v St-Martinu, Allée des Lices, číslo tři. Šimo to tam zná. Venkovní dveře budou otevřené. Kufřík bude na stole v pokoji. V deset zítra ráno. Okej? Bude tam zítra ráno v deset.“

„Jen aby.“ Cvak.

Bennett odstrčil telefon zpět k Moreauovi. Bonfils se vrtěl na své židli, pak si stoupl a dal se ku dveřím. „Šéfe, můžu? Jsem tu hned.“

Moreau ponořený do svých úvah ho ignoroval. Dal Bennettovi list papíru a tužku a řekl mu, aby nakreslil plánek vesnice. Všechno se to zdálo v pohybu. Nemohl se dočkat, až zavolá Chevaliera a podá mu zprávu. Kolik budou potřebovat mužů? Půl tuctu by mělo stačit, v civilu, vrtulník v pohotovosti, kdyby bylo zapotřebí. Vzhlédl, aby vydal Bonfilsovi instrukce a zamračil se. Ksakru, jakou dobu ten chlap potřebuje na vyprázdnění měchýře?

Bonfils stál u svého psacího stolu, telefon u ucha, oči na skle ve dveřích kanceláře. Cítil, jak mu pot stéká dolů po hrudi a smáčí košili. Dělej, ty bastarde, zdvihni to. Konečně zaslechl povědomý studený hlas.

„Monsieur Polluce? Bonfils. Nemám moc času. Kufřík donesou do vesnice St-Martin, Allée des Lices, číslo tři, zítra ráno v deset. Co? Nemožné. Moreau mě hlídá. Dělá z toho velký problém, musím zůstat s ním. Já vím, je mi líto, ale to je vše, co můžu udělat.“ Bonfils letěl zpět do Moreauovy kanceláře a košile se mu lepila na tělo.

Polluce usrkl cynaru a podíval se na moře vyleštěné odpoledním sluncem. Měnilo se to v pěknou paseku – zmatek, možná i nebezpečí, nic, do čeho by se chtěl osobně zamíchat. Jeho vliv na policii, i když slušně uplatněný mezi Korsičany, nikdy nedosáhl až k Moreauovi. Samozřejmě se v minulosti učinily diskrétní a delikátní kroky, ale ten pitomě počestný starý schnoque se nenechal ani pozvat na oběd, natož aby přijmul poctivý úplatek. A velí celé té záležitosti. Možná by se s tím něco podniknout dalo, ale vsadit se na to nedalo. Nestojí za to poslat tam někoho důležitého, aby riskoval. Naštěstí, pomyslel si Polluce, je tu někdo vcelku vhodný, a poblíž. A celkem postradatelný. Nechal si zavolat Ragazzu, zakotvenou asi kilometr od břehu.

„Tuzzi, dobré zprávy. Naši lidé si dali tu práci a dospěli jsme k určitým výsledkům.“

Vtom Polluce dostal náhlý nápad. Jestli se Tuzzi vydá pro ten kufřík, bylo by jen poctivé a zcela v obchodním duchu, kdyby za informaci zaplatil.

„Těch výsledků jsme ovšem dosáhli jen díky značným výdajům, ale vím, že kufřík donesou zítra ráno. A vím, kam ho donesou.“

„Bene, bene, moje drahá pržítel. Já šťastný pro vás. Já v radosti.“

„Je ale zapotřebí dohodnout se na několika maličkostech. Za tu informaci jsme museli zaplatit určitou částku peněz, o kterou bude podle našeho názoru třeba snížit cenu. Malé skonto mezi přáteli.“

Tuzzi mlčel. Jak nenáviděl loučit se s penězi jiných lidí! „Sto tisíc dolarů.“

Tuzzi se musel nadechnout. Ten chamtivý šizuňk z Korsiky. Co ale nadělá? „Můj pržítel, to zní rozumno. Šek dáme v pondělí ráno, prži hlava moje matka. Miluju, že to tak pěkně končí pro všichni.“

„Bon,“ řekl Polluce. „Můžete ten šek přinést s tím kufříkem.“

„Kufržíkem? Já?“

„Součástí dohody je, že kufřík předají pouze vám. Nikomu jinému se totiž nedá věřit. Máte moji důvěru. A teď pečlivě poslouchejte.“

O pět minut později Tuzzi sděloval obsah konverzace lordovi. Glebe, po dlouhých letech školení v různých otázkách podvodů vynikající znalec, čichal čertovinu. Pospíšil si, aby se všemu vyhnul.

„Moc bych si přál jet s vámi, starý brachu,“ prohlásil. „Ale obávám se, že mě povinnosti volají do Londýna. Často se divím, jak se sněmovna lordů beze mne dokáže obejít.“ Naklonil se k Tuzzimu a poplácal ho po ruce. „Stejně mě nepotřebujete. Jednoduchá věc. Vezměte si s sebou mladého Benita.“

„Myslíte, že to je v okej? Žádná tuchtle muchtle?“

„Techtle mechtle, starý brachu. Ne – myslím, že Polluce si na to zavolal všechny své nechutné známé, a vyplatilo se mu to.“

„Proč tam nepojdou sami?“

Glebe si podal doutník a přemýšlel nad dobrým důvodem. „Divná cháska, tihle Korsičani,“ řekl konečně. „Přikládají příliš velký význam ctihodnosti – v tom se příliš neliší od vás Italů, že? – a Polluce si myslí, že je na vás, abyste mu vynahradil tu…, to nepohodlí, jemuž byl vystaven.“

