Podfuk jako víno

Peter Mayle

(2010)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Nadutý a sebevědomý hollywoodský právník Danny Roth, majitel výstředního domu a stejně působícího vinného sklípku, se stane obětí zloděje světového formátu specializujícího se na vzácná vína. Své role se okamžitě ujme soukromý detektiv a věhlasný znalec vína Sam Levitt. Vypraví se do Bordeaux a do Provence, kde se za pomoci krásné a erudované francouzské kolegyně střetne s výstředním miliardářským sběratelem vín, který připadá v úvahu, že by mohl mít o ukradená vína v ceně tří milionů dolarů zájem. Překvapivé rozuzlení důmyslného zločinu je okořeněno Mayleovým báječným popisem lahodných jídel, jemných vín, nádherných scenerií a hravých, jiskřivých dialogů jednotlivých postav.

PETER

MAYLE

Podfuk jako víno

OLYMPIA

PRAHA

PETER MAYLE / THE VINTAGE CAPER

Copyright © 2009 by Escargot Productions, Ltd.

Translation © Paul Millar, 2010

Czech edition © Nakladatelství Olympia, a. s., 2010

First published in 2009 by Alfred A. Knopf

(Random House, Inc., New York)

ISBN 978-80-7376-240-7

Pro Jona Segala

s velkým díkem

Jedna

Danny Roth si vytlačil na dlaň poslední kapku hydratačního krému, vmasíroval si ji do svého již beztak naleštěného kránia a pozorně při tom zkontroloval, jestli se jeho skalp nijak neprovinil tím, že by na něm vyrašila jakákoli stopa strniště. Před nějakou dobou, když se mu objevily první náznaky nastupující převahy kůže nad vlasy, si pohrával s úvahami o ohůnku, na neštěstí tolik politováníhodném útočišti plešatějících mužů. Jeho žena Michelle tím však nijak nadšená nebyla. „Pamatuj si, Danny,“ pravila, „pod každým koňským ohonem se skrývá koňská řiť.“ Což stačilo, aby se rozhodl pro obdobu kulečníkové koule, vzezření, které ho k jeho značnému potěšení zařadilo do společnosti řady filmových hvězd, jejich ochranek a výběru nohsledů prominentů.

Poté si v zrcadle pečlivě prostudoval lalůček levého ucha. Dosud totiž nedospěl k rozhodnutí, jež by se týkalo náušnice: Byla by značka dolaru, a to ve zlatě, lepší než žraločí zoubek z platiny? Obojí by se jaksi k jeho profesi hodilo, ale vypadalo by to dostatečně drsně? Rozhodnutí vskutku tuhé. Bude to muset počkat.

Odstoupil od zrcadla a odťapkal do své oblékárny vybrat si patřičné oblečení, které by mu pokrylo jak pracovní dopoledne s klienty, tak i oběd v klubu, a posléze večerní soukromé promítání jen pro pozvané. Něco konzervativnějšího (koneckonců, je přece právník), ale s malým douškem čertíkovské neformálnosti – je přece právníkem hvězd.

A pouze o několik minut později, naditý do tmavošedého obleku z nejjemnější česané příze, bílé hedvábné košile bez kravaty, mokasínů od Gucciho a ponožek barvy blatouchu, sebral z nočního stolku svůj BlackBerry, sfoukl z dlaně polibek směrem ke spící ženě a odebral se do přízemí a nádher kuchyně ze žuly a nerez oceli. Na lince již čekala služebnou přichystaná konvice čerstvé kávy a výběr denního tisku: Variety, The Hollywood Reporter a L. A. Times. Ranní slunce již vykouklo a slibovalo další krásný den. Svět se choval patřičně a ze zorného úhlu člena hollywoodské profesionální elity tak, jak se patřilo.

Na karty, které mu život rozdal, si Roth sotva mohl stěžovat. Měl mladou, blonďatou a módně vyzáblou ženu, kvetoucí praxi, byteček v New Yorku, lyžařskou chatu v Aspenu a – domov, kterýžto považoval za svůj hlavní stan – tříposchoďový palác z oceli a skla, a to v ohrazené a vysoce zabezpečené kolonii na Hollywood Heights. Tady schovával své poklady.

Tak jako spousta jeho současníků si nashromáždil hromádku společensky důležitých potřeb a doplňků. Něco diamantů a šatníků nacpaných oděvy důležitými pro společenské postavení manželky, na stěnách salonu tři Warholy a jednoho Basquiata, na terase nakročenou sošku od Giacomettiho a v garáži perfektně zrestaurovaný mercedes. Avšak jeho nejmilovanější slabůstkou – a do značné míry i zdrojem jeho frustrací – byla jeho sbírka vzácných vín.

Vyžádalo si mnoho let a značných nákladů, než dal dohromady to, co Rothovi zhodnotil – nikdo jiný než Jean-Luc, jeho enologický poradce, který pravil, že ten jeho sklep je jedním z nejlepších soukromých sklepů v celém Los Angeles. A možná, že i ten vůbec nejlepší. Skrývala se tam nejen ta nejlepší červená vína kalifornská a výběr nejvýznamnějších bílých z Burgundska, ale i tři kompletní bedničky kolosálního ’75 Yquem. Avšak korunními klenoty sbírky – a pochopitelně zdrojem značné pýchy – bylo pět set – či tak nějak – láhví klaretu, stupně premier cru, z Bordeaux. A nebyla to pouze vína z nejvýznamnějších vinic, ale byla to vína z nejvýznamnějších ročníků jako ’53 Lafite Rothschild, ’61 Latour, ’83 Margaux, ’82 Figeac a ’70 Pétrus – všechna skladovaná ve sklepě pod domem, za stálé teploty 13-14 °C, při relativní vlhkosti 80 %. Čas od času, když se zajímavá bednička nebo dvě objevily na trhu, Roth k nim přidal, ale velmi zřídka kdy si některou z těch kolosálních lahvinek vzal nahoru a otevřel si ji. Stačilo mu je vlastnit. Vlastně, stačilo mu to jen donedávna.

Potěšení z obsahu sklepa, kterému se tak rád oddával, mu poslední dobou jakoby vyprchávalo. Problém byl v tom, že kromě několika privilegovaných duší se málokdo lahvičkám latouru a margaux a pétrusu mohl obdivovat, a na jen velice málo z těch, kterým Roth přístup do sklepa povolil, udělaly ty poklady nějaký dojem. Jen včera večer poskytl Roth dvěma návštěvníkům z Malibu velkou túru svým sklepem – vína za tři miliony dolarů! – a oni se ani neobtěžovali sundat si brýle proti slunci. A navíc odmítli k večeři podávaný Opus Číslo Jedna, a dožadovali se chlazeného čaje! Ani ocenění, ani úcta. Večírek, nad kterým by se seriózní sběratel vína klidně rozplakal.

Cestou do garáže musel nad tou vzpomínkou vrtět hlavou, a přestal jen, když se zastavil, aby se mohl obdivovat výhledu z terasy: na západě Beverly Hills, na východě Thai Town a Little Armenia, a na jihu, za nekonečnými a mihotavými dálkami města, vzlétala a přistávala letadla velikosti dětských hraček na letišti, jehož název se zkracoval na LAX. Ne že by to byl jeden z nejkrásnějších výhledů, zejména když město přikryl smog, ale byl to výhled z výše a do dálky, a výhled velmi drahý, ale to hlavní, byl jeho. Můj a jen můj, říkal si občas, a to zejména v noci, když mu světýlka v údolí připomínala lesknoucí se koberec rozpínající se do široka daleka.

Vsoukal se do útrob mercedesu, které mu padly jako ulité, a nadechl se vůně pečlivě udržované kůže a naleštěného ořechu. Tenhle modýlek byl jeden z těch klasických automobilů, které byly tak staré, že je vyrobili před tím, než někdo vynalezl držáček na nápoje. Rafael, mexický domovník, si vozu hleděl tak, jako by to byl muzeální kousek. Roth vymanévroval z garáže, nabral směr na Wilshire Boulevard, kde měl kancelář, a za nic nemohl vypustit z hlavy vzpomínky na ten včerejší párek z Malibu ve svém sklepě. Vlastně ty dva nikdy neměl v oblibě.

Od vzpomínky na ty dva pitomečky nebylo daleko k filozofickým úvahám o radovánkách nad majetkem. A to bylo tam, kde – musel si připustit – obdiv druhých nebo i závist – byly nepostradatelné k tomu, aby se jeden mohl radovat z toho, co má. Kam, tázal se sama sebe, se podělo zadostiučinění z vlastnictví vytoužených hmotných statků, kterým se nikdo nikdy neobdivuje? Copak by to nebylo stejné, kdyby si zamkl svou mladou blonďatou ženu někam mimo veřejnost, nebo odsoudil mercedesku k doživotnímu žaláři v garáži? A tady máte jeho, s láhvemi nejlepších vín světa za miliony ve sklepě – které vidí snad jen půl tuctu lidí za rok.

V okamžiku, kdy dorazil ke krabici z kouřového skla, která obsahovala jeho kancelář, dospěl ke dvěma rozhodnutím:

– za prvé jen padavky se nemají čím chlubit,

– za druhé jeho sbírka vzácných vín si zaslouží daleko širší pozornost.

Vystoupil ze zdviže, vydal se směrem ke své kanceláři v rohu budovy, a připravil se na každodenní souboj s osobní asistentkou Cecílií Volpéovou. Upřímně řečeno, na svou funkci nestačila. Nad jejím hláskováním by jeden plakal, paměť měla děravou, a ke spoustě Rothových klientů se chovala jako feudální samovládce. Na straně druhé mu útěchu poskytovaly určité její přednosti: Měla naprosto pozoruhodné nohy, předlouhé a vždy perfektně opálené, a navíc ještě prodlužované zdánlivě nevyčerpatelnou zásobou deseticentimetrových podpatků. Zejména však byla dcerou Myrona Volpého, v době současné hlavy dynastie Volpé, která přede dvěma generacemi uchvátila filmový průmysl a dodnes si udržela významný vliv za scénou. Neboli jak se občas dala Cecilka slyšet, Volpéovi v Hollywoodu byli to, čemu se jinde říká královská rodina.

Takže Roth ji toleroval pro její styky, i když mu šly na nervy její nekonečné osobní telefonáty, nesčetné pracovní přestávky za účelem úpravy vizáže, a gramatické nedostatky. A pokud šlo o Cecílii, pro niž zaměstnání bylo tím, čím si jeden krátí chvíli mezi rande, její povinnosti byly spíše rázu dekorativního a obřadného. Rothova kancelář jí poskytovala společensky přijatelnou základnu, povinnosti intelektuálně zanedbatelné (měla svou asistentku, která jednala s únavnými, byť nezbytnými detaily), a občasné vzrušení ze setkání se slavnými nebo neblaze proslulými klienty pana Rotha.

Třenice mezi Rothem a Cecílii byly rázu zanedbatelného a obvykle omezeného na briskní jednání na počátku pracovního dne, týkající se pracovního programu. Tak i tohoto rána.

„Heleďte se,“ pravil Roth, zatímco se díval na první jméno na seznamu – původně filmový herec, kterému se momentálně vcelku dařilo v televizi. „Já vím, že on není jeden z vašich miláčků, ale snad vás to nepřizabije, když se k němu budete trošku mít. Úsměv, prosím vás, nic víc po vás nechci.“

Cecilka obrátila oči v sloup a zachvěla se.

„Nežádám vás, abyste se rozplývala. Ale buďte k němu trošku příjemná. A co vám vlastně na něm vadí?“

„Říká mi kotě a sahá mi na prdel.“

Že by se mu Roth divil, se říct nedalo. Po pravdě řečeno, i on sám na cosi podobného občas pomyslel. „Puberťácké nadšení,“ prohlásil. „Mladická nerozvážnost.“

„Danny!“ A zase ty oči v sloup. „On si přiznává dvaašedesát.“

„OK, OK. Tak aspoň nahoďte chladnou zdvořilost. A teď něco jiného – poslyšte – mám takový osobní záměr, se kterým byste mi mohla pomoci. V oblasti životního stylu celebrit. Myslím si, že na to je zrovna teď vhodná chvíle.“

Její obočí, dva dokonale vytrhané obloučky, vyletělo do výše. „A kdo to je, ta celebrita?“

Roth pokračoval, jako by ji neslyšel. „Jak víte, mám proslulou sbírku vín.“ Pohlédl jí do tváře s planou nadějí, že se tam objeví změna výrazu nebo aspoň záchvěv flegmatického obočí. „No, mám, a jsem ochoten poskytnout exkluzivní interview ve svém sklepě, ale jen správnému novináři. Z tohohle hlediska: nejsem jen obchodní stroj, jsem taky znalec, chlapík, který umí ocenit takové ty kulturnější stránky života – zámecké sklepy, dobré ročníky, bordeaux, všechny tyhle francouzské sračičky zahalené pavučinami. Co vy na to?“

Cecilka pokrčila rameny. „Vy a stovky druhých. L. A. jsou plné magorů přes víno.“

Roth zavrtěl hlavou. „Vy to nechápete. Já mám naprosto unikátní sbírku. Sbírám jenom první třídu červených vín z Bordeaux, a to jen z mimořádných ročníků. Přes pět set láhví.“ Udělal dramatickou pauzičku. „V ceně přes tři miliony dolarů.“

Tři miliony dolarů byl pojem, který byla Cecilka schopná pochopit. „Jasný,“ odvětila. „Došlo mi to.“

„Co jsem měl na mysli je exkluzivní reportáž dejme tomu v L. A. Times. Neznáte někoho z L. A. Times?“

Cecílie se zadumala a chvíli si prohlížela nehty. „No jo, majitele. Teda taťka zná majitele. Takže by se asi mohl zeptat, koho by tam tak měli, kdo by se na to hodil.“

Roth zazářil. Opřel se v křesle dozadu a chvíli se obdivoval svým ponožkám barvy blatouchové. „Prima,“ usoudil. „Takže se do toho můžeme dát.“

Interview bylo domluvené na sobotu dopoledne, a Rothova domácnost obdržela podrobné instrukce. Michelle dostala drobnou úlohu v prvním jednání jako vlídná hostitelka, a pokud by se tomu dalo věřit, občasná vinařská „vdova“. Rafael měl nařízeno okázale přistřihávat buganvílii, která se pnula po zdi terasy. Čerstvě navoskovaný a jakoby náhodou venku ponechaný mercedes se blýskal v nájezdu ke garáži. Ve sklepě z reproduktorů skrytých v temných zákoutích zněl Mozartův klavírní koncert. Všude bylo vidět bohatství, vytříbený vkus a finesa. Roth dokonce uvažoval o tom, že by jednu drahocennou lahvinku otevřel, ale na konec ho taková marnotratná oběť přešla. Jak novinář, tak fotograf se budou muset spokojit se šampaňským (zn. Krug), které se ve sklepě chladilo v křišťálovém kbelíčku na stolku.

Příjezd L. A. Times ohlásil strážný u brány telefonem. Michelle a Roth zaujali připravené pozice na vrcholu schodiště vedoucího od nájezdu k domu a vyčkali příjezd novinářů. S elegantním sestupem ze schodů začali, až návštěva vystoupila z auta.

„Pan Roth? Paní Rothová? Těší mě.“ Hřmotný muž naditý do zmačkaného lněného saka se vydal směrem k nim s napřaženou rukou. „Philip Evans jméno mé, a tenhle podomní obchodník s fotoaparáty,“ ukázal směrem k mladému muži ověšenému výbavou, „je Dave Griffin, co dělá obrázky. Já se zabývám slovíčky.“ Obrátil se na podpatku čelem vzad, směrem k jihu. „Pane jo. Ten výhled, co tu máte, to je něco.“

Roth majetnicky pokynul rukou, jako že ten výhled nestojí za řeč. „Počkejte, až uvidíte sklep.“

Michelle pohlédla na hodinky. „Danny, čeká mě telefon. Doufám, že mi pánové prominou, když je na chvíli opustím, ale schovejte mi skleničku šampaňského.“ A s úsměvem a zatřepetáním prstíků se vrátila dovnitř.

Roth zavedl návštěvu do sklepa a zatímco se fotograf zabýval světly a odrazy, začali s interviewem.

Evans byl do jisté míry reportér tradičního druhu, zajímala ho spíše fakta než spekulace, takže strávili téměř hodinu tím, že se probírali dějepisem pana Rotha: Od jeho počátků v zábavním průmyslu po první setkání se značkovými víny, jak se vyvíjela jeho vášeň pro významné ročníky a jak si nechal postavit technicky mimořádně vybavený sklep. Za scénou se ozývaly toulky fotografovy, tóny Mozartovy a cvakání a vrčení fotoaparátů.

Roth, jehož život se točil kolem řečí týkajících se záležitostí jeho klientů, shledal, jak příjemné bylo, že může pro změnu mluvit o sobě s někým, kdo byl ochotný mu pozorně naslouchat. Dokonce mu otázka fotografova o šampaňském musela připomenout, že by měl otevřít připravenou láhev. Což vedlo – jak už to s šampaňským chodí – k lehčímu a méně diskrétnímu tónu rozhovoru.

„Tak řekněte mi, pane Rothe,“ začal Evans. „Jak víme, sbíráte tahle báječná vína pro potěšení, ale řekněte, ještě jste nikdy nebyl v pokušení je prodat? Tím chci říct, vždyť v tom tady dole máte uloženo dost peněz.“

„Podívejte,“ odvětil Roth a rozhlédl se po stojanech s láhvemi a regálech úpravně naložených dřevěnými bedničkami. „Třebas ten ’61 Latour by se prodal za nějakých 100 000 až 120 000 dolarů za bedničku, tenhle ’83 Margaux kolem 10 000, a tamhle ten ’70 Pétrus – to znamená vždycky podstatnou položku, odhadem zhruba 30 000 dolarů, pokud ho ovšem seženete. Když si vypijete láhev takového ročníku, nedostatek na trhu zatlačí cenu směrem nahoru stejně jako kvalita toho vína.“ Nalil něco šampaňského a zadíval se na jemnou spirálku bublinek stoupající vzhůru. „A abych vám odpověděl na vaši otázku: Ne, o prodeji neuvažuju.“ Usmál se. „Pokud mne se týče, je to jako sbírka umění. Tekutý kumšt.“

„Jen tak odhadem,“ řekl Evans, „na kolik by ta vaše sbírka přišla?“

„V tuhle chvíli? Jen bordeaux tak na tři miliony. A každým rokem jde cena nahoru. Jak říkám, nedostatek na trhu zvyšuje cenu.“

Fotograf, kterému už došla inspirace pokud šlo o výtvarnou stránku láhví s vínem a srovnaných bedniček, popošel k Rothovi s expozimetrem a změřil si ho. „Přestávka na portréty, pane Rothe,“ oznámil. „Mohli bychom takhle ke dveřím, a pokud možno s lahvinkou?“

Roth zaváhal jen na chvilinku. A pak s nesmírnou péčí vzal z kolébky do náruče jedno magnum (pro ty, kdo neznají terminologii: velkou láhev na jeden a půl litru) pétrusu ročník 1970. „Třeba tuhle. Deset tisíc, pokud ji najdete.“

„Perfekt. Takže malinko doleva, tak, světlo ve tváři, a podržte si tu láhev trošku nahoru, k rameni.“ Cvak cvak. „Bezva. A tu lahvičku trošičku vejš. Malinko se usmát. Prima. Senzace.“ Cvak cvak cvak. A tak to šlo po dalších asi pět minut, což Rothovi poskytlo možnost měnit výraz ve tváři, blaženým znalcem počínaje a seriózním investorem konče.

Roth s Evansem vyšli se sklepa, a než si fotograf sbalil svá fidlátka, počkali venku. „Máte všechno, co jste chtěli?“ zeptal se Roth.

„Absolutně,“ odvětil novinář. „Bude z toho opravdu pěkná reportáž.“

A také že ano. Plná stránka v sekci Víkend (s předpověditelným titulkem Hrozny Rothovy parafrázujícím pro znalce název Steinbeckových Hroznů hněvu), s velkou fotografií Rotha s magnumem v náručí a s řadou záběrů ze sklepa, a s textem v příslušně lichotivém tónu s mnoha detaily. Kromě lichotek tam ovšem byly i potřebné podrobnosti, jež by milovníci vína jinak postrádali, počtem láhví vyrobených z příslušné sklizně počínaje a poznámkami z ochutnávek sepsanými znalci jako Broadbent a Parker konče, od odrůd až po tajuplné údaje o datech vinobraní, délce macerace, půdních podmínkách a obsahu taninu. A tu a tam, jako kousky lanýže v husích játrech, se našly zmínky o cenách, buď za bedničku nebo za láhev, a občas i v cenách, jež by si některý čtenář případně mohl i dovolit, jako 250 dolarů za sklenku nebo dokonce (v případě vína značky Yquem) 75 dolarů za doušek.