„Aha,“ řekl Tuzzi, „rispetto.“

„Právě to slovo jsem hledal. Kéž bychom respektu měli víc v Anglii! Každou chvíli tam chytnou nějakého šaška politika s kalhotami u kotníků, chopí se toho tisk a je z toho vládní skandál. Schází tam respekt pro vládnoucí třídu. Mezi čtyřma očima,“ Glebův hlas nabral nádech důvěrnosti, „právě proto musím zítra do Londýna. Takový skandál. Známého poslance přistihli v Hyde Parku v minisukni a ve vysokých podpatcích. Hrozná záležitost. Nechodil do správné školy, jasné? Vždycky to nakonec vyjde najevo.“

Moreau měl před sebou plno práce. Určité drobnosti může nechat na Bonfilsovi, ale jemné, důležité detaily – včetně telefonátů na určitá vysoce postavená místa v Paříži – musí zařídit sám. Prostudoval si náčrtek St-Martinu, který pro něj vyhotovil Bennett. Stejně jako v mnoha jiných malých obcích v kopcích Vaucluse tam silnice končila. Jako by to kdysi postavili specificky pro jeho policejní zátah. Půl tuctu strategicky rozmístěných mužů tu vesnici zazátkuje jako láhev. Výborně.

Anna a Bennett v tichosti seděli proti němu a bylo na nich vidět, čím vším toho dlouhého, vyčerpávajícího dne prošli – byli bledí, se zapadlýma očima a zjevně utahaní. Moreauovi se líbili čím dál víc. Jsou nezvykle ochotní spolupracovat, a jejich zásluhou jeho kariéra skončí na tak vysokém bodě. Byl dokonce ochoten zmínit se o jejich užitečnosti v Paříži.

„Bien,“ prohlásil. „Tak myslím, že pro dnešek by to bylo vše, ale zítra si budeme muset přivstat… Pokud jde o dnešní noc,“ omluvně pokrčil rameny, „musím vás požádat, abyste zůstali našimi hosty. Bonfils zařídí, abyste byli v nejvyšším možném pohodlí. Tu nejtišší celu pro ně, Bonfilsi, nezapomeňte, že je sobota, a zařiďte, aby jim restaurace na rohu dodala něco k jídlu.“ Propustil je kývnutím hlavy a sáhl po telefonu.

Bonfils je vedl k celám, rudý vzteky, že se s ním, policejním kapitánem, jedná, jako by byl nějaký putain recepční z hotelu. Otevřel dveře cely – dvě pryčny, v okně mříže, silný pach dezinfekčních prostředků – a ustoupil stranou, aby mohli vejít. „Jídlo vám někdo donese,“ řekl a obrátil se k odchodu.

„Kapitáne?“ zastavil ho Bennettův hlas. „Rádi bychom viděli jídelní lístek.“ Sklonil hlavu. „Prosím.“

Bonfils zápasil s náhlou touhou kopnout Angličana pod břicho a zmlátit ho do bezvědomí, a odebral se seřvat seržanta v recepci. Jídelní lístek, Kristovy rány!

Bennett Annu objal a cítil, jak se k němu přivinula, zrelaxovaná a vláčná. Pohlédla na něj, oči dokořán, hluboké a vážné. „Tak už to máme skoro za sebou, ne?“

Bennett přikývl. „Jestli neomdlíme hlady.“

Byla to večeře, na kterou nezapomenou spíš kvůli okolnostem než kvůli jídlu. Číšník z restaurace, mladý Alžířan, který ve Francii pracoval, aniž by se těšil dobrodiní jakýchkoli dokumentů, se třepal hrůzou z obsluhování na gendarmerie. Jak se celý jen třásl, podnos rachotil, a místo do zátky se vývrtkou trefil do prstu. Když se mu Bennett omluvil, že mu nemůže dát spropitné, vycouval z cely, cucal si ránu a kulil oči. Takhle se tedy ve Francii zachází s kriminálníky? Je to vskutku podivuhodná a zvláštní země, přesně jak mu ji otec ještě v Oranu popisoval.

Bennett Anně připil. „Slíbil jsem ti obsluhu na pokoj, ne?“

Zatímco jedli, uvědomovali si zvuky kroků za dveřmi cely a zvědavé oči, když se noční směna přišla podívat na ty dva někdejší uprchlíky, teď privilegované vězně. Mladý gendarme odnesl talíře a přinesl hrubé ručníky, pak je zavedl do božských horkých sprch navoněných karbolkou. Najedení, umytí a vyčerpaní upadli na pryčny. Když do sousedních cel začali házet první sobotní opilce a raněné, spali jako nemluvňata.

22

Anna a Bennett šli za Bonfilsem dlouhou chodbou a nemohli se zdržet, aby se nedívali mřížemi do cel na své sousedy z minulé noci. Schoulené postavy v různém stupni špinavosti a poškození chrápaly a hemžily se po pryčnách, nebo bezútěšně, hlavu v dlaních, dumaly nad vzorem dlaždic o nastávajícím potrestání. Nedělní ráno v base – zatuchlé, sešlé a beznadějné. Svěží mořský vzduch venku na ulici jim jako sprcha čisté vody dorazil vyčistit hlavu. Bylo šest ráno.

Tři velké neoznačené citroeny kouřově modré barvy, které francouzští policisté dávají přednost, mají-li cestovat inkognito, parkovaly před velitelstvím. Moreau, Anna a Bennett se přidali k řidiči prvního auta. Bonfils zkontroloval posádky druhých dvou. Sedm gendarmes v civilu na víkend: džíny, blousons a brýle proti slunci, které jim v souladu s předpisovým střihem vlasů dodávaly vzezření skupiny mladých vojáků na dovolené. Byli nadšení, těšili se na den úniku od nudy pochůzek a na tajnou akci za dvojnásobný plat. Bonfils, nerudný a nervózní, se usadil do druhého auta a konvoj se vydal na Croisette a pak na dálnici.

Moreau, adrenalin v žilách a bublání v dýmce, seděl vedle řidiče a štědře a poněkud zbytečně využíval telefon v autě k tomu, aby znovu a znovu probíral detaily, zdlouhavě dohodnuté včera. Připomněl veliteli letecké základny v Salonu, aby měl přichystaný vrtulník. Připomněl kapitánovi gendarmerie v Les Beaumettes, aby jeho lidé byli ostražití – „ale diskrétně, mon vieux, diskrétně. Nesmíme ptáčky vystrašit, eh?“ To pro případ, že by potřeboval místní posily. Vzbudil Léona v Café Crillon v St-Martinu, aby mu připomněl, že velitelský post bude umístěn ve skladu za barem. A když mu došly cíle venku, zavolal si Bonfilse v druhém autě a rýpal do něj.

Ano, šéfe, všichni jsou ozbrojení. Ano, šéfe, všichni vědí co dělat. Ne, šéfe, bez problémů. Bonfils si vzal telefon do náruče a zachmuřeně zíral na auto vpředu. Pěkná brynda. Co kdyby se tam objevil Polluce? No, snad je tak chytrý, aby tam nejel. A co když není? Co kdyby se mu toho kufříku chtělo tolik, že by riskoval? Zavřeli by ho jako podezřelého tak rychle, že by do cely jen letěl. A to by byl konec slibné kariéry kapitána Bonfilse. Otočil se dozadu a nařídil posádce, ať přestane žvanit. Žvaní jako holky z měšťanky. Někdo by si mohl myslet, že jedou na putain piknik.

Tři automobily, na které neplatilo civilní omezení rychlosti, se držely sto osmdesáti kilometrů za hodinu a závodily se sluncem vycházejícím jim v zádech. Pro Annu i Bennetta nebylo lehké neprojevit nadšení. Před úsvitem se šeptem poradili a rozhodli se jednat, jako by se policejního zátahu nechtěli zúčastnit. Což bylo těžké. Kdykoli na sebe mrkli, výměna spikleneckých pohledů, museli bojovat se smíchem. Složili ruce před sebou a odvrátili se od sebe, jako by studovali krajinu. Konvoj projel kolem odbočky na letiště Marignane a řítil se krajinou stále divočejší, v ostrém kontrastu se šťavnatou zelení palem a ošetřované trávy, které za sebou nechali v Cannes. Moreau se už po dvacáté podíval na hodinky, spokojeně kývl, zatelefonoval druhým dvěma autům a nařídil krátkou přestávku v Cavaillonu. Bylo třeba koupit noviny a rozdat je mužstvu – kamufláž, která jim měla dodat nátěr autentičnosti, až budou čekat u Léona v kavárně na příležitost sklapnout past. Ale ne všichni stejné noviny, comprenez? Různé. Ne aby se každý schovával za France-Dimanche. Je to přece jenom pravda, že všechno do detailu zná jen Všemohoucí. Tedy on – a policie.

Do Cavaillonu dojeli v osm. Posádky vystoupily a protáhly si kosti. Bonfils měl dozor nad nákupem novin. Žádost o kávy byla zamítnuta, Moreau neměl strpení. Chtěl se do St-Martinu dostat včas a usadit se ve své velitelské kavárně. Káva bude až tam, řekl všem, káva a čerstvé croissanty. S rostoucím pocitem vzrušení vydal Moreau řidiči instrukce kudy jet – ačkoli jich nebylo zapotřebí, neboť řidič si cestu dobře pamatoval. Vyjedeme z Cavaillonu po D 2 a do St-Martinu dorazíme za čtvrt hodinky.

Enzo Tuzzi šel spát s problémem a probudil se s řešením. Silně mu vadilo těch sto tisíc, které po něm chtěl Polluce. Bylo to nerozumné a příliš moc. Jen pomyšlení na to při večeři Tuzzimu způsobilo zažívací poruchu a pálení žáhy, zcela neobvyklé pro muže, který se pyšnil robustní efektivností svých tělesných funkcí. Ale k ránu se žáha vytratila, a on připadl na zcela jednoduché řešení: naúčtuje Korsičanovi sto tisíc dopravného, a jestli to ten stronzo nebude chtít vysolit, prodá kufřík někomu jinému. Bravo, Enzo, bravo, řekl sám sobě při pomádování vlasů, než je pečlivě svázal vzadu na krku do ohůnku.

A teď garderobu, ale nic nápadného. Vybral si tmavomodré plátěné kalhoty a volnou kostkovanou košili, kterou nechal plandat z kalhot. Z nočního stolku – zcela nepotřebná opatrnost, na to by se vsadil – si vzal chromovanou pistoli 0,38 v jelenicovém pouzdře, a připnul ji na pásek pod košili. Štědré šplíchnutí kolínskou, poslední uhlazení knírku, závěrečný obdivný pohled do zrcadla, a byl připravený. Glebe měl pravdu. Bude to vcelku jednoduchá záležitost. Možná by za to měl vzít mladého Benita na oběd a oslavit to. Chlapec se snaží, a má užitečného strýčka se stavební firmou v Neapoli.