Roth, když si článek přečetl a přečetl a přečetl a přečetl, byl více než spokojen. Připadlo mu, že ho článek představuje jako člověka věci znalého a seriózního. Nikoli jako floutka či zbohatlíka, pokud ovšem čtenář nevzal příliš vážně zmínky o lyžařské chatě v Aspenu a slabosti pro soukromé tryskáče. Tak jako tak, i tyhle věci byly vlastně zcela přijatelné a de facto úplně normální, pokud se kalifornské smetánky jednadvacátého století týče. Takže po sečtení, vydělení a znovusečtení Roth věřil, že článek splnil svůj účel. Svět – či vlastně ten svět, který byl k něčemu, jeho svět – dostal na vědomí, že Roth je nejen zámožný a úspěšný podnikatel, ale též aficionado a velký znalec nejlepších ročníků, skutečný patron vznešeného hroznu.

Což se potvrdilo opět a opět v průběhu dní po publikaci reportáže. Provozní a sommelieři v Rothových oblíbených restauracích mu poklonkovali podstatně více než předtím a pochvalně pokyvovali hlavou nad jeho výběrem vína k jídlu. Klienti a obchodní známí mu volali, aby jim poradil, co si mají počít se svým podstatně méně distingovaným sklepem. Periodika žádala o interviewy. Reportáž se dostala i do International Herald Tribune, která se čte v zahraničí, po celém světě. Přes noc, jak se zdálo, se z Rothe stal Pan Vinař.

Dvě

Na Štědrý den byly v Los Angeles k vidění všechny obvyklé a všude vystavené známky oné nejradostnější sezony roku. Santa Clausové s brýlemi proti slunci – někteří v červených kraťasech jako ústupek vedru – vyzváněli zvonci a vrtěli falešnými plnovousy a producírovali se v zámožnějších čtvrtích města. Na Beverly Hills se některé slavnostnější trávníky pyšnily popraškem umělého sněhu dovezeného z Číny. Na Rodeo Drive se blýskaly platinové karty American Express. Jeden bar na Wilshiru nabízel nejen šťastnou hodinku prodlouženou od jedenácti dopoledne do půlnoci, ale i další lákadla, jmenovitě bio martini. A příslušníci losangeleské policie, přímo vyzařující dobrou vůli vůči lidstvu, s neobvyklou štědrostí rozdávali jak pokuty za parkování, tak i předvolání k soudu za jízdu pod vlivem alkoholu.

Jak se soumrak prohloubil v noc, po Sunset Boulevardu se svátečním provozem směrem ke kopcům na severu proplétala sanitka, než konečně zastavila u závory ve vjezdu do Hollywood Heights. Strážný, který kvůli nudě několika posledních hodin bez přestání zíval, se vynořil z klimatizované budky a pohlédl na dva muže v sanitce.

„Co se děje?“

Řidič sanitky v neposkvrněné bílé uniformě se vyklonil ven. „Dokud tam nejsme, nemůžu říct, ale vypadá to vážně. Volali z Rothovy rezidence.“

Strážný přikývl, vrátil se do své minipevnůstky a zavolal do rezidence. Řidič viděl, jak přikývl, a předtím, než strážný zdvihl závoru, položil telefon, zapsal si návštěvu do knihy a podíval se na hodiny. Jen deset minut do konce směny. Nová směna má smůlu. Štědrý den ve službě, v téhle kukani, a koukat na opakované programy v televizi…

Sanitka dorazila k Château Roth, kde ji čekal ten, který dal strážnému zelenou, a to zcela viditelně nervózní Rafael, kterého Rothovi ponechali, aby se staral o dům, zatímco panstvo stráví vánoce v Aspenu. Pouze pomyšlení na to, že zmizí přes hranice do Mexika s 50 000 dolarů v hotovosti, ho přesvědčilo, aby zanechal svého pohodlného, byť i neregistrovaného zaměstnání. Zavedl ty dva ze sanitky ke sklepu a otevřel jim dveře.

Beze spěchu a velmi metodicky si natáhli gumové rukavice a dali se do vykládání prázdných lepenkových kartonů se jménem vinařství v Napa Valley. Prohlédli si sklep a zjistili, že všechny láhve z Bordeaux se nacházely v samostatné části sklepa, což shledali velice ohleduplným. Budou potřebovat daleko méně času, než kdyby museli prohledávat jednotlivé regály. Přesně podle seznamu začali pakovat láhve do kartonů a odškrtávali si jména a ročníky, které již vzali. Rafael, jemuž šetrně sdělili, že každá rozbitá láhev ho bude stát peníze, odnášel zalepené kartony do sanitky.

Do každého kartonu se vešlo buď tucet láhví nebo šest magnumů, a když skončili, napočítali jich čtyřicet pět plných a naložených. Pro jistotu naposledy vše zkontrolovali, lítostivě pohlédli na Rothova kalifornská vína a krabice předcastrovských doutníků, zhasli a zavřeli za sebou. Nadešel čas úpravy interiéru sanitky.

Kartony pečlivě rozmístili po obou stranách nosítek a přikryli je nemocničními dekami. Rafaela, který již byl tak jako tak blízko nervovému zhroucení, položili na nosítka a přilepili mu na paži fingovanou kapačku s morfinem, aby mu usnadnili předstírané bolesti prasklého slepého střeva. V tom stavu se sanitka vydala dolů ke strážnici, kde jen přibrzdili, aby strážnému popřáli veselé Vánoce a se zapnutým majáčkem zmizeli v temnotě.

Řidič zaslechl zvuky zezadu sanitky a zachechtal se. „OK, Rafaeli. Tak abys vstal. Vysadíme tě, než přijedeme na dálnici.“ Vyndal z kapsy obálku a podal ji přes rameno. „Přepočítej si to. Je to ve stovkách.“

O pět minut později sanitka zastavila na temné straně ulice a Rafael vystoupil. Příští zastávka byla garáž v ještě temnější ulici na jednom nepříliš chutném západním předměstí L. A., kde kartony ze sanitky přeložili do neoznačené dodávky. Poslední, co bylo třeba, bylo odšroubovat ze sanitky poznávací značky a odvézt ji na parkoviště poblíž nemocnice. Pak se dodávka s oběma pachateli vydala na cestu směrem Santa Barbara.

Tři

V Aspenu si to Rothovi tentokrát užili ještě více než jindy. Jmen ze seznamu osobností se tam našlo víc než obvykle, lyžovali a ukazovali se, a Roth navázal užitečné kontakty s třemi ze čtyř potencionálních klientů. Čemuž k jeho milému překvapení podstatně napomohl článek v L. A. Times. Přestože se objevil již v září, těch ze seznamu, kteří – jak se přiznali – „byli do vína celí pryč“, bylo letos v Aspenu víc než jiné roky, a všichni již přečetli článek o Rothově sbírce. Místo tradičních témat aspenských konverzací – nevěry, investice, plastické operace a machinace v ateliérech – se probíraly sklepy a ročníky, Bordeaux versus Kalifornie, jak dlouho nechat víno dozrávat, a pochopitelně ceny.

Roth měl možnost mluvit k malým, nicméně pozorným sešlostem obsahujícím známá jména, která by jinak byla mírně mimo jeho společenský dosah, a objevily se i jisté možnosti profesionálního druhu. Dnes je to třeba víno, ale zítra, kdo ví, může dojít ke šťavnaté smluvní krizi. Po celý ten zasněžený vánoční týden Roth neměl čas na lyže, a Michelle tedy měla jejich osobního lyžařského instruktora jen pro sebe.

Cestou domů sdíleli Rothovi stejný let s manželským párem z L. A., který již předtím někde potkali a kterýžto byl pln obdivu nad tím, v jaké exaltované společnosti se Rothovi pohybují. Roth jejich lichůtky lehce odmávl a postěžoval si, že v Aspenu byl natolik v jednom kole, že si ani pořádně nezalyžoval. Čímž dal najevo, že to nebylo ani tak víno jako obchodní jednání, a dál se o tom nerozšiřoval. Vcelku to bylo velmi uspokojivé zakončení velmi uspokojivého týdne.

Výborná nálada mu vydržela až do večera, kdy se s Michelle vrátili domů na Hollywood Heights a zjistili, že Rafael, který je měl vítat, prostě nebyl, ani nenechal lísteček, kde je. Což bylo neobvyklé a mírně na nervy jdoucí. Ale když prošli všechny pokoje, mírně se uklidnili. Warholové viseli na svých stěnách, Giacometti nakračoval na terase a dům vypadal bez poskvrnky. V Rafaelově mrňavém bytečku v suterénu všechny šaty visely ve skříni, a postel byla pořádně ustlaná. Známek náhlého odchodu nebylo. Takže se Rothovi odebrali záhy na lože, udivení a podráždění, nicméně bez nepřístojného znepokojení.

Až na to, že následujícího rána se Roth odebral do sklepa.

„Kristovy rány!“ Řev smrtelné úzkosti málem shodil Michelle z rotopedu. Seběhla dolů do sklepa a tam našla Rotha, jak přímo hypnotizovaně zírá na stěnu obloženou prázdnými stojany na láhve.

„Moje bordeaux! Každá zkurvená láhev je pryč! Všecko je pryč.“ Roth se dal do pochodu kolem regálů a zuřivě svíral a otevíral pěsti. Ochlupený mužský by si byl rval hrsti chlupů. „Ten mrňavej zkurvysyn, já ho zabiju. Vyrvu mu srdce z těla.“ Klel a sliboval Rafaelovi smrt nejrůznějších druhů. Odebral se nahoru pro svůj BlackBerry.

V rychlém sledu obtelefonoval strážné u brány, losangeleskou policii a pojišťovnu.

První se dostavil strážný s deníkem. Mezitím se Rothovi více méně navrátila schopnost vyjadřovat se srozumitelným jazykem. „OK, co se od vás chci dovědět, je to, kdo se dostal do mého domu a kdy, a jak to, do prdele, že jste ho nezastavili u brány.“ Zabodl strážnému do hrudi ukazováček. „A pak mi řeknete jméno toho pablba, který tam měl být ve službě.“

„Už to hledám, pane Rothe.“ Strážný za tiché modlitby, aby to nebyl on, kdo byl ve službě, listoval v deníku. Pak vzhlédl, vítězně a s úlevou. „Mám to, Štědrý večer. Lékařská pohotovost nebo co. Sanitka přijela ve 20.20, odjela ve 22.50. Ve službě byl Tom a váš domovník případ potvrdil.“

„To se vsadím, že jo, ten sráč.“ Roth vzal deník strážnému z ruky a zíral do něj, jako by doufal, že se tam doví něco víc. „A to je všecko? Kde je jméno nemocnice? Nějaký průkaz? Kristepane!“

„Máme espézetku sanitky. A myslím, že řekli, že je to naléhavé.“

„Jo. Určitě. Nemohli se dočkat mého vína.“ Roth potřásl hlavou a vrátil deník strážnému, který se poníženě odpoklonkoval. Do strážnice se vrátil zrovna, když přijela policie. Dva unuděně vyhlížející detektivové vyslaní na případ, o němž věděli předem, že povede jen ke ztrátě času.

„OK,“ uvítal je Roth, když dorazili k domu. „Jako štědrý přispěvatel do policejního penzijního fondu bych pro jedenkrát rád dostal něco zpátky. Pojďte za mnou.“ Detektivové jednohlasně přikývli a pomysleli si oba to samé. Tak tu máme dalšího pohlavára, který občas na Vánoce pošle stovku a čeká, že se kvůli tomu skácíme.

Ani ještě nevešli dveřmi do sklepa, když Roth již začal. „Vidíte to?“ řekl a ukázal na prázdné regály. „Víno za tři miliony zelených. Vzalo mi deset let, než jsem to nasbíral, a je to nenahraditelné. Nemožné. A ti parchanti věděli přesně co dělat. Ukradli jenom bordeaux.“

„Pane Rothe,“ ten starší z obou detektivů si vyndal zápisník, zatímco jeho partner začal s obhlídkou. „Budu potřebovat pár podrobností. Takže kdy –“

„Detaily? Chcete detaily? Na Štědrý večer jsme byli pryč, a přijela sem k bráně sanitka s jakousi pohádkou o naléhavém případu. Strážný zavolal k nám domů a domovník mu řekl, že je to OK.“

„Jméno toho domovníka?“

„Torres. Rafael Torres.“

„Mexičan?“

„Zní to židovsky?“

Detektiv si povzdechl. Chytrolín. „Pane Rothe, musím se vás zeptat. Ten váš domovník – měl zelenou kartu? Sociální pojištění? Jinými slovy: Byl to legál nebo ilegál?“

Roth se zarazil „No, ne úplně přesně. Ale co je v tom za rozdíl? Pustil je dovnitř, ne? A zřejmě ho odvezli s sebou. Protože když jsme se včera večer vrátili z Aspenu, už byl pryč. Prohledali jsme dům, a všecko se zdálo v pořádku. Až ráno jsem zašel do sklepa.“ Rozhlédl se po prázdných regálech a rozpažil. „Tři miliony zelených.“

Detektiv vzhlédl od svých poznámek a zavrtěl hlavou. „Problém je v tom, pane Rothe, že dnes máme jednatřicátého prosince. Což je šest dní od krádeže. Ti věděli přesně, co chtějí, a naplánovali si, jak a kdy to dostat. Vyšetříme to na otisky, ale…“ Znovu zavrtěl hlavou. „Tohle je profesionální práce. Ti tu vizitku nenechali.“

Přišla řada na Rothe, aby si povzdechl. Policajt rozumbrada. To je to poslední, čeho je mu zapotřebí.

Detektiv skončil s poznámkami a dal si zápisník do kapsy. „Odpoledne sem pošleme techniky, a ještě si překontrolujeme strážné. Třeba si všiml něčeho na té sanitce, co by nás navedlo na stopu. Přijdu za vámi hned, jak se něčeho dopátráme. Zatím bych rád, abyste se ve sklepě ničeho nedotýkal.“

Roth strávil zbytek dopoledne na telefonu. Za prvé zavolal Cecílii Volpéové. Skončil u recepční. Ta mu připomněla, že dal Cecílii dovolenou z vážných rodinných důvodů, totiž kvůli příčeskům a kompletnímu opalovacímu nástřiku před vyčerpávajícími oslavami konce roku. Takže ať přeorganizuje domluvené schůzky sám. Michelle se po celý den vnořovala a vynořovala ze šatníků, protože se nemohla rozhodnout, kterou róbu si má vzít na večírek na Beverly Hills. Takže to zbylo na Rothe, dusat po domě s telefonem u ucha. Pokaždé, když pomyslel na svůj sklep, ta úděsná prázdnota se zdála větší a větší. Dokonce i panorama z terasy se zahalilo do husté kouřomlhy. Záhy po poledni, když se měl objevit zástupce pojišťovny, byl již zcela přesvědčen, že tohle na něj nachystal osud. Sebelítost se mu míchala se vztekem a vztek začal vyhrávat.

Elena Moralesová, viceprezidentka pojišťovací společnosti Knox Worldwide a šéfka oddělení pro soukromé čili nefiremní pojistky, se dostavila přesně ve tři odpoledne. Za normálních okolností by se Roth pokusil jí lichotit, Elena – jak jí zdůrazňovali její četní ctitelé – byla příliš krásná na to, aby pracovala u pojišťovny. Oči měla barvy tmavé čokolády, uhlově černé vlasy a postavu až příliš dobrou i pro Hollywood. Dnes, žel, to na Rotha neudělalo žádný dojem.

Elena mu jen podala svou navštívenku, když Roth spustil tónem, který předurčil úroveň schůzky. „Doufám, že na mě nevybalíte ty obvyklé pojišťovací kecy.“

Elena již byla na takové způsoby a záchvaty jejich zámožných klientů zvyklá. Bohatým, izolovaným vrstvou peněz a chráněným privilegii, scházelo vybavení potřebné k potyčkám s vrtochy obyčejného života, a když se setkali s drsným pocitem jakékoli ztráty, měli tendenci chovat se jako zkažené děti – sobecké, nerozumné a často hysterické. Tohle všechno již zažila.

„A jaké obvyklé pojišťovací kecy máte na mysli, pane Rothe?“

„Však víte dobře, co tím míním. Všechny ty sračičky tištěné drobným písmem, klauzule a podmínky, omezené odpovědnosti, mezery v pokrytí, vyšší moc, skuliny v pojistce, únikové cesty…“ Roth zalapal po dechu a snažil se vzpomenout si na další a jiné příklady opovrženíhodného chování pojišťoven.

Elena mlčela. Ze zkušenosti věděla, že nejlepší je nechat tomu volný průběh. Dříve či později, vždycky klientům dojdou jak dech, tak invektivy.

„Tak co?“ dožadoval se Roth. „Nám tu nejde o pár buráků. Jde o zhruba tři miliony dolarů.“

Elena pohlédla do kopie Rothovy pojišťovací smlouvy, kterou si přinesla s sebou. Bordeaux, přesně podle Rothových instrukcí, pojistili odděleně, ale ne na tři miliony. Povzdychla si. „Po pravdě řečeno, pane Rothe, tady v pojišťovací smlouvě to máme černé na bílém, a je to na 2,3 milionu. Ale můžeme se k tomu vrátit později. A teď, jelikož jsem už mluvila s policií, mám již většinu příslušných okolností, ačkoli je nasnadě, že musíme taky podniknout naše vlastní šetření.“

„A kolik let vám to bude trvat? Víno je v čudu. Já jsem pojištěný. Co víc ještě potřebujete?“

Elena pohlédla na cévu na Rothově spánku, která tepala jako neklidný a rozzlobený červ. „Mám obavy, že to je naprosto nezbytná součást procedury s pohledávkami, pane Rothe. Přece pochopíte, že nemůžeme vystavit šek na tak velkou sumu, dokud nejsme zcela uspokojeni, pokud se okolností krádeže týče. Lituju, ale je to zcela obvyklý postup. Navíc váš případ je o to komplikovanější, že krádež zřetelně zprostředkoval zaměstnanec vaší domácnosti. My prostě musíme zachovat naše běžné postupy. To je vše.“

„To je neslýchané.“ Roth vstal, popošel k židli, na které Elena seděla, a zíral na ni shůry. „Chcete tím snad říct, že jsem s tím měl co dělat já? Nebo co?“

Elena vstala a vložila si Rothovu složku do aktovky. „Nechci tím říct naprosto nic, pane Rothe,“ a sklapla aktovku. „Nedomnívám se, že se nám podaří dnes něco vyřešit. Bude lépe pokračovat, až se uklidníte a uvážíte…“

„Já vám řeknu, co jsem již uvážil. Ukradli mi víno za tři miliony dolarů a vy a vaše zatracené procedury a prapodivné obvyklé postupy mají jediný účel, a to vyvléct se z toho, k čemu jste právně vázáni. Co já chci, je buď moje víno, nebo potvrzený šek na tři melouny. Jasné?“

Elena poodešla ku dveřím. „Naprosto jasné, pane Rothe. Náš vyšetřovatel vám zavolá. Šťastný nový rok.“

Tohle jsem asi neměla říct, řekla si Elena cestou zpět do kanceláře. Zrovna teď se asi o něj pokouší mrtvice. A nebylo to po prvé, co si říkala, že to, co jí pojišťovna platí, těžko zaplatí za tu aroganci a nepoctivost, se kterou se tak často setkávala a musela přetrpět. Ten má silné nervy, jak se pokusil nafouknout pojistnou částku o sedm set tisíc. Zazvonil jí mobil. Šéf.

„Volal mi Roth. Neznělo to, jako byste měli příjemné jednání. Probereme to hned, jak se vrátíte.“

Předseda společnosti Knox Worldwide, postarší pán, jehož vlídné vzezření skrývalo bystrý mozek a profesionální odpor k vyplácení jakýchkoli částek, vstal ihned, jak Elena vešla do jeho kanceláře. To byla jedna z věcí, které se jí na Franku Knoxovi líbily, zdvořilé chování v tomto víc a více nezdvořilém světě. Obešel psací stůl a usadili se ve dvou odřených kožených lenoškách u okna. Na to, že po třicet pět let nezměnil nic na vybavení své kanceláře, byl Frank Knox docela pyšný. Masivní psací stůl, těžké ořechové police na knihy, cenné perské koberce (mírně oplešatělé) a popraskané olejomalby jelenů a jiných vznešených zvířat – to vše náleželo do minulého století. A jako Frank Knox, to všechno tajilo svou eleganci a vyzařovalo to zabydlené pohodlí.