Vyšel na palubu, kde lord Glebe v cestovním úboru sestávajícím z šedivého lněného obleku a vyšívaných pantofli vydával stevardovi příkazy týkající se krmení Genghise a péče o něj, zatímco páneček bude pryč. Tuzzi si ho vzal stranou a vysvětlil mu svůj plán za sto tisíc dolarů.

„Za pokus to stojí,“ souhlasil Glebe. „Ale Polluce s tím dvakrát spokojený nebude, předpokládal bych mírný odpor.“

„No a?“ Tuzzi zamítl možnou budoucí Korsičanovu nespokojenost a mávnutím ruky ji smetl do Středozemního moře. „Kufržík bude v našich tlapách. On ho chce, on bude zaplatit. Nebo my pojdeme jinam.“ Tuzzi se zubil a nadšeně masíroval lordovo plecko.

Glebe rezignoval na jazykové poznámky, zkontroloval škodu nadělanou na vyžehleném oděvu a odsunul se z dosahu. „Jak říkám, za pokus to stojí. Každá troška pomůže. Ale být vámi, starý brachu, počkal bych, až budu zpátky na palubě, teprve pak bych telefonoval. Horkokrevní, tihle Korsičané.“

„Co to je horkokrevní?“

Glebe povzdechl. Ta úleva, až stráví pár dní v zemi, kde se mluví anglicky. Nebo tím, co se dnes za angličtinu považuje. „To znamená, že se snadno vzruší, starý brachu. Neumějí se ovládat, tak něco.“

„Aha,“ řekl Tuzzi, „vulcanico.“

„Přesně tak. No, musím jít. Mnoho štěstí – nebo vlastně bych měl říci: buona fortuna.“ Glebe odešel na záď, kde ho čekal člun, který ho vezme na břeh.

Tuzzi za ním volal. „Počítám dnové do tvoje zvracení, moje drahá pržítel.“

Dobrý Bože, pomyslel si Glebe, doutníkem vláčně mávající na rozloučenou, ten člověk umí všechno podat jako druhořadou árii.

Tuzzi si poručil kávu a Benita.

„Done Tuzzi, jsem připraven.“ Hřmotný mladík stál před Tuzzim a hruď se mu dmula nadšením. Tuzzi si všiml nápisu na Benitově tričku a mimoděk škubl hlavou. Per favore, non mi rompere i coglioni. Prosba, aby mu nerozbíjeli kuličky, přinesla zpět bolestné vzpomínky. A kromě toho je neděle a není to vhodné pro den, kdy se chodí do kostela. Mladí lidé potřebují, aby je někdo usměrnil. A tak Tuzzi poslal Benita, aby se převlékl, a vypil si kávu. Zítra se vydají na Ibizu pro zasloužený odpočinek a trošku rozptýlení s těmi španělskými děvčátky baculatými jako zralý fík.

Julian Poe stál na terase a obdivoval se rannímu světlu, které se začalo přelévat přes vrcholky Velkého Lubéronu. Byl v pokušení zajet do St-Martinu dřív, ale nakonec se rozhodl, že není radno udělat nic, co by mohlo zastrašit poslíčka s kufříkem. Amatéři se snadno vyděsí. Bennett a dívka se určitě snadno vyděsí, jen co je Šimo dostane do té studené holé místnosti vedle sklepa. Gérard – chudák Gérard, naložený již po několik dní v autě – pro ně pojede v deset a sebere je, a to bez rukaviček.

Vcelku by to mohl být příjemný den. Kufřík zpět v jeho rukou, peníze zpět, a pomsta jako bonus. Poe pohlédl na hodinky a rozhodl se, že má dost času na civilizovanou snídani, tedy na anglickou snídani. Dnes ráno bude mít poslední cumberlandské klobásky koupené v obchodním domě Harrods, pak zavolá Chou-Chou do Paříže a požádá ji, aby se vrátila. Nebo by se mohli setkat v Londýně, na pár dní v hotelu Connaught. Ano, nastává příjemný den. Obrátil se zpět k domu a uviděl Šima jak socha stojícího ve dveřích.

„Dobré jitro, Šimo. Jak vidím, jste ve svých nejlepších nedělních šatech.“ Tentokrát si Japonec nevzal oblek, ale volný černý plátěný úbor doplněný černými plátěnkami s tenkou „kaučukovou podrážkou. Svůj bojový oblek – kalhoty dostatečně volné pro kopy, kaučukové podrážky proti sklouznutí. Poe neočekával nepříjemnosti, Šimo je očekával vždycky. Jeden z důvodů, proč tak dlouho vydržel. Uklonil se. „Dobré jitro, pane Juliane. Snídaně je hotová.“

„Výborně.“ Poe poplácal Šima po rameni, a cítil pod plátnem tvrdé vypracované svaly. „Dal byste se svést na jednu klobásku? Jsou výborné.“

Šimo zavrtěl hlavou. „Jedl jsem v šest. Rýži a polévku miso. Zdravé jídlo.“

Poe vycítil, že Šimo neschvaluje jeho výběr snídaně. Stále totéž, pokud šlo o dietu. Podle Šima by se i on měl živit naklíčenými fazolkami, ale vůně vycházející z kuchyně rozptýlila veškeré pochybnosti. „Máte pravdu,“ řekl Poe. „Vím, že máte pravdu. Ale já si potrpím na dobrou klobásku.“ Usadil se u stolu a vychutnával dotek lněného ubrousku, průsvitnost limogeského porcelánu, tíhu a vyváženost starožitného stříbra, tu báječnou, luxusní a spořádanou strukturu své privilegované existence. Pak se říká, že zločin se nevyplácí. Idioti.

Georgette vstala záhy po rozbřesku. Probudila se pocitem zvědavosti a předtuchy a nemohla znovu usnout. Rychle se oblékla a vydala se k Bennettovi přesvědčit, že nikde neleží mrtvé mouchy nebo stopy prachu znehodnocující bezvadný lesk vyleštěných dlaždic, skla či dřeva. Byla pevně rozhodnutá, že ať už přijde kdokoli – třebas i sám prezident republiky –, shledá Bennettovu rezidenci bez poskvrny, ku cti jí a celé vesnici. A bez poskvrny to tam taky bylo.

Vrátila se domů a vyhrabala kufřík z hrobečku pod štěrkem. Po dalším neúspěšném pokuse rozluštit záhadu kombinačního zámku se pustila do čištění a leštění vrubovaného hliníku, až se matně leskl jako starožitný cín. Potom kufřík vzala na snídani a posadila ho na židli jako společníka, aby se díval, jak si namáčí topinky ze včerejší bagety do café crème a sleduje hodiny na jejich pomalé cestě kolem ciferníku. Potěšila se vymýšlením, jak nahraje dnešní novinky na Papina a všechny ostatní. Bude jim to dávat po troškách, každičkou podrobnost, a to nejlepší – ať už je to cokoli – si schová na konec. Dosnídala, umyla nádobí a čekala.

Jeden po druhém se dopolední štamgasti Café Crillon trousili dovnitř. Anny a Léon, vzrušení a v očekávání věcí příštích, se za pultem snažili nedat nic najevo, a že je vše při starém, další obyčejná neděle. Nepřesvědčili však toho nejstaršího, velitele dědků, starého despotu, kterému Léon říkal chef de pépés. Byl to koneckonců samozvaný předseda toho stolu vzadu.

A cítil, že něco visí ve vzduchu. Zastavil se hned u prahu, s hlubokým podezřením se rozhlédl jako starý lovecký pes větřící pach schované kočky. Vstával časně už od té doby, co mu doktor nařídil, že po večeři musí vynechat své stopečky kořalky, a nedostatek samohonky a následná nespavost mu dobré nálady nepřidaly. Postavil se, opřený o hůl a pokud možno vzpříma, hlava vysunutá, laloky kůže na krku v předtuše něčeho nepříjemného ztuhlé, a vyrazil ze sebe: „Eh, alors, eh alors. Co se děje?“

Léon předstíral nevědomost. „Co tím chcete říct, pépé?“

Dědek zatřásl holí k váze s květinami na pultě, na neobvyklý pořádek stolů a židlí, na každém stole jeden svěží čapí nůsek v koňakové odlivce.

„Co je tohle,“ řekl. „Kytky, ubrousky.“ Jak se pomalu šoural ke svému stolu vzadu, špička jeho hole vyťukávala rytmus v kontrapunktu k pleskání jeho pantofli. „To určitě zvedáte ceny,“ brblal, „někdo musí zaplatit tuhle friperie.“ Přiložil si ruku tam, kde se domníval, že jsou játra, a s povzdechem se sesunul na židli.

„Vůbec ne,“ ujišťovala ho Anny. „Květiny to tady projasní. A kromě toho je neděle.“

„Bof,“ zafuněl dědek. „Čekáte, že se tu po mši staví Všemohoucí, nebo co?“ Odfrknul si. „Květiny! Za chvíli sem pověsíte svícny, ne? Dej mi sem jedno rosé. A kam jste dali domino?“

Hon na domino přerušil hluk aut přijíždějících před kavárnu. „To jsou oni.“ Léon se sehnul pod přepážkou a vyšel ven.

„To jsou kdo?“ Dědek tloukl holí o podlahu a díval se, jak Anny jde ven za Léonem. „Dieu et Jésus, mám tady snad umřít žízní?“

Léon nasměroval tři auta dozadu do dvora, kde se vykládaly sudy z pivovarů Mutzig a Kronenbourg. Objal Bennetta, uctivě potřásl rukou Moreauovi, a zavedl hosty do skladu. „Voilà,“ pravil. „Není to nijak komfortní, ale je tu soukromí. A tudy“ – pootevřel okenici na malém okénku – „vidíte každého, kdo vjede do vesnice.“ Ponoukl Moreaua, aby se podíval na hlavní ulici a na parkoviště. „Vidíte, Monsieur? Je to tak, jak jsem vám to popsal do telefonu. Spokojen?“

Moreau vykoukl z okna a jeho rty kolem stvolu dýmky vydávaly jemné pukavé zvuky. Přikývl. Uspokojivé. „Bonfilsi, ať všichni vystoupí. Čtyři usaďte ke stolům venku – ne spolu, probůh – a zbytek vpředu v salonu.“ Obrátil se k Anně a Bennettovi. „Vy zůstanete tady se mnou.“ Zarazil se a natočil hlavu. „Co je tohle?“

Vytrvalé mlácení dědkovy hole o podlahu se stále zesilovalo. Léon otevřel dveře do salonu. „J’arrive, j’arrive. Anny, obsluž tady naše přátele, přijde jim k chuti pastaga, nebo snad calva.“ Mlácení nepřestalo. Léon potřásl hlavou. „Merde! J’arrive!“

Pépé úplně zapomněl na domino a zíral na rozruch způsobený mladíky s novinami usazujícími se před kavárnou. Cizáci. Jeden jako druhý. Zabručel na Léona, který před něj postavil sklenici rosé. „Luza,“ prohlásil. „Člověk se tu nemůže ani v klidu napít. V neděli. Co jsou to zač?“

„Turisti,“ odpověděl Léon. „Jenom turisti.“

„Cizáci.“

Hlídací výbor starších dam ze St-Martinu se už usadil na židlích před domy kolem návsi a dával pozor na vše, co se toho rána dělo, přičemž jmenovitě klientelu kavárny shledával pozoruhodnou. Všichni tihle čistotně vypadající mladí muži, a tak brzy. A jak to, že kdykoli se objevilo nějaké auto, jejich noviny spadnou jako semafor? A najednou. To nemohlo být normální.