Knox se zazubil: „Tak co, jeden z těch zábavných hollywoodských dnů. Povídejte!“

Elena probrala vše, co se jí povedlo vytáhnout z detektivů, kteří dostali případ na starost, a stručně vylíčila Rothovo chování včetně toho, jak se snažil nafouknout hodnotu pojištěného vína. „To byste, Franku, nevěřil. V podstatě měl pěnu u huby. Nedávalo to žádný smysl. Nemělo cenu tam zůstat.“

Starý pán pokývl hlavou. „Něco z toho jsem taky dostal. Telefonoval mi.“ Zadíval se z okna a prsty bubnoval na opěradlo své lenošky. „Tak po pořádku. Ke krádeži došlo před šesti dny, což jim poskytlo dostatek času na to, aby zmizeli. Policie si je jistá, že to byli profíci. A byl v tom zapletený domácí člověk, pokud víme, ilegální imigrant. Řekl bych, že nemáme žádnou šanci ho najít. Takže zbývá náš kamarád Roth, který poskakuje jako jojo a říká si o potvrzený šek.“

„Na tři miliony,“ dodala Elena.

„Rádo by. Bohužel, sumu zaplatil jen na dva miliony tři sta tisíc. I tak je to sumička, která má pro mne podstatnou sentimentální hodnotu, a nerad bych se s ní rozžehnal.“ Předklonil se dopředu. „Kolik láhví ukradli?“

„Něco mezi pěti a šesti sty – pokud se Rothovi dá věřit.“

„Tak na to by bylo potřeba dost času, tohle vypít. Možná, že bychom se měli začít dívat po tom víně spíš než po těch zlodějích. Zbavit se pěti set láhví není úplně jednoduché, pokud to ovšem neudělali na objednávku.“ Vstal a usmál se na Elenu. „Na to budeme potřebovat ohaře. Napadá vás někdo?“

Čtyři

Elena seděla u psacího stolu a promýšlela různé možnosti. Pokud se dalo soudit z jejího posledního rozhovoru s losangeleskou policií, těm se do případu moc nechtělo. Stopa již dávno vychladla a přímých vodítek byl podstatný nedostatek. Bylo jí jasné, že se na tom bude po léta usazovat prach.

U mnoha případů z minulých let si objednala soukromé slídily, vyšetřovatele specializované na různé druhy zločinů a nehod, krádeží klenotů počínaje a zhroucením budov konče. Ale víno? Případ ukradeného vína dosud nikdy neměli – a navíc v takovém objemu. Pět set láhví, které někdo vyfoukl s přímo vojenskou zdatností. Jedno bylo jisté: Tyhle láhve se k prodeji na eBay na internetu neobjeví. Musela to být zlodějna na objednávku, komisní záležitost naplánovaná a objednaná bůhvíkým, možná jiným sběratelem. A jestli ano, jediné, co bylo zapotřebí, bylo najít znalce s kriminální mentalitou. Jednoduché. Těch nemůže být více než nějakých pár tisíc – roztroušených po celém světě.

Jak Frank řekl, budou potřebovat ohaře. Ale tenhle ohař musí být zvláštního druhu. Ohař s představivostí a s nekonvenčními styky a ideálně někdo, kdo má za sebou praktické zkušenosti dareby.

Zatímco uvažovala, obracela stránky svého diáře. Když došla k písmenu L, zastavila se. Přečetla si jméno na lístku a povzdechla si. Bez jakékoli pochyby, tohle byl ten správný mužský pro tenhle případ. Ale chtěla se s ním opravdu znovu zaplést? Tentokrát, řekla si, si ho drž pěkně od těla, a striktně na obchodní úrovni. A zavolala si sekretářku.

„Zkus mi zavolat Sama Levitta, buď tak hodná. A hledej ho v Chateau Marmont.“

Životopis Sama Levitta, pokud by vůbec byl tak bláhový, že by ho zveřejnil, by mohl poskytnout docela zajímavé počtení.

Během svých studií na právnické fakultě musel až příliš často přemýšlet o tom, jak se mu kdy podaří splatit půjčku na studie, a navíc vyvinul určitý zájem o případy, v nichž kriminální aktivita byla hlavní cestou vedoucí ku značným obnosům. Jelikož však nebyl povahy násilné, brutální zločiny mu neimponovaly. Příliš prostoduché, příliš těžkopádné – a nikoli na místě posledním – zatraceně nebezpečné. Co se jemu zamlouvalo, bylo použití intelektu jako zločinné zbraně. Mozek, ne revolver.

Zcela přirozeně pro mladého muže, který si zvolil nenásilnou kriminalitu jako svou životní dráhu, se dal na cestu podnikového práva. Pracoval po nepřirozeně dlouhé hodiny a vydělal si dost. A proto, že byl často povinen hostit klienty, vyvinul si chuťové buňky pro kvalitní kuchyni a značková vína. Ale nastal problém, který se rok od roku zhoršoval. Byla to nuda vyprovokovaná právě těmi klienty: Zachmuření chlapi, kteří díky chamtivosti a schopnostem vydělali spousty peněz a chtěli vydělat ještě více. Tuneláři a šejdíři s akciemi, specialisté na korporativní nájezdy – ti všichni se modlili v burzovní svatyni. Levitt je shledával progresivně nudnými, na konec mu bylo zatěžko skrývat nechuť k jejich světu.

To poslední stéblo nastalo při firemním výletu, sestávajícím z orgií formování vnitropodnikových vztahů, jenž mu přivodil těžkou depresi a psychickou opici. Impulzivně podal výpověď a začal se poohlížet po kriminální aktivitě více méně přímočařejší, a dá-li se to tak charakterizovat, počestnější. Jeho novým mottem se stalo: „Uvážím cokoli,“ pokud se v tom nevyskytly střelné zbraně, bomby nebo drogy.

V tomto okamžiku se Levittův pomyslný životopis začal halit do mlhy a detaily se začaly vytrácet. Po nějakou dobu se potloukal po Rusku, poměrně dobře se seznámil s určitými územími Jižní Ameriky a Afriky. Později, když na to přišla řeč, popisoval tuto dobu jako období importu a exportu, horečných pár let značného rizika a podstatných výdělků. Skončilo to krátkým, ale nezapomenutelně nepříjemným pobytem v žaláři v Kongu, což ho stálo nejen tři zlomená žebra a zlomený nos, ale i podstatný úplatek, aby se dostal ven. Tahle zkušenost mu napověděla, že by se snad měl pokusit o určitou úpravu své kariéry. A tak jako před ním spousta Američanů hledajících prostor pro úvahy o důležitých životních rozcestích, se vydal do Paříže.

Po prvních několik týdnů po afrických útrapách se snažil ze všech sil dohnat to, co zameškal, pokud šlo o slabší pohlaví a gastronomii. A netrvalo to dlouho, uvědomil si, jak málo toho ví o něčem, co mu skýtalo opravdové potěšení: o víně. Stejně jako množství amatérů s vnímavými chuťovými buňkami rozpoznal dobré od obyčejného, a mimořádné od dobrého. Ale často došlo k tomu, že mu unikalo svůdné našuškávání sommeliera. A vinné lístky v Paříži byly též plné jmen châteaux, o nichž nic nevěděl – což ho znepokojovalo. Chtěl vědět, ne hádat. A tak jelikož měl jak dost času, tak i dost peněz, dovolil si zapsat se do šestiměsíčního kurzu na Université du Vin v Suze-la-Rousse, učiliště to zcela patřičně se nacházejícího v krajině zvané Côtes-du-Rhône.

Shledal to podstatně zajímavějším než právnickou fakultu. I předmět studia byl podstatně příjemnější. Jeho kosmopolitní spolužáci – Francouzi, Angličané, Číňané, dokonce i několik průkopníků z Indie a pár nezbytných Skotů – byli též daleko zajímavější. A terénní výpravy do Hermitage (domova to „nejmužnějších“ vín na zemi), Côte-Rôtie, Cornas a Châteauneuf-du-Pape byly nejen velice chutné, ale i výchovné. Pochytil první stopy francouzštiny, dokonce zauvažoval o koupi vinice. Čas mu uběhl jak voda.

Ale k tomu, aby se pochoval na francouzském venkově, čas ještě nenadešel. Po letech na cestách se mu začalo stýskat po Americe. Jak asi to tam teď vypadá, jestlipak se tam hodně změnilo?

Z jednoho hlediska vůbec nic. Přitažlivost důmyslného zločinu bez jakéhokoli násilí mu vydržela, a jak se blížil konec jeho vinařských studií, myšlenky se mu častěji a častěji zatoulávaly na to, že by měl opět začít pracovat – ale ne jen tak obyčejně. Vzpomínky na žalář v Kongu byly příliš živé. Tentokrát by se pohyboval na té správné straně plotu jako vyšetřovatel a konzultant na otázky zločinu. Čili, jak si to sám sobě schválil, z kozla by se stal zahradník.

Jako muž, který dával přednost slunečnímu svitu, výběr Los Angeles jako základny mu připadal samozřejmý. V L. A. bylo vše: příjemné klima, peníze a rozmařilost, značný počet multimilionářů zapletených do pochybných machinací, strastiplné výstřelky filmového průmyslu, nadbytek krásných dívek a celebrit – prostě všechny přísady neplech a kratochvílí. A nepotřeboval dlouho na to, aby se rozhodl, kde se usadí.

Chateau Marmont – apartmány nedaleko Sunset Boulevardu – postavili jako první budovu v L. A., údajně vzdorovala zemětřesení. Bohužel ji dostavěli v roce 1929, kdy po finančním otřesu krize na Wall Streetu a následující ekonomické depresi se apartmány neprodaly. Snáze se prodávaly pokoje, a tak se ze Chateau stal prostě apartmánový hotel.

Pro Sama tohle bylo skutečně přitažlivé. A bylo toho i více: Nemusel se starat o domácnost, zaměstnanci byli příjemní a spolehliví, vchod byl diskrétní, poloha šikovná, atmosféra uvolněná. Na rozdíl od mnoha podobných současných hotelů, Chateau nepostrádal určitý charakter, a byl svérázný. Hodně apartmánů bylo pro stálé hosty, „na doživotí“. Takže po počátečním zkušebním období se Sam stal jedním z nich. Nastěhoval se do apartmánu v šestém poschodí a začal se poohlížet po zákaznících, což v L. A. nebylo tak nesnadné. Bohatí mají vždycky problémy.

Že sám neměl finanční potíže, mu dovolilo vybírat si jen ty případy, které ho zajímaly. Takové méně obvyklé podvody a podfuky, taková záhadnější zmizení a boudy, a takové odvážnější zlodějny lepšího druhu. Našel si tu svou mezeru v trhu, a netrvalo to dlouho, než si vybudoval pověst člověka, který má výsledky a umí držet jazyk za zuby.

Telefonát od Eleny přišel právě v tom okamžiku, kdy se zotavoval po usilovné půlhodince v posilovně v podkroví hotelu.

„Same, tady Elena.“ Zaváhala. „Neruším náhodou? Zníš jako bez dechu.“

„Tohle mi dělá jen ten zvuk tvého hlasu, Eleno. Pokaždé. Jak se vede?“

„Moc práce. A to je proč tě volám. Potřebovala bych s tebou něco probrat. Měl bys čas zítra, třeba na oběd?“

„Určitě. Chceš přijít sem, do bytu? Jako zastara?“

„Ne, ne. Nechci. Ani do bytu, ani jako zastara. Pracovně. Pamatuj si to, pracovně.“

„Srdce máš jak z kamene. Zamluvím stůl dole v restauraci na půl jedné. A Eleno?“

„Copak?“

„Jsem rád, že tě zase uvidím. Už je to dlouho.“

A když pokládali telefony, oba se usmívali.

Sam zamluvil svůj obvyklý stůl, který byl trošku stranou a zčásti schovaný před zbytkem restaurace bujnou vegetací, jež proměnila nádvoří v příjemné zákoutí plné zeleně. Pozoroval Elenu, jak ji vedli ke stolu, a jak se po ní otáčely všechny hlavy. Je to někdo slavný? S kým tu má schůzku? Tady v Chateau jeden nikdy neví. Výskyt celebrit tady je součástí výzdoby.

Sam jí poceloval obě tváře, o krok ustoupil a hluboce se nadechl. „Hm. A stále používáš Chanel č. 19.“

Elena na něj pohlédla, hlavu na stranu. „Hm. A stále sis nenechal spravit nos.“

Během oběda (salát Caesar a voda z Evianu pro Elenu, losos a mersault pro Sama) s ním Elena probrala vše, co o krádeži věděla. Při kávě mu dala fotokopie článku v L. A. Times a podrobný seznam ukradených vín, dodaný Rothem. Pozorovala Sama, jak si četl seznam, a musela si přiznat, že ten zlomený nos by si vlastně neměl dávat spravit. Udělalo by to z něj obyčejného hezouna.

Sam vzhlédl. „Jsou tu opravdu seriózní vína. Zajímavé, že nesebrali nic z Kalifornie. No nic, klobouk dolů před tím, kdo tohle zorganizoval. Bezvadně načasované, svižné a čisté – jako bych to dělal já.“

Elena na něj pohlédla přes okraj brýlí. „Same?“

Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Nic s tím nemám společného, přísahám. Ani jsem neviděl tenhle článek. A kromě toho, vždyť mě znáš. Teď dělám jen pro lidi na správné straně.“

„Znamená to, že to bereš?“

„Pro tebe cokoliv, Eleno. Plus výlohy a pět procent hodnoty nalezeného zboží.“

„Dvě a půl.“

„Tři.“

Vyprovodil Elenu ven, vrátil se ke stolu a objednal si ještě jedno espresso. Neviděl ji po šest měsíců, šest měsíců od toho večera, který skončil ostrou výměnou názorů. Ani si nepamatoval, o co tehdy vlastně šlo. Že by odmítal závazky? Že by odmítala kompromis? No nic, neskončilo to dobře. A co hůř, brzy se dověděl, že začala chodit s jedním z těch mladých herců, hezounů, jichž tu bylo plno a jejich hlavní kariérou bylo, že nebyli nijak slavní.

A čirou náhodou cestou do kanceláře Elena myslela na toho stejného mladého herce. Musela si přiznat: Ne, nebylo to jedno z jejích moudřejších rozhodnutí. Truc, který nevyšel. Trvalo jí to o něco déle než mělo, než si uvědomila, že ten její nový přítel byl vlastně již dávno vášnivě zamilován sám do sebe, a kdykoli se jejich konverzace, byť i malinko, odchýlila od této horoucí vášně, jeho zrak se okamžitě zamžil nebo zatoulal do nejbližšího zrcadla. Jak dlouho již tohle trvalo? Tři týdny? Měsíc? Už příliš dlouho.

Elena pokrčila rameny a snažila se pročistit si mysl. Z myšlenek ji vytrhlo prvních pár taktů skladby La Vie en Rose, které jí Sam nahrál do mobilu po společné cestě do Paříže, a ona je vlastně dosud nevyměnila za jiný zvonek.

„Tak co? Děláte nějaký pokrok?“

Elena rozpoznala ten zvláštní tón Dannyho Rothe, jímž mluvil s podřízenými. Než odpověděla, nadechla se. „Myslím, že ano, pane Rothe. Právě jsem najala specialistu, vyšetřovatele, který se bude věnovat pouze vašemu případu.“

„OK. Řekněte mu, ať mi zavolá.“

Pět

Sam shledal Cecílii Volpéovou v neobyčejně dobré náladě, následek to nejnovějšího dárečku, perleťově šedého porsche od milujícího tatínka. Její za normálních okolností příkré telefonní manýry změkly, vlastně téměř předla jako kočka, a když Samovi sdělila, že pan Roth není momentálně přítomen, jelikož „bere obchodní jednání“ (v Hollywoodu se totiž jednání nevedou či nemají, ale „berou“, právě tak jako prášky na spaní, a často s podobným účinkem), znělo to téměř jako omluva. Když však Sam vysvětlil, kdo vlastně je a proč Rothe volá, v Cecilčině intonaci se dokonce ozvalo cosi podobného soustrasti.

„On je přímo devastovanej. Umíte si představit, vína za tři miliony, a navíc ho zradil ten mrňavý mexický úchyl. Úplnej, ale úplnej průser.“ Byla by pokračovala ve stejné tónině, kdyby se Roth nevynořil z kanceláře s jednou ze svých mladších klientek, herečkou, která normálně trávila svůj čas buď ve filmovém studiu nebo na protidrogové klinice. Cecilka potom Sama pozdržela, než se Roth vrátil od zdviže, kam vyprovodil tu svou mladici.

„Volá vás pan Levitt. Vyšetřovatel z té vaší pojišťovny.“

Roth se vrátil do své kanceláře a zvedl telefon. „Už je taky na čase. Tak co jste zjistil?“

„Sotva jsem začal. Pomohlo by, kdybychom se vy a já mohli setkat, a kromě toho potřebuju vidět ten váš sklep. Kdykoli se vám to bude hodit.“

„Zrovna teď se mi to hodí.“

Sam se zhluboka nadechl. Tak tohle nebude žádná legrace. „Zrovna teď. Fajn. Pane Rothe, vaši adresu mám. Budu tam do třiceti minut.“

Sam čekal u brány, když se Roth konečně po pětačtyřiceti minutách dostavil, bez omluvy a se zcela odbytým podáním ruky. Neláska na první pohled. A již cestou do sklepa se Samovi začaly vypařovat jakékoli soucitné pocity pro oběť krádeže.

V průběhu následující půlhodinky se všechny Samovy pokusy o získání informací obrátily vniveč, jelikož je Rothův BlackBerry bez přestání vyrušoval, což zanechalo Sama, aby se sám propracovával sklepem a vínem, jež tam zbylo. A to byla vína kalifornská – chardonnay, cabernet a pinot. Pak si pečlivě prohlédl masivní dřevěná vrata ve španělském slohu, která oddělovala sklep od obytné části. Konečně, když už nebylo co vyšetřovat, přišel k Rothovi, jenž zaujímal modlitební pózu – hlavu skloněnou, ruce sepjaté – jak vzýval svůj BlackBerry.

„Nerad vás vyrušuju,“ řekl, „ale s prohlídkou jsem skončil.“

Roth přerušil svou bohoslužbu a podrážděně vzhlédl od malinké obrazovky, kterou studoval. „Tak co? Co si o tom myslíte?“

„Tak za prvé jsou vaše bezpečnostní opatření k smíchu. Tenhle zámek klidně otevřu pilníkem na nehty. Proč nemáte sklep na samostatném poplašném okruhu? Velký omyl. Ale nic, na to je už trošku pozdě. Policie už vám bezpochyby řekla, že ti hoši, co vás udělali, byli profíci.“

Sam se zarazil. Roth opět civěl do toho svého elektronického mozečku, a Sam tedy namířil svou další poznámku do Rothovy naleštěné pleše.

„Při vyšetřování zločinu se nikdy nemá vynechat to, co je zcela nasnadě, pokud nedojdete k závěru, že to není ta správná stopa.“ Roth stále ještě nevzhlédl od obrazovky, a tak Sam pokračoval. „Víme, že se v tomhle případě jednalo o účast člena vaší domácnosti. Víme, že Rafael Torres zmizel, a víme, že vy jste byl v Aspenu, když se krádež udála. To jsou fakta, pane Rothe, a podezřívavá mysl by mohla dojít ke zcela zřetelným závěrům.“

Roth si konečně dal BlackBerry do kapsy. „A ty jsou…?“

„Váš zájezd do Aspenu jste mohl použít jako alibi a celou aféru sám zosnovat. Ukrást si své vlastní víno, vyplatit domovníka, podat požadavek na pojistku a oddávat se příjemným požitkům při nasávání doličných předmětů.“ Sam pokrčil rameny a usmál se. „Směšné? Možná. Ale můj úkol je vyšetřit veškeré možnosti.“ Sáhl do kapsy a vyndal vizitku. „Moje kartička. Dám vám zprávu o tom, jak se věc vyvíjejí.“ U dveří se pozastavil. „A mimochodem, kdybych byl vámi, tak bych hned začal pít ten váš cabernet sauvignon. Ten osmdesátý čtvrtý ročník již začíná ukazovat známky stárnutí.“

Téměř pocítil pro Rothe určitou soustrast. Ale jen téměř, ne docela.