Anna a Bennett stáli na svém stanovišti u okénka skladiště, pili kávu a snažili se nevěnovat pozornost vzrušenému bublání Moreauovy dýmky a chmurnému vzezření Bonfilsovu. Moreau seděl na sudu od piva, dvě bedničky s vínem změněné v psací stůl, na něm váček s tabákem a poznámky, oči neustále na hodinkách, ruka ve střehu nad mobilním telefonem. Nakonec se neudržel a musel zavolat Chevaliera.

Jak skončil krátkou, ale zřejmě úspěšnou konverzaci – jeho vzrušení narůstalo s každým „Ah bon?“ až se mu hlas změnil do falzetu –, přistoupil k oknu a musel se o svou dobrou náladu rozdělit s Annou a Bennettem. „Paříž je potěšena tím, jak se záležitost vyvíjí,“ sdělil jim. „Mimořádně potěšena. Nejvyšší místa projevila osobní zájem. Bude čekat ve své kanceláři na naši zprávu. Zajímavé, takové telefonní spojení, co tomu říkáte? Sklad vesnické kavárny a Elysejský palác.“ Podíval se opět na hodinky a tiše si zpíval. Každou chvilku.

Georgette se vynořila ze svých dveří nesmírně opatrně. Oči jí běhaly z jednoho okna sousedů na druhé. Vše se zdálo v pořádku. Záclony visely bez hnutí. Ve skutečnosti většinu sousedů přitáhl magnet spekulací pocházejících od dam kolem návsi, a všichni pocítili náhlou nutnost navštívit kavárnu, kde Anny s Léonem dělali takový obchod jako nikdy.

Uspokojená, že se její pouť obejde bez pozornosti, Georgette si stáhla čapku do očí, vzala plastovou tašku s kufříkem a zmizela kolem rohu do Allée des Lices. Odemkla si, položila kufřík na stůl přesně, jak jí Bennett řekl, ale dala pozor, aby náhodou nepoškrábala navoskovaný lesklý povrch. Přesvědčila se, že dveře jsou odemčené. Přejela rukou po sedačce, uhladila záhyby, které tam nebyly a odešla do kuchyně. A tam čekala.

Tmavozelený range rover zajel do vesnice a zaparkoval vedle památníku padlých z první světové války. Před kavárnou se noviny stáhly na půl žerdě. Kolem návsi se dámy odmlčely a prohlédly si cestující. Hodiny na věži počaly sténat a vrčet a odbily deset.

Bennett sledoval, jak se dveře auta otevřely a vystoupil Šimo, pak Poe. Pokynul Moreauovi, který byl přímo za ním. „To je Poe.“ Anna pohlédla na svého bývalého milence, elegantního v béžovém a černém, a sáhla pro Bennettovu ruku. Usmál se na ni. „Dochvilný parchant, co?“

Moreau z Poea nespustil oči. „Bonfilsi? Dáme mu pět minut a pak ho sebereme. Chci ho s kufříkem v ruce, d’accord?“

Poe a Šimo nepovažovali neskrytý zájem kolem sebe za víc než venkovskou zvědavost. Dali se ulicí vzhůru a zabočili do Allée des Lices. Šimo otevřel dveře čísla tři a vešli. Georgette v kuchyni zadržovala dech a naslouchala tichým krokům po dlaždicích.

Poe se sehnul nad kufříkem. „Musíme se přesvědčit, že tam všechno je, že?“ Otočil kolečky zámků, odklapnul závěry a otevřel kufřík na stole.

Georgette s ušima nastraženýma zaslechla ta klapnutí a jemné zaskřípání pantů. Někdo ten kufřík otevíral. Ani ne tři metry od ní někdo odhalil veškerá tajemství, která ona jediná z celé vesnice mohla vidět a později podrobně popsat. Jak by tomu mohla odolat?“

„Bonjour, bonjour, bonjour!“ Vyrazila z kuchyně, oči na otevřeném kufříku. „Un petit café pour les messieurs?“

Oba muži se prudce otočili, Šimo instinktivně v bojové póze, než si uvědomil, že před ním stojí malá a zřejmě nevinná postavička ve žluté baseballové čapce.

„Kdo je ksakru tohle?“ řekl Poe.

Šimo se uvolnil. „Femme de ménage.“ Postoupil, aby Georgette zastínil pohled na kufřík. „Pánové si nepřejí žádnou kávu.“ Pokynul ke kuchyni. „Tam.“

Oči vykulené, Georgette ustoupila. Poe pokračoval v prohlídce kufříku.

„Bon,“ řekl Moreau, „jdeme.“ Gendarmes odložili noviny, vstali jako jeden muž a vydali se z café na hlavní ulici, oči veškerého St-Martinu na sobě. Vskutku, velice zvláštní neděle.

Tuzziho mercedes neobyčejně bravurně šoférovaný mladým Benitem se vřítil do vesnice a zabočil ke kavárně.

„Vy tam!“ zařval Tuzzi z auta. „Kde je Allée des Lices?“

Překvapený gendarme sotva stačil ukázat směr, už Benito dupnul na plyn a nechal za sebou černé šmouhy, jak rychle odstartoval. Bennettovi spadla překvapením čelist. „Ale tohle je Tuzzi,“ řekl Moreauovi. „Co ten tady kčertu chce?“

Benito zastavil u vjezdu do uličky a pokrčil rameny. Příliš úzká. „Zůstaň tady,“ nařídil mu Tuzzi. „Jsem tu za dvě minutky.“ Ve spěchu ani nezavřel dveře, a jak se Benito nahnul, aby je zavřel, uviděl v zrcátku skupinku lidí jdoucích sem. Na malou vesnici je tu docela rušno. Zapnul Radio Monte Carlo a začal přemýšlet o děvčatech.

Dveře od čísla tři byly pootevřené. Tuzzi je otevřel úplně, pozastavil se v předsíni a popošel k obývacímu pokoji, v sandálech se pohyboval zcela neslyšně. Byl už takřka v pokoji, když ho Šimo s Poem uslyšeli.

Na vteřinu či dvě se nikdo ani nepohnul – Poe stál s kufříkem v ruce, Šimo po jeho boku, Tuzzi ve dveřích. Poe udělal první pohyb, volnou rukou jako by odstrkoval dotěrného psa, a promluvil. „Šimo, vyřiďte ho.“

Japonec se přikrčil a pootočil se. Úder, kterému dával přednost – frontální lobotomie provedená patou po kompletní otočce a kopu – se použít nedal, Tuzziho krylo křídlo dveří. Musí použít mawashi-gerigedan, chodidlo do stydké kosti a pak hadaka-jime, uškrcení. Postoupil dva kroky a jakoby ve zpomaleném filmu spatřil Tuzziho ruku zvedat se od pasu s pistolí.

Po dlouhá léta a mnoha nadšeným posluchačům mohla Georgette popisovat události, které se seběhly během několika následujících vteřin, a jejichž svědkem byla z kuchyňských dveří. Šimova noha s neuvěřitelnou rychlostí dosaženou dlouholetým výcvikem udeřila Itala přesně tam, kam zamýšlel. Jak se Tuzzi skládal dopředu, vyšla z pistole rána. Střela mimoděk vypálená křečí prstu na spoušti proletěla těsně kolem Šimova ramene. Její dráha stoupala, až náhodou zasáhla cíl. Poeovi narostlo na čele třetí oko a zemřel dřív, než se mu z tváře stačil vytratit udivený výraz.

Gendarmes vtrhli do domu jako rozbouřená řeka, zbraně mířící na všechny v dosahu. Šimo si stoupl ke zdi a složil si ruce na prsou. Georgette se vzdala s rukama nad hlavou. Poe tiše krvácel na koberci. Tuzzi byl srolovaný jako přerostlý plod na podlaze a skučel.

Moreau si stěží mohl přát dramatičtější zakončení zásahu. Úplně zapomněl dýmat. Prošel do středu místnosti a poklekl vedle Poeova těla. „Bonfilsi, zavolejte oddělení vražd z Avignonu. Fotografa. A ambulanci. Jako obvykle.“

Georgette, která se začínala vzpamatovávat ze šoku, spatřila další příležitost jak se zúčastnit věcí příštích. „Monsieur? Aristid, teda můj bratranec tady ve vesnici, má ambulanci. Klidně by si poradil tady s tím mrtvým. A taky s tím, co tady brečí na podlaze. Má velkou, čtyřmístnou ambulanci.“

Moreau se zvedl z pokleku a pohlédl dolů na Poea. „Tady ten je doličný předmět, Madame. V žádném případě se s ním nesmí pohnout, než všechno vyfotografují a proměří.“

Georgette přistoupila blíž a podívala se zblízka na tělo. „A co můj koberec? Co s ním? Podívejte se, jak je zmazaný.“

Moreau vydal povzdech beznaděje. „Uklidněte se, Madame. Stát vám ho nahradí. Bonfilsi! Dejte to do zápisu!“ Pohlédl na Bennetta. „Takže, Monsieur. Podle vašeho nejlepšího vědomí, je toto ten pravý kufřík?“

Bennett zanechal Annu u dveří a překročil Poeovo tělo. „Myslím, že je. Smím to otevřít?“ Georgette natáhla krk, aby líp viděla, jak se zabýval zámečky. 90-60-90. Fiólky uložené ve vystýlkách z pěnové gumy, složky a výjezdy z počítače, všechno bylo tak, jak si pamatoval, než kufřík nechal u Georgette. Vzhlédl a kývl na Moreaua.

Nechali tam dva gendarmes, aby hlídali mrtvolu, a dali se zpět na náves. Vesničané ze St-Martinu se mohli těšit pohledem na pomalé procesí v čele s ohnutou a šourající se postavou Tuzziho, kterého musel Benito podpírat, následoval Šimo, a gendarmes na všechny tři mířili zbraněmi. Nedělní dopoledne v obchodech nestálo za nic, jelikož řezník, pekař i Madame Jouxová z épicerie se přidali vzadu k procesí a zahrnovali Georgette otázkami, na něž jim s ohromným potěšením odmítla odpovídat.