Záhy poté, co se Sam vrátil zpátky do Los Angeles, najali si ho na vyšetřování takzvané Bandy impresionistů, skupinky obchodníků s uměním, pohybující se mezi místní smetánkou, která prodávala vysoce kvalitní padělky Monetů, Cézannů a Renoirů. Během této jedné z jeho prvních akcí na straně zákona jako vyšetřovatel spolupracoval s losangeleskou policií, známou pod zkratkou L. A. P. D., ztělesněnou podstatnou tělesnou schránkou poručíka Boba Bookmana. Muž, jenž miloval svou stravu, svou lásku zviditelňoval. Nicméně ježto byl dost vysoký, nebylo tu jeho váhu přespříliš vidět, též zejména díky tomu, že se vhodně šatil, a nikdy neměnil svůj styl: volně střižený černý oblek, černou pletenou vázanku a bílou košili. Říkal o sobě, že je šikézní jak funebrák.

Jejich vzájemný vztah se Samem odstartoval dobře, a to jakmile se shodli na obapolném zájmu o víno, a záhy potom, co případ uměleckých podfuků vyřešili, setkávali se pravidelně na večeři, jednou tam, kde to vybral Sam, a podruhé tam, kam chtěl zajít Bob, a hostitel vybíral víno. Pracovní schůzky to sice nebyly, ale samozřejmě se probíraly poslední klepy z podsvětí. Vyvinulo se to nejen ve vztah příjemný, ale i pro oba užitečný.

Bookman zvedl telefon a Samovi odpověděl s obvyklým světem znaveným zabručením.

„Booky,“ oslovil ho Sam, „potřebuju ti sice zastarat v mozku, ale jsem vcelku ochotný ti to zpříjemnit. Dnes večer si otevírám lahvinku značky Bâtard-Montrachet; a nechce se mi to pít samotnému. Co ty na to?“

„Potenciálně zajímavé. Který ročník?“

„Nula tři, pochopitelně. Tak co, v šest v Chateau?“

„Hlavně to nepřechlaď.“

Něco po šesté se Bookman objevil u dveří Samova apartmánu. Měl za sebou těžký den vážných porad na L. A. P. D. a potřeboval si pročistit hlavu. Zaklepal na dveře a ozval se co možná nejoficiálnějším tónem poldy ve službě. „Vím, že jsi uvnitř,“ zahulákal. „Otevři, ruce vzhůru a kalhoty dolů.“ Mladá osoba pohlaví ženského, jež zrovna šla kolem, vykulila oči na tu velkou, do černého oděnou postavu, a poskočila ke zdviži.

Sam otevřel a ustoupil stranou, aby Bookmanovu mohutnost mohl vpustit do předsíně. Popošli do kuchyňky, kde celou jednu stěnu zabírala skříň s řízenou teplotou, v níž Sam skladoval víno pro denní spotřebu. Otevřená láhev se značkou Bâtard-Montrachet byla již na lince, ve kbelíku s ledem. Vedle stály dvě sklenice. Zatímco Sam naléval, Bookman si čichl k zátce.

Aniž by cokoli řekli, oba pozdvihli číše proti večernímu slunci svítícímu do oken. Něžně sklenicemi zatočili, nosy ponořili k hladině a vdechli omamný a lahodný buket. Teprve pak se napili.

Bookman si roztouženě povzdechl. „Tuhle láhev vracet nebudeme.“ Znovu se dlouze napil. „Není to náhodou to víno, o kterém Alexander Dumas napsal, že se má pít vkleče a se smeknutým kloboukem?“

Sam se ušklíbl. „Slyšel jsem, že v Burgundsku lidé salutují, když jdou kolem téhle vinice.“ Odnesl kbelík do pokoje, a oba se usadili do prostorných lenošek, s vínem v dosahu na stolku mezi sebou.

„Takže,“ řekl Bowman, „začnu hádat, proč jsem tady.“ Upil vína a zadumal se nad sklenkou, jako by v hlubokém zamyšlení.

„Najali mě na ten Rothův případ.“

„To jsem slyšel. Vyžádal jsem si přehled případu, než jsem se sem vydal. Nějaký pokrok?“

„Zatím jedině to, že pan Roth je asi tak příjemný jako kopanec do holeně. Kromě toho je nepoctivý – nebo vlastně snaží se být. Víno pojistil na dva miliony tři sta tisíc a tvrdí, že by stálo tři. Což o to, asi ano, ale na tři si ho nepojistil. Kromě toho to odhaduju na profesionální krádež. Zítra si obvolám aukční síně, ale vsadím se, že to víno neukradli na prodej. Ukradli to pro soukromý sklep.“

Bookman přikývl. „To dává smysl. Lahvinky toho druhu se moc nevyskytují. Daly by se snadno vystopovat.“ Napřáhl ruku s prázdnou sklenkou. „Že by to Roth zosnoval sám, o tom neuvažuješ? Kvůli pojistce?“

„Ne. Četl’s ten článek v L. A. Times? Roth je z toho druhu lidí, kteří se potřebují chlubit s tím, co mají. To, že mu vykradli sklep, z něj dělá packala.“ Zatočil láhví v ledu a teprve pak nalil. „Takže to je tam, kde zrovna jsem. A co ty? Přišli vaši hoši s něčím novým? Jako třeba s mexickým domovníkem?“

Místo smíchu Bookman vyprodukoval jakési opovržlivé odfrknutí. „Na to klidně zapomeň. Co tady u nás máme? Dvanáct milionů ilegálů? A zhruba půlka z nich je v Kalifornii a ani jeden z nich není v počítači. Jedno mi můžeš věřit: Ten hoch je buď zpátky za hranicí nebo mrtvej na smetišti.“ Udělal přestávku a dal si záležet na tom, aby ta druhá sklenka chutnala nejméně tak dobře, jako ta první. „Ale jestli chceš nějakou dobrou zprávu, našli jsme tu sanitku.“

„A ta špatná zpráva je…?“

„Bez poznávací značky a bez otisků. Vyleštěno dočista. Dočista. Ti věděli přesně, co dělají. A teď máme na talíři dvě nové záležitosti.“ Počítal na tlustých prstech. „Guvernér si pozval Tonyho Blaira na čaj na trávníku v rezidenci, což znamená pohotovost prvního stupně, dále tu máme sebevraždu jedné celebrity, která víc a víc vypadá na vraždu. Další případ, jeden blbec v Santa Monice střílí po autech jako do terčů. Statistiky zabití nám tenhle měsíc stouply, a tak nám starosta rajtuje po zádech. A tak to máš. Normální stav. Když zmizí pár láhví vína, tak se to ani nedostane na program.“ Bookman omluvně pokrčil mohutnými rameny. „Pomůžeme, jak budeme moct, ale jinak to máš vcelku na krku sám.“

A jak hladina v láhvi klesala, hovor se stočil na příjemnější záležitosti jako jídlo, víno a baseball, a hodinka jim utekla jako nic. Ale když Bookman odešel, Sam si musel přiznat, že se mu případ vlastně ani nehnul. A jak mu to jeho přítel dal najevo, byl v tom sám.

Šest

Navzdory tomu, co se dočteme v detektivkách, málo zločinů se vyřeší odhadem nebo intuicí. Trpělivé a metodické šetření důkazů – přestože se třeba neobjeví ve zprávách – poslalo za mříže více pachatelů než oslepující odhalení. A s tímto faktem na mysli se Sam dal na cestu svědomité detektivní práce.

Začal u těch nejznámějších jmen: Sotheby’s a Christie’s, Henry Wine Group, Sokolin, Acker Merrall & Condit a dalších. Žádné z nich ani nekoupilo, ani nepřijalo do komise vína, která byla na Rothově seznamu.

Zkusil to u menších aukčních síní. Zkusil Roberta Chedderona a další specializované dovozce. Zkusil i Wine-Searcher na webu, kde dochází každoročně až ke dvaceti milionům dotazů. Přitom doufal, že přijde na někoho, kdo vyhledával vína a ročníky z Rothovy sbírky. Ale ať se díval kamkoliv, ať volal kohokoli, výsledek byl ten samý: nula.

A ze dnů se staly týdny a rozzuřený Danny Roth ho čím dál tím častěji vyrušoval a žádal si hlášení o pokroku. Zprávy o krádeži se staly veřejným tajemstvím mezi milovníky vína v Los Angeles a Rothova marnivost utrpěla podstatnou újmu. Místo poníženého obdivu sklízel soustrast – třeba říct, míněnou poctivě. Daleko víc iritující byly nevyžádané návštěvy agentů firem vyrábějících zabezpečovací zařízení pro vinné sklepy, kteří mu nabízeli své služby. Schadenfreude, pomsta závistivých, si ho vychutnávala. Rothovi připadalo, že neminul ani den, aniž by se některý z jeho známých nezmínil o krádeži se špatně skrývaným potěšením. Smradi.

Když vystál jednu jmenovitě jedovatou ranní tirádu od Rothe, se Sam rozhodl, že si musí zaplavat, aby si pročistil mysl. Při návratu přes zahradu zpět od bazénu mu zrak upoutal párek ztepilých nožek, a ježto se pyšnil znaleckým cítěním pro podobná umělecká díla, zastavil se, aby se dílu mohl obdivovat. Majitelka toho díla se obrátila čelem k němu, a hle, byla to Kate Simmonsová, pomilováníhodnější než kdykoli předtím, a k zármutku mnoha svobodných pánů z Los Angeles, šťastně vdaná za bankéře.

S úsměvem si Sama prohlédla od hlavy k patě, mokrého s rozcuchanými vlasy a naditého do starého koupacího pláště z hotelu Ritz, původem z dávných dob v Paříži. „Ale podívejme se. Sam. Elegantní jako obvykle. Jak se vede?“

Jak se na ni díval, připadal si jako strejda, který potkal svou nejmilejší neteř. Tyhle pocity se mu poslední dobou vracely častěji a častěji. Vysvětlil si to tím, že stárne. „Kate, kde se tu bereš? Máš čas na kafe? Nebo sklenku šampaňského? Rád tě vidím.“

Stále s úsměvem si shrábla hřbetem ruky pramen vlasů z čela, gesto, které si Sam pamatoval – přišlo jí vždy, když se rozhodovala, co má říct. Ale než se na něco zmohla, Sam ji vzal za paži a nasměroval ji ke stolku ve stínu. „Popravdě řečeno,“ řekl jí, „zrovna jsem na tebe myslel a říkal jsem si, jak se máš.“ Odstavil pro ni židli.

„Ty se Same, neměníš. Jako vždycky.“ Ale vzala to s humorem a posadila se.

U kávy mu pověděla, že pracuje pro firmu zabývající se veřejnými vztahy ve filmovém průmyslu, což ji přivedlo do Chateau na jednání s až příliš zachovalou hvězdou ženského pohlaví, s níž měla dohodnout propagaci jejího nového filmu. To zahrnovalo cesty soukromým letadlem do New Yorku, do Londýna a do Paříže spolu s kadeřníkem, dietetičkou, ochrankou, osmi zavazadly nacpanými šatstvem, a nejnovějším manželem. Jak to Kate nazvala: Cestovat nalehko, pohollywoodsku („Představ si, bez psychiatra“). Sam byl rád, že tyhle nesmysly brala se špetkou zdravého rozumu.

A když přišla řada na Sama, aby se vyzpovídal, co nového v jeho životě, pověděl Kate o Rothově aféře. Překvapilo ho, že o tom vcelku všechno věděla. Její manžel jménem Richard, jenž sám v mírné míře sbíral víno, případ sledoval.

„Většina amerických mužských posedlých vínem četla reportáž v L. A. Times“ řekla Kate. „Jeden z nich to klidně mohl zosnovat. Anebo to udělal sám Roth. A proč by ne? V L. A. se stávají i podivnější věci.“

To se zdálo být teorií, která v L. A. převládala. „No, i to je možné,“ na to Sam, „přestože to divadlo, které hraje jako oběť, je velice přesvědčivé. Ale i to je vše, co to může být. Divadlo. A musím přiznat, že ho na seznamu podezřelých neškrtám.“ Pokrčil rameny. „Vcelku řečeno, on je seznam podezřelých.“

„A díval ses i někam jinam?“

„Jako třeba?“

„Nevím. Evropa? Hongkong? Rusko? Amerika není jediná, kde se padouši rádi napijí prima vína.“ Dopila kávu a pohlédla na hodinky. „Budu muset jít.“ Naklonila se přes stolek a vlepila Samovi pusu na tvář. „Musíš přijít k nám na večeři. Brzo. Vlastně neznáš Richarda. Bude se ti líbit.“

„Příliš bolestné, Kate. Celý večer bych musel dumat o tom, proč sis nevzala mě.“

Navzdory vlastní vůli se usmála. Potřásla hlavou, dlouze se na něj zadívala a nakonec si nasadila sluneční brýle. „Požádal jsi mě někdy, bambulo?“

A byla pryč. Když vycházela ze zahrady, obrátila se a zamávala mu.

Zpátky v apartmánu si Sam pomyslel, jak je dobře, že se vlastně téměř nikdy nerozešel ve zlém se ženami, se kterými se potkal. Kromě jednoho či dvou případů dramatických výjimek – stoosmdesáticentimetrové ukrajinské modelky v Moskvě, po vraždě dychtící dcery rančera v Buenos Aires, a samozřejmě Eleny – v jeho vztazích nedocházelo k vzájemným obviňováním. Asi proto, dospěl k závěru, že jeho milenky vlastně měly šestý smysl nebrat ho vážně.

Sedl si ke stolu a jak si znovu četl seznam ukradených vín, přišlo mu na mysl to, co řekla Kate. Pochopitelně, měla pravdu. Amerika nebyla jedinou zemí, kde se vyskytovali kriminálníci zaujatí vínem. Ale kde začít?

Vstal a přešel místnost ke své knihovně, zabírající celou stěnu od podlahy až do stropu. Celá jedna sekce byly knihy o víně. A tam, v různém stavu opotřebování, byly svazky jako Vína z Bordeaux od Penninga-Rowsella, Lichinova Encyklopedie vína a lihovin, Monseigneur Le Vin od Foresta, poslední vydání Hachette Guide des Vins, Ochutnávání vína od Broadbenta, Víno od Johnsona, Yquem od Olneye, Lynchovo Dobrodružství na cestách za vínem, Nech mě s láhví od Healyho a tucty dalších, které sbíral po celou řadu let. Jak brouzdal prstem po hřbetech knih, dospěl k Duijkerovým Velkým vinařským zámkům, jež si odnesl zpět na stůl. Cestou odbočil a nalil si sklenku chablis jako aperitiv před obědem.

Tuto knihu vždycky otevíral s potěšením. Oproti nazdobené a občas až komické próze tak často používané těmi, kdo píšou o víně a snaží se o vnější efekt, Duijkerův text byl sice prostý, zato však důkladně zdokumentovaný. Dal přednost faktům před květnatými frázemi. A jako vizuální bonus tam byly barevné fotografie více než osmdesáti châteaux, jejich caves, jejich vín, jejich sklepmistrů a ve spoustě případů i do tvídových obleků elegantně navlečených majitelů s podlouhlými obličeji. Opravdovým ctitelům bordeaux by bylo zatěžko pomyslet na jiný, evokativnější svazek.

Se seznamem zcizených vín po ruce Sam listoval odkazy na stránkách knihy: Lafite, Latour, Figeac, Pétrus, Margaux – slavná jména, legendární vína a skvostná châteaux. Vlastně již dávno se chtěl vydat na průzkum těch úpravných vinic kolem Bordeaux, oblast, kterou mu kdysi kdosi popsal jako mistrovské dílo velkoplošného zahradničení. K jeho velké lítosti mu ta cesta dosud nijak časově nevyšla. A tak ta lítost, a také nutnost týkající se případu, mu pomohly k rozhodnutí. Sklapl knihu a zavolal si Elenu Moralesovou.

Hlas, který se mu ozval, byl poněkud přitlumený, příznak, který si Sam velmi dobře pamatoval. „Poslyš, ty necivilizovaná ženská – už zase obědváš u psacího stolu. Dostaneš děsnou zažívací poruchu.“

„Děkuju, Same. Ty vždycky umíš potěšit. Prostě mám příliš mnoho práce na to, abych si někam zašla. A co ty? Nějaký pokrok?“

„Proto ti volám. Skončil jsem se sbíráním podkladů a posílám ti zprávu včetně mnoha detailů, ale prosím tě, zatím nezadržuj dech: Nedostal jsem se nijak daleko, a tak jsem se rozhodl vyrazit do terénu.“

„A kde je ten terén?“

„Eleno, přece víš, že jedním ze základních pravidel vyšetřování je pochopit zločin, což znamená vydat se zpátky na začátek. V tomhle případě tedy odkud je to víno. Začátek začíná v Bordeaux.“ Na druhém konci linky bylo slyšet jen ticho. „Pojedu tam přes Paříž. Je tam jeden chlápek, se kterým se musím poradit.“

„Nápad to není špatný, Same. Až na jedno: výlohy.“

„Eleno, základem akumulace je spekulace.“

„Poslyš, já přece vím, jak ty cestuješ. Pošleš nám účty za letenky v první třídě, načančané hotely, extravagantní restaurace…“ Hlas se jí vytratil s povzdechem. „A kde bys bydlel v Paříži?“

„V Montalembertu, přece. Pamatuješ Montalembert?“

„Ušetři mě té nostalgie, buď té dobroty. Pojišťovna ti nebude hradit tyhle výlohy.“

„Tak podívej, budeme přece rozumní. Jestli najdu to víno, tak mi výlohy zaplatíte. Když ho nenajdu, nedlužíte mi ani cent. Platí?“

Elena neodpověděla.

„Takže to beru jako nadšené ano,“ řekl Sam. „Jo, a ještě jedno. V Bordeaux bude potřeba ledaco zařídit. Máte tam někoho s kontakty v místě, kdo mluví anglicky? Pařížská pobočka v tom určitě může něco udělat. Určitě by se ti nechtělo jet taky?“

Paříž. Na psacím stole měla před sebou talíř s tvarohem a hlávkovým salátem. Pomyslela si, tak tohle bych brala, a hned. „Bon voyage, Same. Pošli mi pohlednici.“

Do Paříže se nedostal již asi tak dva roky, a zamluvil si všechno s pocitem velkého očekávání. Když už měl letenky a hotel jisté, sjednal si schůzku se svým dávným úhlavním přítelem jménem Alex Schroeder. Stůl pro dva si zamluvil v Cigale Récamier, a pak si dojednal setkání s Josephem, prodavačem u Charveta, kam chodil nakupovat již odedávna.

E-mail od Eleny – v tónině poněkud chladné, pomyslel si – mu dal na vědomí, že Knoxova pařížská pobočka mu doporučila pojišťovacího agenta specializovaného v pojistkách v oblasti vinařského průmyslu a pracujícího z Bordeaux, jistou madame Costesovou. Má vynikající místní styky. Mluví výborně anglicky a podle vyjádření pařížské pobočky, je to dáma velmi vážná – très sérieuse. Sam se již naučil, že ve Francii kdokoliv odpovídající termínu seriózní bude kompetentní, důvěryhodný a nudný. E-mailem poslal madame Costesové informaci o svých letech, a ona mu potvrdila, že ho bude očekávat na letišti Mérignac poblíž Bordeaux.

Jako poslední počin před odletem zavolal Rothovu kancelář.

„Bere jednání,“ oznámila mu Cecilka Volpéová. „Chcete, aby vám zavolal zpět?“

„Ne, jen mu řekněte, že jsem na stopě nějakým dvěma vodítkům, a že budu po několik příštích dnů ve Francii.“

„Jasnačka. Paříž miluju.“

„Já taky,“ na to Sam. „Panu Rothovi řekněte, že mu dám vědět.“

Sedm

Na letišti LAX Sam stál ve frontě u bezpečnostní kontroly před odletem do Paříže a čekal, až na něj přijde řada. S narůstajícími sympatiemi pozoroval potíže cestujícího přímo před ním. Byl to pomenší muž, obtloustlý, a vypadal vcelku vesele. Podle přízvuku soudě to byl Němec. Dopustil se omylu v tom, že se usmál na strážného a pokusil se o vtip: „Tak dneska zout boty a zítra spodky, co?“ Strážný na něho zíral s kamenným výrazem ve tváři a mlčky. Načež se zřejmě rozhodl, že ten Němec hodlá propašovat do letadla potencionálně nebezpečný smysl pro humor a přikázal cestujícímu, aby ustoupil stranou a vyčkal příchodu nadřízeného.

Bez bot a pásku, s rukama rozpaženýma jako na ukřižování, zatímco mu po těle jezdili elektronickou plácačkou, se Sam zamyslel nad radovánkami moderního cestování. Přeplněná a většinou ušmudlaná letiště, nerudný personál, vysoké šance na prodlení, a před každým odletem únavné a ponižující prohlídky. Není divu, že to první, po čem cestující dychtí hned, jak přijdou do letadla, je napít se.

Kabina v první třídě mu po těch zmatcích na terminálu připadala jako oáza útěchy. Vzal si od letušky sklenku šampaňského, zul si boty a prohlédl si jídelní lístek. Jako obvykle se tam vyskytly optimistické pokusy opakovat to, co by se dalo najít v normálních pozemských restauracích. Dnes, jak to tak vypadalo, si dali záležet na omáčkách. Četl si o noisettes z jehněčího ve sladké kořeněné omáčce, na pánvi opraženém ohonu polorejnoka s šalvějovou omáčkou, zeleninové palačince na bazalkové smetanové omáčce a canelloni plněných lososem na balzamikové omáčce. Autorovi jídelního lístku, velmistrovi klamu, to vycházelo velmi svůdně. Skutečnost, jak Sam dobře věděl z minulosti, bude vyschlá a bezútěšná, s omáčkami sraženými strachem ze závanu mikrovln, a s anonymní zeleninou.

Proč se aerolinky snaží vyčarovat zdání haute cuisine ve stísněných podmínkách kuchyňky v chodbičce vybavené mikrovlnkou? To přece nemůže nikdy fungovat. A tak se rozhodl pro chléb a sýr a dobré červené víno. Ale ani to nebylo to, co očekával. Vinětka na láhvi sice dělala výborný dojem, o rodokmenu vína nemohlo být pochyb, a ročník sklizně byl výborný, ale přesto všechno, v deseti tisících metrech víno nikdy nechutná tak, jak by mělo. S přibývající výškou nad mořem víno jaksi ztrácí váhu. Vzdušné víry berou vínu vyváženost a chuť. Jak napsal jeden významný kritik, „po lomozu vzletu a přistání se vínu nedostává času, aby se vzpamatovalo“. Sam si dal jednu sklenku, místo druhé si vzal vodu, místo moučníku spolkl prášek na spaní a vzbudil se až časně z rána, když už letadlo začalo klesat nad Lamanšským průlivem.

Kdykoli se vracel do Paříže, měl z toho dobrý pocit. Jak se jeho taxík vydal po Boulevardu Raspail směrem k Saint-Germain, Sam si opět připomněl ty krásné proporce, které Haussman navrhl uprostřed devatenáctého století. Štědře široké hlavní třídy s budovami pro lidi, nádherné zahrady a tu a tam neočekávaný parčík. Pak Seina vyzdobená ladnými mosty, nadbytek stromoví a pomníků hrdinům a dlouhé a majestátní výhledy ulicemi. Tohle všechno učinilo z Paříže jedno ze světových měst stvořené k procházkám. Také, na úroveň obvyklou ve velkých městech, tu bylo čisto. Bez hromad vaků s odpadky, bez stružek zahlcených obaly od potravin, polystyrenovými tácky a zmačkanými krabičkami od cigaret, prostě vítaný nedostatek velkoměstské špíny.

Od jeho poslední návštěvy – byl to dlouhý a úžasný víkend s Elenou Moralesovou – již uplynula téměř dvě léta, nicméně Montalembert Samovi připadl stejně příjemný jako vždy. Schovaný stranou v Rue du Bac je to hotel menší, apartní a přátelský. V období módních přehlídek se tam slétávají ty mladší, o něco méně grandiózní dámy světa módy. Spisovatelé, literární agenti a nakladatelé vyhledávají hotelový bar a nad sklenkou whisky usilovně dumají o tantiémách a o současném stavu francouzské literatury. Hezké dívky poletují dovnitř a zase ven. Obchodníci se starožitnostmi a majitelé galerií z okolní quartier zajdou oslavit prodej sklenkou šampaňského. Lidé se tam cítí jako doma.

Pochopitelně, většinou se za to dá děkovat personálu, ale napomáhá tomu i neformální uspořádání přízemních prostor hotelu. Do relativně malého prostoru se podařilo umístit bar, malou restauraci a dokonce i malou knihovnu s vlastním krbem, to vše beze stěn a odděleno jen typem osvětlení: jasné světlo v restauraci, intimnější v knihovně. Obchodní obědy vpředu, romantické posezení vzadu.

Sama sice lákala vůně kávy vanoucí z restaurace, ale napřed se zaregistroval, rychle se vysprchoval a oholil. Teprve pak zašel dolů, objednal si café crème a loupáček a naplánoval si, co bude dělat po zbytek dopoledne a odpoledne. Povolil si jednodenní dovolenou – den na turistiku – a s uspokojením si uvědomil, že všude, kam se hodlal vydat, dojde pěšky. Do muzea Orsay, pak pěšky přes Pont Royal do Louvru na něco k snědku v Café Marly, procházkou přes zahradu v Tuileriích směrem k Place Vendôme, kde měl jednání u Charveta.

Počasí v Paříži se nemohlo rozhodnout, jestli je konec zimy nebo začátek jara, a cestou po Boulevardu Saint-Germain si Sam všiml, že ani děvčata se nemohla rozhodnout, co si obléknou. Některé z nich se dosud halily do šál a kabátů a rukavic, a druhé – nehledě na chladný vánek od Seiny – již daly přednost kabátkům a krátkým sukním. Ale ať měly na sobě jedno nebo druhé, všechny užívaly stejný zvláštní styl chůze. Samovi to přišlo jako ochranná známka pařížských dívek: Briskní krok, hlavu vzhůru, přes rameno kabelku a – to hlavní – paže založené tak, že ňadra nejen podporovaly, ale i zdůrazňovaly – jakýsi druh soutien-gorge vivant, živoucí podprsenky. To mu příjemně odvrátilo pozornost od okolí natolik, že málem zapomněl zahnout do ulice, která vedla dolů k řece a k muzeu Orsay.

Jako obvykle, bylo tam příliš mnoho k vidění. Sam se rozhodl, že se tentokrát omezí jen na horní poschodí, kde se impresionisté mísili se svými novoimpresionistickými kolegy. I tak, aniž by věnoval jakoukoli pozornost sochám nebo mimořádné sbírce secese a aniž by se podíval na hodinky, dvě hodiny mu uběhly jako voda. Pomyslně smekl před Monetem a Manetem, před Degasem a Renoirem, vyšel z muzea a vydal se přes řeku k Louvru a na oběd.

Francouzi mají zvláštní smysl pro restaurace všech možných velikostí a geniálně stavějí olbřímí prostory. La Coupole například, kterou otevřeli v roce 1927 jako „největší jídelnu Paříže“, si přes svou velikost umí udržet lidské proporce. Café Marly, o dost menší, je pořád, pokud jde o měřítko restaurací, mimořádně velké. Ale je uspořádáno tak, že tam najdete klidná zákoutí a intimní útulky a nikdy se tam necítíte jako na obědě v závodní jídelně velké jako taneční sál. A navíc tam mají dlouhou krytou terasu s výhledem na skleněnou pyramidu, a právě tam si Sam našel stolek.

Když se člověk po delší době vrátí do Paříže, vždy je těžko odolat pokušení skočit rovnýma nohama do jídelního lístku a ochutnat vše, co tam mají. Ať již to nazvete obžerstvím nebo vyhladověním, jídla v Paříži je tolik na výběr a je tak svůdné a tak skvěle na talíři upravené, že je to téměř hanba nedat si tucet nejlepších bretaňských ústřic nebo jehněčí ze Sisteronu na bylinkách, a než se pustíte do moučníku, dva či tři různé sýry. Nicméně v záchvatu střídmosti – a věda, že ho čeká večeře – Sam se spokojil s porcí kaviáru sevruga a s vychlazenou vodkou. Pak pozoroval, jak ho míjí svět.

Při kávě splnil své turistické povinnosti a napsal povinnou hrst pohlednic: Jednu pro Elenu, s uklidňující zprávou, že se pilně zabývá stopařením, druhou pro Bookmana a třetí pro Alici, pokojskou v Chateau Marmont, která sice v životě nebyla nikde mimo Los Angeles, ale vždy pečlivě cestovala pomocí Samových pohlednic. Slíbil si, že jí nesmí zapomenout koupit miniaturu Eiffelovky do sbírky suvenýrů.

Bázlivé pařížské slunce prokouklo oblaky a Sam se vydal pryč od davů v Louvru ke geometricky seřazeným Tuileriím. Vždy se musel obdivovat předlouhým výhledům ze zahrad směrem k Champs-Elysées a dále až k Arc de Triomphe. Den jej dosud nezklamal, naopak, co více by mohl očekávat. A když se konečně dostal na Place Vendôme, náladu vylepšenou obědem a dobrým rozpoložením nemohl mít lepší – velmi nebezpečné, když se jde nakupovat u Charveta.

Po více než posledních sto padesát let sloužil Charvet, obchod s pánským zbožím, pánům z „vyšších středních vrstev“, a Sam měl slabost pro jejich umírněně elegantní a na míru šité košile. Nebylo to jen proto, že byly pohodlné, stylové a že mu padly. Vyhovoval mu celý ten rituál, nedílná součást zakázky: Výběr látky, podrobná diskuse o manžetách, a jaký límeček, a to, že si mohl být jistý, že mu ušijí přesně to, co si objednal. Jako bonus k tomu patřilo celé to prostředí tradičního vznešeného obchodu.

Charvetova provozovna – nedalo se ji prostě nazvat obchodem – zabírala několik poschodí v jedné z nejlepších pařížských adres: 28 Place Vendôme. A ihned po jeho příchodu postava, poletující kolem hedvábných kravat, šátků a kapesníčků, se snesla směrem k němu: Joseph, který Sama před léty zasvětil do tajuplných slastí neviditelných stehů a pravých perleťových knoflíčků. Spolu pak vyjeli malou zdviží na poschodí s látkami, kde Sam strávil uprostřed tisíců rolí popelínu, jemné bavlny, lnu, flanelu, batistu a hedvábí, zbytek odpoledne. Každičká z tuctu košil, jež si objednal, ponese – stejně jako značkové víno – označení letopočtu, malou stužku s rokem výroby, všitou do švu.

Cestou zpět do hotelu se Samovy myšlenky obrátily na muže, se kterým se měl setkat. Po dlouhá léta byl Alex Schroeder jedním z nejúspěšnějších zlodějů světa. Klenoty, obrazy, cenné papíry, starožitnosti, tohle všechno, ba i více zcizil – či spíše, jak raději svou činnost, nazýval – upravil vlastnické vztahy. Nikoli pro vlastní potřebu, protože – jak rychle opravil mínění druhých o své osobě – on přece je muž jednoduchých zálib, ale pro své hamižné klienty. Schroeder a Sam se kdysi setkali, když se oba zajímali o dvě různé stránky té stejné aféry. Vybudovali si vzájemnou úctu a s profesionální zdvořilostí si pak zásadně vzájemně nelezli do zelí. Schroeder vlastnil cestovní pasy vydané třemi rozdílnými zeměmi, a Sam ho podezříval, že s pomocí plastické chirurgie již byl po několika výměnách otisků prstů. Byl to opatrný člověk.

Čekal již na Sama v baru Montalambertu, se sklenkou šampaňského na stolku. Štíhlý, opálený z lyžování, ve světle šedém proužkovaném obleku mírně staromódního střihu, s šedivými, prořídlými, ale pečlivě přistřiženými vlasy a nehty lesklými po nedávné manikúře, vypadal spíše jako průmyslník na penzi než klasik nepravostí.

„Rád tě vidím, ty starej mizero,“ oslovil ho Sam a potřásl mu rukou.

Schroeder se usmál. „Milý mladý muži,“ odvětil, „s lichotkami daleko nedojdeš. Takže co? Že by dostali v Los Angeles rozum a vyhodili tě?“ Kývl na číšníka. „Sklenku šampaňského pro kamaráda, prosím. A napište mu to na jeho účet. Nezapomeňte.“

Jako dobře informovaný muž, což on byl, Schroeder samozřejmě věděl, že se Sam již vzdal své bývalé kariéry a že se pohybuje striktně na straně zákona a práva. Což pochopitelně mírně přibrzdilo spád konverzace. Po několik minut se zdálo, že spolu hrají jakýsi slovní poker. Přehrávali si zdvořilůstky tam a zpět a Schroeder zřetelně vyčkával, až Sam odhalí své karty.

„Něco mi na tobě nesedí, Axele,“ řekl Sam. „Klábosíme tu již deset minut, a ještě ses mě nezeptal, co tu vlastně pohledávám.“

Schroeder si usrkl šampaňského, než odpověděl. „Však mě znáš, Same. Nikdy nevyzvídám. Zvědavost může být velice nezdravá.“ Vyňal z kapsičky hedvábný kapesníček a osušil si rty. „Ale když už o tom mluvíš – co tě přivádí do Paříže? Nákupy? Ženy? Nebo pořádné jídlo po všech těch sýrových karbanátcích?“

Sam Schroederovi popsal vše, co se dalo prozradit o krádeži, a upřeně ho přitom pozoroval, jestli se neobjeví ve tváři známka poznání. Ale nic. Starší muž zůstal mlčky, tu a tam přikývl a v jeho tváři se nedalo nic přečíst. A když se Sam snažil zjistit, jestli je vůbec něco, co by Schroeder o záležitosti mohl vědět, i ty jeho nejnenápadnější otázky se setkaly s úsměvem a bez odpovědi. A tak uplynula bezvýsledná půlhodina, než se Sam rozhodl, že to nikam nevede a že by měl výslech ukončit. A jak se zvedli, Sam zkusil poslední cestičku.

„Axele, známe se už pěknou chvíli. Ty víš, že mi můžeš věřit, že bych tě nechtěl do ničeho zamíchat. Tak kdo si tě najal?“

Výraz ve Schroederově tváři byla studie nepředstírané nevinnosti. Zasmušil se a potřásl hlavou. „Milý chlapče, nemám potuchu, o čem to mluvíš.“

„Tohle říkáš vždycky.“

„No jasně, vždycky.“ Zazubil se a poplácal Sama po rameni. „Ale kvůli starým dobrým časům se ti poptám kolem. A jestli se něco dovím, zavolám ti.“

Sam ho pozoroval oknem, jak si sedá dozadu do čekajícího mercedesu. A jak se auto rozjelo, Sam viděl, jak Axel již má mobil u ucha. Jestlipak ten starý dareba jen předstíral, že nic neví? Nebo předstíral, že ví daleko více, než byl ochotný připustit? Bude na to dost času podumat u večeře.

A jako poslední rozmařilost volného dne se Sam rozhodl zajít si na časnou večeři do Cigale Récamier a pojíst sám. Bylo to pro něj další z těch malých potěšení vyjádřené větou, kterou pochytil, když se zúčastnil vinařského kursu v Suze-la-Rousse. Po prvé ji formuloval bankéř Nubar Gulbenkian, který věřil na to, že ideální sestava k jídlu je večeře pro dva: „Já a sommelier.“ (Sommelier byla Samova osobní varianta. Gulbenkian specifikoval vrchního číšníka.)

V rozveseleném světě dneška lidé neumějí pochopit osamoceného hosta, mohou jej i považovat za podivína. Dokonce ho někdy i litují, jelikož veřejné mínění není schopné ocenit, že by se v přeplněné restauraci někomu mohlo chtít sedět samotnému. Nicméně těm, kdo se cítí dobře jen ve vlastní společnosti, stůl pro jednoho má své výhody. Žádný společník vám neodvádí zaslouženou pozornost od jídla a vína. A vyposlechnout to, co se děje u okolních stolů, vás často odmění fascinujícími nediskrétnostmi, jež k vám zavanou. Navíc samozřejmě pozorného diváka odmění kabaret předváděný ostatními hosty, důležité divadýlko pro každého, kdo se oddává studiu neustále se měnící mozaiky lidského chování.

Cigale Récamier, jen nějakých pět minut procházkou od hotelu, byla jedna ze Samových oblíbených zastávek v Paříži. Schovaná stranou ve slepé uličce vedoucí z Rue de Sèvres uchovala si veškeré známky, které si na restauracích cenil. Byla jednoduchá, bez předstírání, veskrze profesionální. Číšníci tam byli odedávna, znali své povolání skrz naskrz a vinný lístek nazpaměť. Návštěvníků byla zajímavá směsice – Sam tam kdysi zahlédl i ministry a mezinárodní tenisové hvězdy, a filmoví herci tam zacházeli pravidelně. A navíc tam vařili suflé jako dech, delikátní, pikantní i sladké. Jestli suflé je to, co máte obzvláště rádi, pak si tam z nich můžete sestavit celé menu.

Sama zavedli k malému stolku u tlustého sloupu, který vyrůstal uprostřed místnosti. Se zády ke sloupu seděl čelem k řadě stolků po celé délce protější stěny plné zrcadel. Takže mohl nejen sledovat to, co se dělo v jeho zorném poli, ale i to, kdo přichází a odchází za jeho zády. Perfektní místečko pro restauračního voyeura.

Číšník mu přinesl objednanou sklenku chablis a jídelní lístek a ukázal na tabuli s křídou napsanými specialitami dne. Sam si zvolil jehněčí kotletky – jednoduché, poctivé a dorůžova vypečené, a po nich něco sýra a karamelové suflé. Volbu vína ponechal na číšníkovi, protože věděl, že ten starý mazák mu vybere správně. Spokojeně si povzdechl a opřel se dozadu a připomněl si poslední večeři před odjezdem z Los Angeles.

Vyšel si s Bookmanem na jednu z jejich pravidelných večeří. Pro tuto příležitost si vybrali extravagantně módní restauraci v Santa Monice, chrám zasvěcený výstřelkům slučování různých druhů kuchyní a odvážnému pokusnictví. Jedna dychtivá reportáž v tisku tu restauraci nazvala gastronomickou laboratoří. Měli si to dobře rozmyslet. Dostali celou řadu miniaturních porciček – z nichž některé seděly na bidýlku čajové lžičky a jiné nasáté do skleněného kapátka. Omáčky podávali v injekční stříkačce a instrukce, jak správně jíst ten který chod jim podával nesnesitelně afektovaný číšník. A jak se večeře šourala od jednoho kulinárního klenotu k dalšímu, Bookman se víc a více zachmuřoval. Když si chtěl objednat chléb, řekli mu, že šéfkuchař to zakázal, protože k jeho výtvorům se chléb nehodí. Bookmanovi konečně došla trpělivost, když se číšník málem rozplynul při ódách na dessert du jour, který sestával z vaječné zmrzliny se slaninou. To už nepřežili a odešli se někam najíst.

Stoly kolem Sama se pomalu plnily. Jeho pozornost přilákal párek, jenž se usadil bok po boku u stolku naproti. Muž byl středního věku, pečlivě oděný, a zřetelně znal všechny číšníky. Jeho společnice byla exkluzivní dívka, asi tak osmnáct, s tváří jako mladá Jeanne Moreauová. Pozorně naslouchala všemu, co jí její společník říkal. Seděli velice blízko k sobě a dali si stejná jídla. Sam si uvědomil, že na ně zírá.

„Elle est mignonne, eh?“ ozval se Samův číšník, zamával obočím směrem k dívce a naservíroval Samovi objednané kotletky. Sam přikývl a číšník ztlumil hlas. „Monsieur je náš štamgast, a ta dívka, to je jeho dcera. Učí ji, jak se chovat u večeře v mužské společnosti.“ Tak teda, tohle je možné jen ve Francii, řekl si Sam. Snad jenom ve Francii.

Později, cestou zpět do hotelu, to vzal oklikou různými postranními ulicemi a zrevidoval svůj volný den. Od Maneta a Moneta až po jehněčí kotletky a pamětihodné karamelové suflé to byla cesta zpět do vzpomínek smíchaných s dávkou nostalgie. Přestože stromy dosud nebyly v hávu obvyklého listí, Paříž zůstala svůdná. Pařížané, zdálo se mu, se vystavili nebezpečí ztráty své pověsti arogantních a chladných měšťáků a chovali se takřka přívětivě. Hudebnost francouzštiny, kterou kolem sebe všude slyšel, teplé závany vůně čerstvého chleba z boulangerií a ocelově šedý lesk Seiny – to vše zůstalo tak, jak to měl v paměti. A přitom jako by to všechno bylo nové. To Paříž dělá.

Strávil svůj volný den dobře. Příjemně znavený si dal horkou lázeň. Spal, jako by ho do vody hodil.

Osm

Druhý den dopoledne odletěl do Bordeaux. Cestou si krátil chvíli tím, že si porovnával letadlo plné Francouzů s letadlem plným Američanů. Hned jak se usadil na sedačku, jeho první dojem byl, že v kabině není tak hlučno. Hovory vedli tlumeně, přesně v souhlase s hrůzou, kterou pociťují všichni Francouzi – totiž že by je mohl někdo slyšet. Cestující byli menší a tmavší. Blondýnek málo. Vyskytlo se méně iPodů, ale více knih. Americký návyk upíjení vody z láhví po celý den francouzské cestující dosud nepostihl (i když vzhledem k tomu, že mnozí z nich pocházeli z Bordeaux, bylo možné, že ze zdravotních důvodů tekutiny omezili na víno). Přesnídávky se nevyskytly. Z hlediska módního se styl oblečení pohyboval někde mezi dnem v kanceláři a loveckou výpravou. Mechově zelené lovecké bundy se nosily přes společenský oblek a Sam téměř očekával, že někomu vykoukne z postranní kapsy hlavička bažanta. Vlasy muži nosili podelší, vyskytly se znatelné závany vodiček po holení. Mužské náušnice a baseballové čepice nebylo vidět.

Ale v jednom rozdíl mezi Američany a jejich francouzskými bratranci nebyl. Hned jak se vynořili z příletových útrob, objevily se jakoby v přesně nacvičeném pohybu dvě stovky mobilů, aby pasažéři mohli sdělit ženám, milenkám, milencům, sekretářkám a obchodním přátelům, že se pilotovi opět podařilo ošálit smrt a bezpečně přistát. Sam, který spolu s mnoha dalšími zastával teorii, že devadesát procent hovorů na mobilech je zbytečných, klidně vyčkal příchodu svého zavazadla mlčky. Němý uprostřed blábolilů.

Měla ho čekat madam Costesová, jeho kontakt od pojišťovny. Rozhlížel se po davu v příletové hale, až spatřil ženu stojící stranou. Ve výši pasu držela arch lepenky s jeho jménem. Vypadala, jako by se přímo styděla za to, že loví cizího člověka na letišti. Popošel k ní a představil se.

Madam Costesová mu připravila příjemné překvapení – čekal podstatnou a postarší matronu s plochýma nohama a nádechem kníru. Tahle byla štíhlá, mezi třiceti a čtyřiceti, ve svetříku a kalhotách a kolem krku s volně uvázaným hedvábným šátkem. Brýle proti slunci jí seděly v plavých vlasech tmavšího odstínu. Tvář byla toho druhu, který lze spatřit na stránkách společenských časopisů, delší, užší a s dobrým rodokmenem. Zkrátka typická pro francouzský výraz bon chic bon genre. Sam tuhle frázi často ve Francii slyšel, až na to, že ji obvykle zkracovali na BCBG – jako typ lidí určité třídy a stylu: Elegantní, konzervativní a oddaní všemu, co vyrobila firma Hermes.

Sam jí potřásl rukou. „Díky za to, že jste pro mne přijela. Doufám, že vám nekazím odpoledne.“

„Samozřejmě že ne. Ráda vyrazím ven z kanceláře. Vítejte v Bordeaux, pane Levitte.“

„Sam, buďte tak hodná.“

Naklonila hlavu a pozvedla obočí, jako by ji taková okamžitá familiárnost překvapila. Ovšem, byl to Američan. „Já jsem Sophie. Pojďte, auto mám hned tady venku.“

Vedla ho ven z terminálu, z hlubin velké kabelky barvy a vzhledu správně vyježděného sedla se snažila vylovit svazek klíčů. Sam očekával, že budou nasedat do obvyklého francouzského modelu: malého, živého a pro každého majitele páru nohou americké délky nemožně stísněného. Místo toho se zastavili u tmavozeleného a blátem pokrytého range rovera.

Sophie nad tím znechuceně mlaskla. „Doufám, že mi prominete to bláto,“ řekla. „Byla jsem včera na venkově. Bláto všude.“

Sam se zasmál. „V L. A. by vás asi policie na dálnici zastavila, že jedete v nehygienickém vozidle.“

„Ah bon? Zastavili by mě?“

„Ale ne, dělám si legraci.“ Usadil se v sedadle. Sophie se rychle a zručně proplétala letištním provozem. Její ruce na volantu byly právě tak BCBG jako celý zbytek jejího vzezření – vyleštěné, ale nelakované nehty sestřižené nakrátko, na malíčku drobný zlatý pečetní prsten, tak starý, že erbovní znak na něm byl již takřka vyhlazený, a její hodinky s černým krokodýlím páskem byly starožitné, zlaté a od Cartiera.

„Pokoj jsem vám zamluvila ve Splendidu,“ oznámila. „Je to ve staré části města, blízko Maison du Vin. Doufám, že to schválíte. Já hotely těžko posoudím, protože jsem odtud. Takže v hotelech nebývám.“

„Jste tu již dlouho?“

„Já jsem se narodila v Pauillaku, asi tak padesát kilometrů od Bordeaux. Takže jsem odtud – une fille du coin.“

„A vaše angličtina? To mi neříkejte, že pochází z Pauillaku.“

„Před léty jsem strávila nějaký čas v Londýně. V té době tam nikdo nemluvil francouzsky, a tak jsem se naučila angličtinu. Dneska je to úplně jiné, Londýn je jako une ville française. Žije tam víc než tři sta tisíc Francouzů. Říkají, že je to tam lepší pro byznys.“ Naklonila se dopředu nad volant. „A teď se mně nic neptejte, potřebuju se soustředit.“

Propletla se bludištěm jednosměrných uliček a zastavila před hotelem, což byla budova z osmnáctého století, s pompézní fasádou a budící dojem určité ctihodnosti a sebeuspokojení.

„Voilà,“ řekla. „Budu muset zpátky do kanceláře, ale můžeme se tady setkat na večeři, jestli chcete.“ Sam přikývl a usmál se. „Chci.“

Po tom jejich prvním setkání na ni čekal v hotelovém salonu – či jak to jejich oficiální hotelová brožura nazvala, salon bourgeois „cosy“ – s pocitem úlevy a mírného povzbuzení. Uvědomoval si, že to od něj bylo nesprávné a šovinistické, ale byl prostě o mnoho spokojenější, že mohl spolupracovat s dobře vyhlížející ženou. A mimo jiné byl spokojen také s tím, že Sophie byla místní, narodila se tu a vyrostla tady. Vzhledem k tomu všemu, co četl o společenských poměrech v Bordeaux, bylo to bludiště rodinných vztahů a sporů a záští a spojenectví, která se vyvíjela po staletí. A tak zasvěcenec jako průvodce mu dobře poslouží.

Její příchod oznámilo klapání podpatků po dlaždicích. Na večeři se převlékla. Do padnoucích šatiček, v černém, naturellement. Dvě řady perliček a těžší kašmírový šál. Zajímavý nádech parfému. Sam si narovnal uzel u kravaty.

„Jsem rád, že jsem se navlékl do obleku,“ řekl.

Sophie se zasmála. „A co si muži berou na sebe v Los Angeles, když jdou na večeři?“

„Džíny za pět set dolarů, kovbojské boty z hadí kůže, tričko od Armaniho, hedvábné sáčko a baseballovou čapku od Louise Vuittona – prostě, víte, drsné oblečení z venkova. Ale žádné perly. Opravdoví mužští perly nenosí.“

Sophie vypadala, jako by jí tahle poslední informace potvrdila první dojem. „Mám ten dojem, že neberete nic vážně.“

„Snažím se,“ přiznal Sam, „ale pokud jde o večeře, bývám smrtelně vážný. Kam půjdeme? Mám objednat taxi?“

„Tam dojdeme pěšky, je to jen za rohem – malá restaurace, ale jídlo je tam dobré, a mají dobrá vína.“ Šli ulicí dolů a Sophie se podívala na Sama. „Pijete víno nebo ne?“

„A jak. Co čekáte, že budu pít? Dietní kolu nebo ledový čaj?“

Sophie jeho otázku odmávla rukou. „S Američany jeden nikdy neví.“

Samovi se restaurace zalíbila na první pohled. Vypadala útulně, o nic moc větší než jeho obývací pokoj v Chateau Marmont, s malým barem na jednom konci, na stěnách zrcadla a zarámované černobílé fotografie, zařízená jednoduchým nábytkem, a na stolech byly silné bílé ubrusy. Přivítat je přišla černovlasá usměvavá žena. Sophie ji Samovi představila jako Delphine, manželku šéfkuchaře. Podle toho, jak si ty dvě ženy vzájemně uštědřily polibky na obě tváře, Sam usoudil, že Sophie sem zřejmě zachází dosti často. Delphine je zavedla ke stolku v rohu, nabídla jim sklenku šampaňského, zatímco budou studovat jídelní lístek, a odšustila do kuchyně.

„Tak tady mi to opravdu sedne,“ řekl Sam a rozhlédl se. „Vybrala jste to výborně.“ Kývl směrem k fotografiím na stěně oproti nim. „Povězte, kdo jsou tihle hoši?“

„To jsou všichni vignerons, přátelé Oliviera, šéfkuchaře. Na vinném lístku uvidíte jejich vína. Doufám, že vás to nezklame, když tam nenajdete nic z Kalifornie.“

Delphine přinesla šampaňské a jídelní lístky. Sam pozvedl číši. „Děkuju vám, že jste svolila mi pomoct. Takhle ta moje práce bude o něco lehčí.“

Sophie přikývla. „Musíte mi o tom všechno povědět. Ale napřed si vybereme.“

Dívala se na Sama, jak si vzal do ruky napřed vinný lístek. „Vy jste jako můj dědeček. Ten si taky vždycky napřed vybral víno a teprve pak si k tomu vybral jídlo.“

„Šikovný pán,“ ozval se Sam s nosem zabořeným do lístku. „Tak tohle je zřejmě můj šťastný večer. Podívejte se, co tu mají. Lunch-Bages, ročník 85. Tak to si přece nemůžeme nedat. Z vašeho domova.“ Usmál se na Sophii. „Tak, co by si váš dědeček dal k tomu?“

„O tom nemůže být sporu. Kachní prsíčka, dorůžova. Možná ještě jednu sklenku šampaňského, s ústřicemi, jako první chod.“

Sam zavřel vinný lístek a zadíval se na ni. Mysl se mu zatoulala zpět do L. A. a na večeře s dívkami, které se cítily gastronomicky ohrožené čímkoli větším než dvě krevetky na listu salátu. Byla to přímo rozkoš navečeřet se s ženou, jež má ráda jídlo.

Delphine si napsala, co si objednávají, a přímo vzápětí byla zpět s vínem a karafou. Samovi láhev předložila ke schválení, odřízla vršek kapsule, vytáhla zátku – obzvláště dlouhou, ztmavlou a vlhkou –, čichla si k ní, vytřela hrdlo láhve a víno zdekantovala do karafy.

„Co říkají tady v Bordeaux na šroubové uzávěry?“ Přese všechny jejich praktické výhody tyhle uzávěry Samovi připadaly jako potupa vynikajícího vína.

Při pomyšlení na to se Sophie mimoděk otřásla. „Já vím. I tady to někteří používají. Ale my jsme v podstatě tradicionalisti. Myslím si, že to bude trvat ještě dost dlouho, než se tady víno začne stáčet do láhví od limonády.“

„To rád slyším. Pokud jde o mne, myslím, že jsem snob, co se korků týče.“ Sam si sáhl do kapsy a vyndal z ní zápisník, do něhož si zapsal řadu poznámek. „Co takhle trošku byznysu, než nám přinesou ty ústřice? Nemám zdání, kolik vám toho vaše pařížská kancelář řekla.“

Sophie pozorně poslouchala to, co jí Sam vylíčil o krádeži a o bezvýsledných průzkumech pozadí, které ho přiměly k cestě do Bordeaux. Zrovna když chtěl navrhnout plán akce, přišly ústřice – dva tucty vyzařující dech moře, spolu s tenkými řezy hnědého chleba, a druhá runda šampaňského.

Sophie vyloupla první ústřici ze škeble. Než ji spolkla, ponechala si ji na chvilinku v ústech. Pak vzala do prstů škebli, zvrátila hlavu dozadu, čímž odhalila štíhlý sloupek své šíje, a vysála šťávu. Představení, jež Sam shledal zcela pozornost odvádějící.

Sophie si uvědomila, že ji pozoruje. „Nezírejte na mě,“ řekla.

„Obdivuju se té technice. Nikdy se mi to nepovede, aniž bych si nepobryndal bradu.“

Sophie sáhla pro svou druhou ústřici. „Zcela jednoduché,“ sdělila mu. „Na šťávu musíte našpulit ústa, takhle.“ Našpulila rty vpřed až do písmene O. „Škeble se musí pěkně dotknout spodního rtu. Pak trošku zvrátíte hlavu dozadu, cucnete, et voilà, na bradě žádná šťáva. Teď to zkuste vy.“

Sam to zkusil a pak znova, a napočtvrté ho Sophie vyhodnotila jako bez chyby, pokud se o ústřice jedná. Výchovná vložka jí umožnila uvolnit se, a začala se vyptávat. Chtěla se dozvědět, kde se Sam naučil tolik o bordeaux, že bez váhání odhalil ten poklad na vinném lístku. Od té chvíle hovor plynul bez překážek, a ve chvíli, kdy se dostavila kachní prsíčka, již před sebou nepociťovali žádné zábrany.

Sam se dal do rituálu ochutnávání vína při plném vědomí, že ho pozoruje odborník. Pozvedl číši ke světlu a ohodnotil barvu. Něžně víno ve sklenici roztočil. Čichl si nikoli jednou nebo dvakrát. Třikrát. Ucucl si, a po několik zadumaných vteřin vyčkal s polknutím. Pohlédl na Sofii a zaťukal na okraj číše. „Poezie v láhvi,“ prohlásil hlasem v hlubokém barytonu a s předstíranou poníženou úctou. „Robustní, avšak elegantní. Je cítit po švestkách – a co to? Že by soupçon černého rybízu? Vynikající stavba chutí, dlouhý finiš.“ Vrátil hlas do normální tóniny. „Tak jak si vedu?“

„Pas mal“ odvětila Sophie. „Jde vám to o moc lépe než ty ústřice.“

Jedli a pili pomalu a Sophie pověděla Samovi jednu z jejích oblíbených vinařských zkazek, která se odehrála v restauraci v Americe. Zákazníci si objednali láhev ’82 Pétrus v ceně šesti tisíc dolarů. Kteroužto s patřičnou úctou a potěšením vypili. Objednali si druhou láhev, dalších šest tisíc. Ale tahle láhev nechutnala tak, jako ta první, zcela zřetelně odlišně, a tak ji poslali zpět. Majitel restaurace plný omluv poskytl láhev třetí stejného ’82 Pétrus. Naštěstí chutnala stejně jako ta první.

Když hosté odešli, udivený majitel vzal ty tři láhve k odborníkovi, aby je vyšetřil. Odborník problém s druhou láhví odhalil. Na rozdíl od těch ostatních byla pravá.

„Já vím, proč se vám ta zkazka líbí,“ řekl Sam. „Protože to ukazuje, jak pitomí Američané jsou, pokud jde o víno.“ Pohrozil Sophii prstem. „Na to mám pro vás jen dvě slova: Robert Parker.“

Ještě než domluvil, vrtěla hlavou. „Ne, ne, vůbec ne. To se mohlo stát i ve Francii. Mohla bych vám říct o jedné degustaci naslepo, kde si účastníci spletli bílé víno o pokojové teplotě s vínem červeným. Ne, je to dobrá zkazka, protože má pointu.“ Zvedla svoji sklenku a podržela si ji v dlaních. „Takzvaný perfektní chuťový vjem neexistuje.“

Sama to sice nepřesvědčilo, ale nechal to být. Shledal, že v láhvi zůstaly ještě nějaké dvě sklenice, a zachtělo se mu je zlikvidovat. „Tak dobře, paní profesorko, a co byste řekla trošce sýra?“

Sophie se musela smát a naklonila se vpřed. „Na to mám pro vás jen jedno slovo,“ prohlásila a pohrozila mu prstem. „Camembert.“

A camembert si objednali, delikátní a slaný, a odsouhlasili, že jinak se večeře prostě nedala ukončit.

Když se po večeři rozcházeli, Sam si uvědomil, že ji pozoruje, jak odchází. Vypadá výborně, pomyslel si. V noci se mu zdálo, jak učí Elenu jíst ústřice à la française.

Sophie si z prvního setkání se Samem také odnesla příjemný dojem. Byl výborný společník, zřejmě věděl hodně o víně, a jeho mírně otlučené vzezření nebylo neatraktivní. A pak ten báječný americký chrup! Takže tenhle úkol snad nebude, konec konců, tak nudný.

Devět

Dva následující dny Samovi připadaly sice příjemné a plné nových poznatků, ale přitom víc a více plné rozčarování. Díky Sophiiným stykům se dostali do všech možných châteaux, včetně těch, kam návštěvníci obvykle nepronikli. A rovněž díky Sophii jim jak sklepmistři, tak manažeři vinic vyšli ve všem vstříc. Na každém château, velkolepým Lafite Rothschild počínaje a malinkým Pétrus konče, oba zdvořile přijali, trpělivě je vyslechli, a na všechny otázky jim odpověděli. Dokonce jim občas dali ochutnat nektaru. Nicméně Sam musel přiznat, že všechny tyto návštěvy, jež sice zdokonalily jeho vědomosti, pokud šlo o vzdělání ve víně, k žádnému pokroku ve vyšetřování nevedly. Nebylo to nijak povzbuzující: dva dny, šest zámků, šest slepých uliček.

Druhého dne večer, unavení a zklamaní, Sam a Sophie si zašli pro útěchu do hotelového baru. Objednali si tonik, který nikdy nezklame, a šampaňské.

„Co naděláme, nic,“ prohlásil Sam a pozvedl číši. „Omlouvám se, jestli jsem vám zmařil hodně času. Ale díky za veškerou pomoc. Byla jste báječná.“

Sophie pokrčila rameny. „Aspoň jim můžete tam v Los Angeles popsat několik z těch nejznámějších châteaux.“ Usmála se na něj. „Naše minivarianta vašeho údolí Napa.“

Zazvonil jí mobil. Pohlédla na něj, zatvářila se, vzdychla, a odložila sklenku. „Můj právník. Promiňte.“ Vstala a odešla s mobilem u ucha.

Sam si toho ve Francii všiml již předtím, a nemohl se rozhodnout, jestli to byly dobré mravy nebo obavy z toho, že by je mohl někdo vyslechnout. Ale kdykoliv a kdekoli – Francouzi se snažili vyhnout se hovorům na mobilech před ostatními a vyhledávali soukromí někde v rohu. Byl to civilizovaný zvyk, a nevadilo by mu, kdyby to dělali i Američané.

Zatímco čekal, až hovor skončí, prošel si své poznámky, které si zapsal během každé návštěvy vinařství. V každém château se ptali, kdo jsou; jejich pravidelní klienti byli velcí obchodníci s vínem a vlastníci velkých sklepů, jež bylo třeba neustále doplňovat. Povětšinou ty odpovědi, které dostali, je nepřekvapily: Ducasse, Bocue, Taillevant, Elysejský palác, Tour d’Argent, jedna nebo dvě soukromé banky, půl tuctu miliardářů (jejichž jména jim neřekli). Jinými slovy obvyklí podezřelí.

Sam seděl a zíral do poznámek. A jak tak zíral, napadla ho otázka, a to otázka, kterou opomněli položit. A jak čekal, až Sophie dokončí hovor, mentálně se kopal do holeně.

Předklonil se a vypadal tak potěšeně jako pes, jemuž se podařilo vyhrabat zapomenutou kost. „Znáte ty staré francouzské detektivní filmy?“

Sophie se na to netvářila nijak chytře.

„Přece když si detektiv uvědomí, co zapomněl nebo přehlédl?“

Od Sophie stále žádná reakce.

„No přece ten moment odhalení. Pleskne se dlaní do čela.“ A gestem doprovodil slovní předlohu. „Zut řekne detektiv. A dodá: Samozřejmě!“ Na tváři se mu usadil široký úsměv.

„Zut?“ zeptala se Sophie. „Co to máte s tím zut a pleskáním do čela? Jinak jste v pořádku?“

„Pardon. Ano, jsem v pořádku. Ale právě mi došlo, že jsme se možná neptali na to správné. Možná, že jsme se měli ptát, jestli si někdo chtěl koupit ty naše ročníky a nedostal je, protože nejsou. Možná, že se někde skrývá nějaký posedlý nadšenec, někdo jako ten hoch, který si chtěl sklep vyzdobit všemi ročníky značky Latour za posledních 150 let, nebo někdo, kdo si chce doplnit svou kolekci, ať to stojí, co to stojí. Tak to je motiv, ne?“ A tvář měl jako otazník.

Sophie našpulila rty a pomalu přikývla. „Možné to je,“ odpověděla, „a navíc, nic jiného nám nezbývá.“ A kromě toho, řekla si, tohle je daleko zábavnější než sedět v kanceláři a vyřizovat nároky vinařů za škody způsobené mrazem. „A co byste navrhoval? Zajedeme zpátky na zámky? Lepší než tam telefonovat, co říkáte?“

„Jedeme znovu na zámky. Ráno raníčko zítra s kuropěním.“

Sophie pohlédla na hodinky, zamračila se a vzala do ruky kabelku. „Přijdu pozdě na jednání, můj právník mi účtuje každou minutu. Takže zítra – že bych vás vyzvedla tak v deset?“

„To má být ráno raníčko?“

„Same, tady jsme ve Francii.“

Sam se probudil záhy. Než usnul, vrátily se mu pochyby a nebyl si jistý, jestli si může dovolit vláčet Sophii dalším dnem plným slepých uliček. Ale spánek mu vrátil optimismus, slunce nádherně svítilo. Dobré znamení. Rozhodl se zajít si na snídani ven, našel si frekventovanou kavárnu naproti Grand Theatre a usadil se s café crème a novinami Herald Tribune.

Pohled na titulky mu ráno příliš nezlepšil. Po celém světě vše jako obvykle. Lesní požáry v jižní Kalifornii řádily víc než jindy, ve Washingtonu se politici vzájemně osočovali jako vždycky, oblaka znečištění v Číně narůstala, na Blízkém východě nepokoje neustaly, v Rusku bušili pěstmi do stolu, ve střední Evropě z toho byl poplach a beznaděj a na Wall Streetu se pokládaly akcie. Mezi těmi strastiplnými litaniemi byly roztroušeny inzeráty na hodinky a kabelky, jeden nápadnější než druhý. Což čtenáři připomnělo, že jakkoli mizerné jsou zprávy dne, nezabrání to člověčenstvu v nutkání uspokojit prvobytnou touhu po nákupech.

Sam odložil noviny a rozhlédl se kolem. Ostatní hosté vypadali kupodivu vesele. Jak si dávali své ranní tartines s kávou, vyspaní a námahami nadcházejícího dne dosud nepoznamenaní, nebylo na nich vidět ani náznak uvědomění, že – aspoň podle zpráv v novinách soudě – konec světa pravděpodobně nadejde, než půjdou na oběd.

Objednal si ještě jednu kávu a udělal si pár poznámek o vínech, která je zajímala: ’53 Latour, ’61 Latour, ’70 Pétrus, ’75 Yquem, ’82 Figeac, ’83 Margaux. Pane, to byl seznam! Sam si nemohl pomoct, ale cítil, že těchhle pokladů bylo pro Dannyho Rothe škoda. Pro něj to byl prostě naláhvovaný společenský status, byť i status mírně nepohodlný, jelikož si jej nemohl pověsit na zeď, kde ho kdekdo mohl vidět. Co by si asi počal s pojistným, kdyby se víno nikdy nenašlo?

Ze zadumání ho vytrhlo zvonění mobilu. Volala ho Sophie, že není ani deset, ale ona ho již čeká v hotelu. Ráno raníčko, jak se dohodli. Ale kdepak je on? V Kalifornii se zaspává?

Pospíšil si zpět do hotelu, našel ji v hale. Byla zřetelně ve výborné náladě, mávala na něj a poklepávala si na hodinky, potěšená, že se dostavila dříve než on. Tohoto rána se oblékla jako na vyjížďku koňmo – těsné rajtky zastrčené do holínek z měkké kůže, tvídový jezdecký kabátek, hedvábný šátek s jemným koňským motivem (bezpochyby Hermes) uvázaný kolem krku. Nejvyšší jezdecká móda. Sam si ji pochvalně prohlédl od hlavy k patě a řekl si, jestli by vlastně neměl zařehtat. Tohle se v L. A. tak často nevidí.

„Parádní oblečení,“ ocenil ji. „Jedině ty ostruhy jste si zapomněla. Omlouvám se za zdržení. Máte ten pocit, že by nás mohlo potkat štěstí?“

„Samozřejmě,“ odvětila. „Très optimiste. Dnes něco vyluštíme. Uvidíte.“ A jak šli směrem k autu, zavěsila se do něj. „Nezačneme v Lafite?“

Cestou z Bordeaux do Médoku mu Sophie pověděla důvod své výborné nálady. Včera večer cestou z hotelu se sešla se svým právníkem, který jí sdělil, že tři roky trvající spor s bývalým manželem konečně dospěl ke konci a že bude záhy volná a mít možnost se znovu vdát. Na všem se již dohodli. Její exmanžel si ponechá loď, kterou komerčně pronajímá. Sophii zůstane apartmá v Bordeaux. A třeba se i znovu spřátelí. Nebo ne. On dělal problémy od samého začátku, tvrdila Sophie, pořád někde na té lodi byl, obvykle s nějakou zcela nevhodnou dívkou.

„Hmm,“ zamručel Sam. „Muž podle mého vkusu.“

Sophie se zasmála. „Máte rád lodě?“

„Dávám přednost dívkám. Dívky mi nezpůsobují mořskou nemoc.“

Sophie jela po silnici, která proťala plochou, pečlivě obdělanou krajinu ozdobenou přímkami řad révy mizícími až za obzorem. Châteaux s vinicemi se objevovaly zleva i zprava: Léoville Barton, Latour, Pichon-Lalande, Lynch-Bages, Pontet-Canet. Sam měl pocit, že projíždí prvotřídním vinným lístkem.

„Byla jste někdy ve vinařské oblasti Kalifornie?“ zeptal se.

„Napa a Sonoma? Ne, nikdy. Možná jednou. Vypadá to podobně?“

Sam si připomněl suché, hnědé pahorky, gigantická moderní vinařství s jejich dárkovými butiky, a autokary s návštěvníky. „Ani moc ne. Ale některá vína jsou opravdu dobrá.“

„A jestlipak víte proč?“ Sophie mu nedala příležitost na otázku odpovědět. „Protože je tam dnes tolik Francouzů, kteří vám dělají víno.“ Ušklíbla se na něj. „Já jsem velice chauvine. Pokud se mne týče, francouzská vína jsou nejlepší.“

„Řekla jste to někdy Taliánovi?“

„V Itálii se vyrábějí oblečení a boty. A jeden dobrý sýr. Jejich víno…“ Koutky úst svěsila dolů a zamítavě mávla rukou. Zcela zřetelně nemělo smysl o tom debatovat. Další vítězství pro francouzský komplex nadřazenosti.

Vyjeli z centra Pauillaku a před sebou uviděli Château Lafite postavený na nízkém kopečku dále od silnice. Sophie zastavila svůj range rover a obrátila se k Samovi. „Takže jedinou otázku, že? Pokoušel se někdo v minulém roce koupit ročník ’53 a neuspěl?“

„To je ono,“ řekl Sam. „A v tom je naše naděje.“

Jak se den odvíjel, mohli si odškrtnout první dvě vinařství a vypadalo to, že se to vyvine ve stejnou frustraci jako včera a předevčírem. Vzpomínky se vyvolávaly, obočí se mračila, rameny se krčilo, ale – désolé, mais non – na dychtivého, ale zklamaného kupce si nikdo nemohl vzpomenout.

Se štěstím se setkali až ve třetím château. Manažer vinice, rodák z Pauillaku a známý Sophiiných rodičů, si vzpomněl na kohosi, kdo sem přišel minulý podzim s velice specifickým požadavkem na ročník, po kterém se pídil. Byl to obzvláště tvrdohlavý zákazník, nedal si říct „ne“. Nechal tu svoji navštívenku, aby ho zavolali, kdyby se ten ročník nějak objevil.

Manažer se poškrábal ve vlasech a prohrabal většinu zásuvek ve svém psacím stole, až konečně našel starou krabici od doutníků, do níž si schovával navštívenky, které by se mu někdy mohly hodit. Vysypal je na stůl – navštívenky od zákazníků z Anglie i z Ameriky, od žurnalistů z celého světa, od postarších šéfkuchařů, bednářů, sommelierů – a rozprostřel je po celé desce. Byla to přímo výstava krasopisného tisku na křídovém papíru.

Prsty mu nad těmi kartičkami poletovaly, až se nad jednou ustálily. „Voilà,“ řekl a sňal tu kartu směrem od zbytku, „un Monsieur très insistant.“

Sophie a Sam se předklonili a kartu si přečetli:

Florian Vial

Caviste

Groupe Reboul Palais du Pharo 13007 Marseille

Cestou směrem k dalšímu château – dnes již čtvrtému – se Sam zeptal Sophie, co ví o Groupe Reboul. Slyšela o ní někdy? Jsou to velkoobchodníci s vínem?

Sophie se smála. „Každý Francouz ví, co je to Groupe Reboul. Ta je všude a ve všem.“ Zamračila se. „Kromě vína. Nikdy jsem neslyšela, že by Reboul obchodoval s vínem. Já vám o něm řeknu později, ale moc se nevzrušujte. Mohla to být jen náhodná návštěva.“

Ale možná moc náhodná nebyla, protože jak ve Figeaku, a pak i v Margaux shledali, že Monsieur Vial tam byl před nimi a hledal ročník ’82 u toho prvního a ’83 u toho druhého, a v každém château nechal svoji vizitku.

Sam to Sophii shrnul následovně: „Dvakrát to mohla být náhoda. Ale ne třikrát. A jestli mi povíte o Reboulovi, zvu vás na večeři.“

Deset

Sam se odjakživa považoval za gastronomického dobrodruha ochotného zkusit, cokoli mu někdo naservíroval: Hlemýždě, žabí stehýnka, polévku ze žraločích ploutví, mravence v čokoládě, veverky pečené v jílu – tohle všechno zkonzumoval a shledal to zajímavým, byť i nikoli vždy po jeho chuti. Ale kuráž mu došla, když se jednalo o bohatý soubor pokrmů z vnitřností a drobů. I pouhá zmínka o dršťkách s ním zatřásla. Představoval klasický případ člověka, který by odmítl něco zkusit, protože by přísahal, že mu to nebude chutnat, ale po dlouhá léta, déle než si pamatoval, se mu dařilo vyhýbat se pokrmům obsahujícím jakýkoli druh vnitřností. Čekala ho změna.

Sophie trvala na to, aby se na večeři vrátili do Delphininy restaurace, a zatímco tam šli procházkou, Sophie mu vysvětlila proč. Dnes byl čtvrtek. A každý čtvrtek Olivier, šéfkuchař, připravoval zcela mimořádné rognons de veau – telecí ledvinky – na portském víně s bramborovou kaší, a ty jsou tak lehounké a nadýchané, že téměř samy odlétají z talíře přímo do vašich úst. Bez jakýchkoli pochyb to je její nejoblíbenější jídýlko na celém světě. A dostala se až k zásluhám šťávy, když zpozorovala, pokud se Sama týkalo, zřejmý nedostatek nadšení, a ve tváři výraz mírného zděšení.

Sophie se zastavila a obrátila se čelem k němu. „Aha,“ pravila. „Já jsem zapomněla. Američani nejedí ledvinky, že ano?“

Pobaveně pozorovala Sama, jak se zhluboka nadechl. „Moc jim nefandíme. Pokud vím, s vnitřnostmi máme určité problémy. V životě jsem je nejedl.“

„Vnitřnosti?“

„Však víte, vnitřní orgány. Žaludky a játra a plíce a brzlíky a drůbky…“

„…a ledvinky.“ Sophie mu uštědřila soucitný pohled. Jak se může mužský pohybovat životem, aniž by ochutnal ledvinky? Poklepala mu na rameno významně ukazováčkem. „Já vám něco navrhnu. Zkuste to. Když vám to nebude chutnat, dáte si steak s hranolky a já to zaplatím. Důvěřujte mi.“

Usadili se u stolu a Sam se natáhl pro vinný lístek, když ten Sophiin ukazováček znovu zasáhl, tentokrát ne na rameno, ale sem a tam jako nervózní metronom. „Mais non, Sam. Jak můžete vybírat víno k něčemu, co jste dosud nikdy neochutnal?“

Sam lístek vzdal a pozoroval Sophii, jak se probírá jeho stránkami a soustředěně si hryže spodní ret. Byl by rád věděl, jestli ona umí vařit, a pokud ano, co si k tomu obléká. Hedvábný šátek, když šlehá omeletu? Perly k moučníku? Dostanou se u Hermèse zástěry? Z myšlenek ho vytrhla Delphine, která jim nesla sklenice se šampaňským. Obě ženy spolu tiše něco probíraly a konferenci ukončily s úsměvy a přikyvováním.

„Bon,“ prohlásila Sophie. „Jako první chod si dáme bliny s kaviárem. A pak ty rognons, s mimořádným pomerolem z Château L’Evangile 2002. Dobře? Souhlasíte?“

„Nikdy se nehádám s krásnými ženami, které jsou odbornice na ledvinky.“

Přiťukli si a Sophie mu začala vykládat, co věděla o Groupe Reboul.

V Británii mají Bransona, řekla. V Itálii mají Berlusconiho. A ve Francii mají Francise Reboula, známého jako Sissou pro všechny přátele a všechny věrné novináře, kteří sledují jeho obchodní dobrodružství již po nějakých čtyřicet let. Stal se národní institucí, řekla, či podle jiných národním pokladem, extravagantní osobností, chlapcem z Marseille, jenž se udělal a těšil se ze svých úspěchů čtyřiadvacet hodin denně. Vycházel výborně s publicitou. Jeho protivníci říkali, že nebyl schopen se ráno obléct, aniž by vydal tiskovou zprávu o barvě své kravaty a stavu svého šatníku. Což ho samozřejmě učinilo populárním u médií – událost na pochodu, vždycky něco do zpráv.

A nikdy se nezastavil, vždycky něco dělal, řekla Sophie. Obchodní velmoc, kterou během let vybudoval, zahrnovala stavebnictví, regionální tisk a rozhlasové stanice, fotbalový tým, čističky vod, dopravu, elektroniku – zdálo se, že měl prsty ve všem.

Přišly bliny, a Sophie se odmlčela.

„A co víno,“ zeptal se Sam. „Copak nemá jeden či dva châteaux?“

„Nevím. Tady určitě ne.“ Dala si do úst sousto blinů a na vteřinku přimhouřila oči. „Mhm, výborné. Doufám, že jíte kaviár, Same?“

„Výborné. Jí to každý, či ne?“

„Ne, vyskytují se podivíni, kteří nejedí rybí vnitřnosti.“ Sladce se usmála a dala si do úst více kaviáru.

Sam upažil, jak že se vzdává. „OK, OK, rybí vnitřnosti miluju. Pokračujte o Reboulovi.“

Sofie hledala v paměti vše, co se kdy z tisku a z televize o Reboulovi dověděla. Žil v Marseilli, v jakémsi paláci. Jeho vášní, často veřejně publikovanou, byla Francie a všechno francouzské (tedy kromě Paříže, jíž jako konečně každý pravý Marseillan nedůvěřoval). Dokonce podstoupil onu oběť nejvyšší, a platil své daně, a každého dubna uspořádal tiskovou konferenci, aby mohl celému světu sdělit, jak mocně přispěl národní ekonomice v právě uplynulém roce. Svou pozorností zahrnoval zejména mladé dámy, a ty se pravidelně objevovaly po jeho boku na stránkách populárních časopisů, které se o nich shovívavě zmiňovaly jako o neteřích. Udržoval si dvě jachty: jednu na léto v Saint-Tropez, druhou na zimu na Seychellách. Samozřejmě disponoval soukromým tryskáčem.

„A to je asi tak všechno, co o něm vím,“ řekla Sophie. „Pokud byste chtěl zvědět více, musel byste se vyptat mé kadeřnice. Ta si myslí, že by ho měli zvolit za prezidenta.“ Pohlédla Samovi přes rameno a řekla: „Teď zavřete oči, Same. Jsou tu ledvinky.“

Sam oči zavřel, ale nos mu sdělil, že má svůj talíř před sebou. Sklonil hlavu a nadechl se těžké, zvěřinové vůně, intenzivnější než z obyčejného masa, teplé a syté a nesmírně vábné. Možná, že o těch vnitřnostech neměl pravdu. Otevřel oči. Uprostřed talíře se nad sopkou z bramborové kaše vznášel nádech páry, kráter obsahoval jezírko omáčky a u úpatí byly čtyři macaté a tmavě hnědé ledvinky, každá o velikosti asi tak golfového míčku.

Sophie se naklonila přes stůl a uštědřila mu malou hromádku hořčice. „Tohohle si nedávejte moc, nebo se to popere s vínem. Bon appétit.“ Opřela se dozadu a pozorovala ho, jak si dává do úst první sousto.

Žvýkal. Polkl. Uvažoval. Usmál se. „Víte, já to lidem říkám už dlouho, že na konci opravdu těžkého dne vám nic nesedne lépe, než ledvinky na portském.“ Poceloval si konečky prstů. „Vynikající.“

Ledvinky a výborný pomerol sehrály svou úlohu, a když konečně Sam i Sophie vytřeli zbytky báječné omáčky posledním kouskem chleba, oba se nacházeli v dobrém a optimistickém rozpoložení. To spojení s Reboulem bylo zajímavé, možná, že jen to, ale bylo to určité vodítko a poskytlo ji k něčemu, na čem se dalo pracovat.

„Z toho, co jste mi řekla,“ pravil Sam, „má Reboule více peněz než potřebuje, je poněkud výstřední a je posedlý vším, co pochází z Francie. Víme, jestli má vážný zájem o víno? Řekl bych, že ano, když má vlastního sklepmistra. Má kontakty ve Státech? Sbírá ještě něco jiného kromě jachet a dívek? Rád bych o něm zjistil víc.“

„V kterémžto případě,“ nato Sophie, „se musíte domluvit jedině s mým bratrancem.“ Přikývla a vzala si do ruky sklenku. „Ano, s mým bratrancem Philippem. Žije v Marseilli a pracuje pro La Provence. To je regionální deník, a on je tam jako starší reportér. Ten bude o Reboulovi vědět všechno, a co neví, na to se vyptá. Ten by se vám líbil. Je mírně praštěný, ale to jsou všichni tam dole. Říkají tomu fada.“

„Zní to správně. Zřejmě právě to, co potřebujeme. Tak kdy jedeme?“

„My?“

Sam se naklonil přes stůl, nasadil vážný tón a seriózní výraz ve tváři. „Přece mě nemůžete nechat jet samotného. Marseille je velkoměsto. Co když se tam ztratím. A neměl bych s kým jít na bouillabaisse. A kromě toho, lidé od Knoxe na vás spoléhají, abyste sledovala každou stopu, každičkou nápovědu, i kdyby to znamenalo jet dolů na jih Francie. Jak říkáme v naší pojišťovací branži, je to mizerná práce, ale někdo to dělat musí.“

Sophie se musela smát, i když vrtěla hlavou. „To vždycky přesvědčujete ženy, aby dělaly to, co chcete vy?“

„Ne tak často, jak bych rád. Ale snažím se. A co tak trošku toho camembertu, co má Delphine ve sklepě přikovaný ke zdi?“

„Na camembert říkám ano.“

A když pak konečně dopili a po kávě a sklence calvadosu, který jim Delphine vnutila, řekla ano i na Marseille.

Sam dobalil a málem se odebral do říše snů za pomoci zpráv z CNN, když mu zazvonil mobil.

„Dobré odpoledne, pane Levitte. Jak se máme?“ Ženský hlas zněl teple, čiperně a kalifornsky. „Mám tu pro vás Elenu Moralesovou.“

Sam spolkl zívnutí. „Eleno, máš nějaký pojem, kolik je tady hodin?“

„Tak se hned nerozčiluj, Same. Mám za sebou jeden opravdu perný den. Rajtoval mi po zádech Roth. Přišel až do kanceláře a hulákal tu celou hodinu. Právníci, média, jeho kámoš guvernér, a kdyby se byl zdržel jen o něco déle, tak už by na nás zavolal samotný nejvyšší soud. Jinými slovy chce vědět, co se děje a chce své pojistné. Chtěl po mně tvoje číslo, ale já jsem mu řekla, že jsi mimo dosah.“

„Hodná holčička.“

„On se však vrátí. Co mu mám říct? Máš už něco?“

Sam rozpoznal zoufalství, když je slyšel. Danny Roth v plném řevu, s pěnou u huby (pardon, u úst) a se sprchou vyhrůžek, by stačil rozzuřit i světce. Nadešel čas na to, co by se dalo nazvat bílou lží.

„Poslyš,“ řekl, „Rothovi řekni, že právě vyjednávám s úřady v Bordeaux, a že doufám, že prorazím během několika dní. Ale – a to je nesmírně důležité – tahle jednání jsou velice delikátní a extrémně citlivá. Jde o pověst Bordeaux, a jakákoli publicita kdekoli všechno ohrozí. Takže bez právníků, bez médií a bez guvernéra. OK?“

Téměř mohl slyšet, jak na druhém konci spojení Elenin mozek tiká. „Ale co se děje doopravdy, Same?“

„Na něco jsem přišel, co by mohlo být, nebo by být nemuselo, dost významné, takže zítra ráno jedeme do Marseille zjistit co a jak.“

„Jedeme?“

Sam si povzdychl. Po druhé tento večer se ho někdo ptá na to množné číslo. „Madam Costesová letí se mnou. Má tam kontakty, které budeme potřebovat.“

„Jaká je?“

„Madam Costesová? Och, blond, tlustá a tak padesát. Však víš.“

„Jo, jo. Kočka.“

„Dobrou noc, Eleno.“

„Dobrou noc, Same.“

Jedenáct

V Marseilli Sam dosud nikdy nebyl, ale samozřejmě viděl film Francouzská spojka a četl několik bezdechých článků v turistických přílohách, takže si myslel, že ví, co může očekávat. Za každým rohem číhají zástupy padouchů – nepochybně personál mafie čekající na zaučení. Rybí trh na Quai des Belges bude zdrojem látek normálně se v rybích útrobách nevyskytujících: okoun mořský s heroinovou nádivkou a kanic s kokainovou oblohou. Kapsáři a tuláci všeho druhu strategicky rozmístění tak, aby bez problémů mohli odlehčit naivního turistu zbytečně zatíženého tobolkou, fotoaparátem či kabelkou. V každém případě se daly očekávat ozvěny toho, co o Côte d’Azur napsal Somerset Maugham: „Slunný koutek se stinnými rysy.“ Znělo to zajímavě.

Sophie, která Marseille navštívila jen jednou, a to před mnoha roky, Samovi moc nepomohla v tom, aby si mínění napravil. V paměti jí utkvělo, že ve srovnání s úpravnou urozeností Bordeaux je Marseille ušmudlané a přecpané bludiště plné nevázaných a často podivně vyhlížejících mužských a ženštin. Výraz, který použila, když popisovala, jak město, tak i jeho obyvatele, byl „louche“ – čili jak se najde ve slovníku, „záludný, podezřelý, pochybný, dvojsmyslný“. Udivovalo ji, jak může její bratranec Philippe v tom městě žít, a to vcelku spokojeně. Ovšem, jak se Samovi přiznala, odedávna měla určité podezření, že Philippe sám je mírně „louche“.

Když toho odpoledne přistáli na letišti Marignane, veškeré jejich temné myšlenky rozehnala dramatická, téměř oslepující záře světla, nebe tak hluboce modré jako krabička od gauloisek, a přátelské chování jejich taxikáře cestou do hotelu. Brzy vyšlo najevo, že se minul povoláním – vlastně měl pracovat pro místní turistický úřad. Podle jeho názoru je Marseille středem vesmíru, zatímco Paříž není nic jiného než uhřík na mapě. Marseille přece založili před více než 2 600 lety, a stala se pokladnicí dějin, tradice a kultury. Restaurace v Marseilli – to je důvod, proč pánbůh stvořil ryby. A lidé tady jsou ti nejštědřejší a nejsrdečnější, jaké kdy potkáte.

Sophie to všechno brala bez komentáře, přestože pozvednuté obočí a poloviční úsměv naznačovaly, že není o tom všem zcela přesvědčená. Když se taxikář odmlčel, aby nabral dech, využila toho, aby se zeptala, co si myslí o Francisu Reboulovi.

„Ach Sissou, král Marseille!“ V hlasu se mu objevil náznak úcty. „Co vy víte! To je, kdo by měl řídit tuhle zemi! Lidový člověk, přes ty všechny miliardy. Představte si, mužský, co si klidně zahraje boules se svým šoférem! Člověk, který by klidně mohl žít kdekoliv, a kde si to vybere? Ne v Paříži, ne v Monte Carlu, ne ve Švýcarsku, ale zrovna tady, v Marseilli, v Palais de Pharo, odkud se může podívat z okna a uvidět ten nejkrásnější výhled na celém světě – Vieux Port, Středozemní moře, Château d’If, velkolepý chrám Notre-Dame de la Garde… Merde!“

Dupl na brzdu a začal couvat a proplétal se nazad mezi sborem houkaček dopravy, která se řítila jeho směrem, zpět ku krátkému vjezdu do hotelu. S omluvou, že přejel jejich cíl, je vysadil, dal Sophii svoji navštívenku, spokojeně se usmál nad spropitným od Sama a popřál jim spokojený pobyt v Marseilli.

Na radu bratrance Philippa se ubytovali v Sofitel Vieux Port, moderním hotelu s výhledem na Fort Saint-Jean z dvanáctého století, jednu z trojice pevností, jež měly za úkol chránit město před piráty a mořeplavci z Paříže.

Nahoře ve svém pokoji Sam odsunul okno, vyšel na terasu a nadechl se slaného vzduchu. Docela dobré, řekl si, jak se díval dolů na město. Ba i výborné. Do Marseille se již dostavilo časné jaro a vzduch až zářil, jak ho projasňovaly odrazy slunce na hladině. V přístavu stovky stožárů malých člunů vypadaly jako plovoucí mořský lesík. V dáli na moři se ostře rýsovala plochá, ale jasná silueta Château d’If. Sam pochyboval, že by Reboulův výhled mohl být ještě lepší než tenhle.

Sešel dolů, aby počkal na Sophii v hale, ale našel ji tam, jak již přecházela sem a tam s telefonem u ucha. Když skončila, přišla za Samem a podívala se na hodinky.

„To byl Philippe,“ řekla. „Navrhuje, abychom se setkali na skleničku asi tak za půl hodiny.“

„To oni tady v Marseilli s těmi skleničkami začínají takhle brzo – přijde sem?“

Sophie si povzdechla a zavrtěla hlavou. „S Philippem to nikdy nemám jednoduché. Chce nám ukázat jeden z těch jeho oblíbených barů, kam nechodí turisti. Je to v Le Panier. Řekl, že tam odtud vede hezká procházka, typiquement marseillais. Zvládnete to?“

Zastavili se u recepce pro mapu a vydali se dolů z kopce směrem k Vieux Port. Cestou Sophie povídala o všem, co věděla, byť i málo, o Le Panier. Byla to nejstarší část Marseille, původně domov rybářů, Korsičanů a Italů, a během války útočiště židovských uprchlíků před nacisty. Při jedné obzvláště pomstychtivé akci v 1943 nacisté nařídili čtvrť evakuovat – a většinu jí vyhodili do vzduchu.

„Philippe zná mnoho historek z té doby,“ řekla Sophie. „Po válce quartier přestavěli – řekla bych ne moc pěkně – a většina lidí, co tam teď bydlí, jsou Arabové.“

Přešli přes přístavní hráz na konci Vieux Port a proplétali se změtí turistů a studentů čekajících na trajekt, který se plaví na Château d’If. Staříci mrkající do slunce jako svraštělé ještěrky a usazení na nízké zídce jako na hřadě, okukovali děvčata. Párek psů očichával stopy zbylé po stáncích ranního trhu s rybami. Batolata vyvezená v kočárcích na čerstvý vzduch zírala na jejich klábosící matky. Poskytovalo to poklidnou a zdraví prospěšnou podívanou, a Sam se cítil, jako by ho někdo ošálil.

„Příliš nebezpečně to tu nevypadá,“ rozhodl se. „Kdepak jsou všichni ti pouliční zloději? V pátek nedělají? Už jsme v Marseilli hodinu a dosud mi nikdo nevybral kapsy. Vy taky pořád ještě máte kabelku. Ti hoši tady vycházejí ze cviku.“

Sophie ho poplácala po paži. „Jen se nestarejte. Zeptáme se Philippa, kam si zajít na příjemné oloupení.“ Zastavila se a nahlédla do mapy. „Potřebujeme se dostat do Montée des Acoules, hned u katedrály. A to se podívejme! Pana Reboula máme hned v sousedství.“ Ukázala prstem na mapu, a vida, byl tu Palais du Pharo, jen pár set metrů od hotelu.

Hned jak odešli ze vzdušného a otevřeného okolí přístavu, atmosféra se změnila. Slunce zmizelo. Ulička Montée byla strmá, zachmuřená a úzká, stěží na jediné auto. Budovy, které by v slunečním svitu asi vykazovaly určitý půvab, vypadaly pouze ošuměle. Jedinými známkami života byly závany jídel a kvílení severoafrické populární hudby, vycházející z oken domů, jež míjeli. Zahnuli do uličky vlevo.

„Myslím, že ten bar je na konci téhle ulice,“ řekla Sophie. „Na placette beze jména. Opravdu nevím, jak Philippe hledá taková místa.“

„Tihle louche hoši vždycky znají ty nejlepší adresy. Ale abych byl férový, řekla jste, že chce, abychom se seznámili s něčím typiquement marseillais.“

Což přimělo Sophii, aby přes našpulené rty opovržlivě vyfoukla vzduch a vyloudila zvuky, které v podstatě dokážou jen Francouzi. Sam to zkusil mnohokrát, ale bez úspěchu. Jeho pokusy jaksi vyzněly spíše jako nadýmání než opovržení. Dospěl k závěru, že na to musí člověk mít galské rty.

Došli ke konci uličky a na malé náměstíčko. Uprostřed rostl malý, ale zarputilý platan, jemuž se podařilo přežít navzdory těsnému betonovému límci. A v jednom z rožků, s okny vyzdobenými podnětnými fotbalovými hesly v barvě bílé – ALLEZ LES BLEUS! a DROIT AU BUT! se tam vyskytovaly nejčastěji – byl ten bar. Vybledlý štít nad dveřmi oznamoval jméno. Le Sporting. Přede dveřmi stál zaparkovaný zaprášený černý skútr značky Peugeot.

Sam otevřel dveře, ze kterých se vyvalil hustý oblak tabákového kouře. Skupinka chlapů s rozbrázděnými tvářemi vzhlédla od karet. Dva další se obrátili od baru k nim a zírali. Jediný úsměv na ně zazářil z kouta, kde u stolku seděla hřmotná postava s tmavými vlasy. Chlap jako medvěd teď vstal, rozpažil do široka náruč a vrhl se na Sophii. „Ah ma petite cousine“ zvolal a s nadšením jí uštědřil párek polibků na obě tváře, „enfin à Marseille. Bienvenue, bienvenue.“ Obrátil svou pozornost k Samovi a spustil anglicky. „A vy musíte být ten Američan. Sam.“ Zmocnil se Samovy ruky a mocně mu s ní zapumpoval. „Vítejte do Marseille. Co si dáte?“ Naklonil se k nim důvěrně a ztlumil hlas. „Entre nous, víno bych si tady nedal, jestli se chcete ve zdraví dočkat večera. Třeba pastis? Pivo? Taky tu mají výbornou whisky z Korziky. Posaďte se, posaďte se.“

Sam se rozhlédl. Na údržbu tu již delší dobu nedbali. Většina kostkovaných dlaždic na podlaze byla prošlapaná až do betonu. Kdysi bílý strop nabyl barvy tmavě nikotinově hnědé. Stolky a židle byly věkem vyhlazené do lesku. Ale možná se tu skrýval nějaký poklad.

„Mají to tu hezké. Dělají tu svatby?“

„Jenom pohřby,“ odvětil Philippe s úsměvem. „Kromě toho je tu ticho. Velmi nevtíravé. Setkávám se tu s místními politiky, kteří nechtějí být viděni, jak mluví s tiskem.“

„Telefony tu nemáte?“

„Telefony se dají odposlouchávat. Vzhledem k tomu, že jste z Ameriky, mohlo by vám to být povědomé.“ Obrátil se dozadu a zavolal směrem k baru. „Mimine, s ‚il te plaît? On est presque mort de soif.“

„J’arrive, j’arrive.“ Hlas Mimine, příjemný lehčí baryton, vycházel zpoza kuličkové záclony za barem a vzápětí jej následovala jeho majitelka. Byla to dáma impozantního zjevu: Přes sto osmdesát výšky na podpatcích, kudrnaté střapaté vlasy té barvy rudé, kterou lze vidět i ve tmě, černě obmalované oči, obří zlaté kruhy v uších a vskutku monumentální poprsí, jehož většina byla vystavena na odiv, a to co zůstávalo skryto, se z oranžového trička, které jí bylo o dvě čísla menší, dralo ven. Zastavila se u stolu, ruce v bok a zrak zafixovaný na Sama. Pokývla na něj a oslovila Philippa – peřej slov vychrlených v krkolomné rychlosti a přízvukem, znějícím vzdáleně jako francouzština, ukončená hrdelním chichotem. Philippe se chechtal, Sophie se červenala a Sam nerozuměl ani slovíčko.

„Mimine se líbíte,“ sdělil mu Philippe a chechtal se dál.

„Co vám navrhuje, sice neřeknu, ale bez obav. Pokud jste se mnou, jste v bezpečí.“

Objednali si a Mimine trvalo o moc déle než bylo třeba, jak se shýbala níž než bylo třeba, naservírovat Samovi jeho pastis. To bylo něco, co se Samovi stalo po prvé v životě, že by na něj někdo zíral. Bylo to nezvyklé, ale nikoli zcela nepříjemné.

„A teď Philippe,“ začala Sophie, „přestaň se hihňat. Už toho bylo dost. Sam ti řekne, proč jsme přijeli do Marseille.“

Sam začal, krádeží v Los Angeles počínaje a objevem, který učinili o Florianu Vialovi a jeho navštívenkách v Bordeaux konče, ale pověděl Philippovi v podstatě jen to, co bylo zapotřebí. Hromotluk mu naslouchal pozorně, občas mu položil doplňující otázku a sem tam si něco poznamenal. Když Sam skončil, Philippe chvíli seděl mlčky a poklepával si na poznámkový bloček.

„Bon. Takže pokud jde o Reboula, můžete mít vše, co máme, čehož je dost. Ale to nestačí, že ne?“

Sam přikývl. „Potřebujeme se s ním setkat.“

„Pokud je v Marseilli, bez problému. Nikdy neodolá interviewu. Pochopitelně, potřebujete dobrou záminku.“

„A potřebujeme se podívat do jeho sklepa.“

„Aha. V kterémžto případě potřebujete skutečně dobrou záminku.“ Philippe se usmál a znovu si poklepal zápisník. „A pokud jde o tu záminku, třebas tam zbude i něco pro mne.“ Pokrčil rameny. „Jeden nikdy neví.“

„Co tím míníte?“

„Exkluzivní reportáž, můj milý. Řekněme, že ty vaše výzkumy povedou k něčemu zajímavému – malý skandálek týkající se nejbohatšího muže v Marseilli. To by znamenalo titulní stránku a tu bych nerad sdílel s někým jiným. Rozumíte?“

„Jasně. Bez obav. Zůstane to v rodině. Pomůžete nám a vy za to máte sólokapra.“ Sam napřáhl ruku přes stůl. „Platí.“

Potřásli si rukou a Philippe se zvedl první. „Zajdu zpět do redakce a posbírám všechno o Reboulovi. Zůstáváte tady?“ Mrkl na Sama. „Mimine se o vás postará.“

„Musíte bratránkovi prominout,“ ozvala se Sophie, vstala a vrtěla hlavou. „Někdy se divím, jak je to možné, že jsme příbuzní.“

Venku Philippe odemkl visací zámek na skútru a usadil se na sedle. „Na ničem jiném se v Marseilli nedá jezdit,“ prohlásil a nastartoval. „A bientôt, mes enfants.“ Se zamáváním odhrčel uličkou dolů a jeho neskladný obrys udržoval rovnováhu na dvou malých kolečkách.

Dvanáct

„Takže to, co potřebujeme,“ oznámil Sam, „je věrohodná povídka, něco, co nás dostane do Reboulova sklepa na tak dlouho, než zjistíme, co tam všechno má. Vína má zřejmě velkou zásobu, takže nám to vezme nejméně dvě hodiny. Možná i déle. Budeme potřebovat dost času na poznámky a pokud možno na fotografie. Jo, a musí to být povídka, kterou si nemůže obratem ověřit.“ Přikývl hlavou směrem k číšníkovi, který pak zapíchl vývrtku do zátky. „Lehké to nebude. Máte tvůrčí náladu?“

Rozhodli se najíst v hotelové restauraci, podávající místní ryby a místní bílé z Cassis, a zdarma i panorama západu slunce nad Vieux Port. Dosud bylo záhy, a kromě jednoho dalšího stolu obsazeného byznysmeny, kteří se rozhodli vzít na večeři své aktovky a obchodní záměry, měli celou restauraci jen pro sebe.

„Již jsem o tom podumala,“ odpověděla Sophie. „Jestli má Philippe pravdu, tak sjednat schůzku s Reboulem by neměl být problém. Mohli bychom mu říct, že píšeme o něm pro časopis…“ Zarazila se a Sam již kroutil hlavou.

„Hned by se zeptal, pro který časopis, a jeho lidé by chtěli zavolat šéfredaktora, aby se ujistili, že v tom nebudou třeba pomluvy. V každém případě ten interview bude jen kouřová clona našeho účelu. Naším cílem je shlédnout ten jeho sklep. A ta vína.“

Jediné zkušenosti, které Sophie měla s klamem a habaďúrou, se týkaly společensky choulostivých večeří v Bordeaux, ale zjistila, že náročný úkol vymyslet důvěryhodnou povídku jako důvod k návštěvě, je jí po chuti. „Už vím,“ řekla. „Vy jste bohatý Američan, který si chce pořídit báječný sklep plný vína – a máte naspěch, pochopitelně, jako všichni bohatí Američané – a já vám radím. K Reboulovi si jdeme pro inspiraci, protože se ví, že má asi ten nejlepší sklep ve Francii.“

Sam se mračil. „A co by z toho on měl? Proč by měl pomáhat někomu, koho vůbec nezná?“

„Protože má rád, když mu někdo pochlebuje.“ Sophie pokrčila rameny. „To mají rádi všichni mužští – a ti úspěšní nejvíce.“

„To ano. Ale nepřipadá mi to dost přesvědčující, určitě ne pro někoho, kdo miluje publicitu. A my víme, že on publicitu zbožňuje. On nevypadá na člověka, který dělá dobré skutky potají.“

Sam zvedl láhev a chtěl jim dolít, když se náhle zastavil, láhev na půl cesty mezi kbelíkem s ledem a Sophiinou sklenkou. „Co to bylo, co jste řekla, jen před chvilkou? Že má nejlepší sklep ve Francii?“

„No a?“

„Jak jste řekla nejlepší sklep – anglicky best cellar, vybavila se mi kniha. Kniha, které se hodně prodá. V angličtině bestseller. Nuže: Předpokládejme, že dáváme dohromady knihu. Velkou, okázalou, drahou knihu. Knihu o těch nejlepších sklepech ve Francii – ne, ne, ne – řekněme o všech nejlepších sklepech světa – a to, co v té knize chceme, je Reboulův sklep.“ Sama to tak zaujalo, že nezpozoroval, že drží v ruce kapající láhev ani trpělivého číšníka za zády. „A proč? Protože to má všechno: výbornou kolekci vín, mimořádně situovaný sklep, fascinující a úspěšný majitel, všechno. A to všechno, samozřejmě – zejména včetně majitele – tam vytiskneme v barevných fotografiích, které zabere jeden z předních světových fotografů. Takže jednak Reboulovi podstatně zalichotíme, a to veřejně, a jednak nabudeme důvodů k tomu – setrvat patřičně dlouho ve sklepě. Tak dlouho, jak třeba. Dostatečně dlouho na to, všechno si sepsat, a dostatečně dlouho na to, pořídit si spoustu fotografií.“

Sam se opřel dozadu a podal láhev vznášejícímu se číšníkovi, který se konečně dočkal toho, aby jim nalil. „Tak co na to říkáte?“

„Slibné,“ usoudila Sophie. „Vlastně výborné. Ale jedna velká otázka: Kdo vlastně jsme? Míním, které nakladatelství. Reboul se určitě bude ptát.“

Sam se začal přizpůsobovat francouzským způsobům a důrazně na Sophii pokýval ukazováčkem. „Nejsme z nakladatelství. My jsme nezávislí producenti. Máme nápad na knihu. Knihu nazveme Nejlepší vinné sklepy světa. My zadáváme práci textařům a fotografům. Pak vyrobíme maketu a prodáme práva tomu mezinárodnímu nakladatelství, které nabídne nejlepší cenu. Bertelsmann, Hachette, Taschen, Phaidon – tenhle typ nakladatelství.“

„Jak tohle všechno víte?“

Sam si vzpomněl na svůj poslední a jediný styk s knižním světem. „Asi tak před dvěma roky jsem měl co dělat ve Frankfurtu, zrovna když tam probíhal knižní veletrh. Je to úplná zoologická zahrada, ale velkolepá. Sjedou se tam nakladatelství z celého světa a kupují a prodávají. Seznámil jsem se