Bennett objal Annu kolem ramen, cítil, jak se jí napínají svaly. „Jsi okej?“

„Budu brzo. Ani nevěděl, co se s ním stalo, že?“

Bennett pomyslel na výraz údivu v Poeově tváři, na čistou dírku nad obočím a ústa pootevřená překvapením. „Nevěděl.“

„Nemohli bychom odtud zmizet? Už mám těch policajtů a pistolek dost.“

Naneštěstí tu byly, jak řekl rozjásaný Moreau, když dospěli do kavárny, určité formality, první z nich telefonát Chevalierovi. Zanechal Georgette, Annu a Bennetta u baru, kde Léon velice obřadně trval na tom, že každému z nich je třeba nalít sklenku jeho druhého nejlepšího šampaňského.

Ještě nikdy v kavárně nebylo tolik lidí, vesničané záhy obklopili Georgette, v úloze hlavního svědka daleko hospodárnější s odpověďmi na otázky než s konzumací šampaňského. Dědci vzadu ji neslyšeli a křičeli na ni, jestli nemůže mluvit víc nahlas. Anna a Bennett se uchýlili do poněkud klidnějšího prostředí venku u stolu.

Moreau si přišel přisednout a zářil uspokojením. „Myslím, že vás už nebudeme potřebovat.“ Položil na stůl klíče od auta a pasy. „Řidič vás odveze do Les Beaumettes pro vaše auto. Vše co mi zbývá říct, je…“

„Monsieur Moreau?“ Léon, s očima na stopkách a celý rudý, volal ode dveří a rukou u ucha naznačoval telefon. „Prezidentská kancelář!“

Kavárna ztichla, všechny uši nastražené, jak si Moreau vzal telefon. Postavil se do pozoru. Několikrát přikývl. A než položil telefon, o několik centimetrů vyrostl.

„No tak!“ obrátil se k Anně a Bennettovi. „Musím vám prozradit, že prezident republiky je potěšen. A to nejen úplným úspěchem našeho zásahu,“ učinil pauzu, aby mohl významně pokrčit rameny, „ale taky vaší užitečnou úlohou v celé záležitosti.“ Poněkud snížil hlas. „Entre nous, bylo řečeno něco o oficiálním uznání vašich služeb francouzskému zemědělství. Určitě musíte nechat svoji adresu u kapitána v Les Beaumettes.“ Podíval se na hodinky a přehnaně si povzdechl. „A nyní mě musíte omluvit. Mám ještě spoustu práce. Mrtvoly znamenají papírování, víte.“ Potřásl si s nimi rukama a vrátil se do ruchu kolem baru, kde Georgette, baseballovou čapku už poněkud nakřivo, líčila, jak ucítila ve tváři vítr – dech smrti –, když ji míjela ona osudová kulka.

Anna a Bennett odjížděli od gendarmerie a napolo očekávali za sebou ječení policejní sirény. Bennetta to nutilo neustále se dívat do zrcátka, nervózní gesto utečence. Teprve když dojeli ke zbořeništi nad Buoux, začali věřit tomu, že jsou na svobodě.

Bennett oprášil tašku a hodil ji na zadní sedadlo. Milion dolarů minus cena traktoru. „Na oběd by nám to mohlo stačit,“ prohlásil. „Myslím, že jsme si ho zasloužili.“

Během posledních několika dnů často uvažoval, kam by si měli zajít na jídlo, jak by jim bylo spolu a v bezpečí, až to nabylo daleko důležitějšího smyslu než prosté jídlo. Bude to známkou konce i začátku, oslava i odměna. A pro takovou příležitost není nad Francii, nikde jinde na celém světě a zejména ne v poledne a za krásného nedělního dne. Jediný problém je, že je těžké si vybrat. A tak se Bennett nakonec rozhodl pro místo, které si oblíbil už dávno, Le Mas Tourteron, velký kamenný statek na silnici pod Gordes, jelikož kombinaci zdejší kuchyně a nádvoří se prostě nedalo odolat.

Vjel na parkoviště a vtěsnal se mezi jaguár se švýcarskou poznávací značkou a ušmudlaného místního renaulta. Anna vystoupila a podívala se bránou do dvora – stoly v bílém a modrém, grošované světlo a stín, olbřímí hrnce s květinami u stěny a hosté studující jídelní lístky, jako by to byly modlitební knihy.

„Počkej, tady mě dovnitř ani nepustí.“

Bennett si prohlédl její uprášené boty, zválené džíny a poněkud znavené tričko. A pak její tvář a jas jejích očí. Ani slepý by ti neodolal, pomyslel si.

„Vypadáš hladová,“ prohlásil. „Pustí tě.“

Vzal tašku a Annu za ruku. Na nádvoří je uvítal usměvavý manžel vrchní kuchařky Alžběty, který je zavedl ke stolu v rohu, kde za nejbližší sousedy měli jen muškáty. „Chcete dát tašku do šatny, zatímco budete obědvat?“

Bennett se zazubil na Annu. „Ne,“ řekl. „Díky. Myslím, že si ji necháme tady.“

Z anglického originálu Anything Considered, vydaného Penguin Books, 1997, přeložil Paul Millar Obálku navrhl Oldřich Pošmurný Vydalo Nakladatelství Olympia, a. s., Praha, roku 2001, jako svou 3181. publikaci Odpovědná redaktorka Slávka Poberová Technický redaktor Jan Zoul První vydání, 184 strany

TS 13/34 Sazba TYPO JP, s. r. o. Vytiskla tiskárna Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín 27-066-2001

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai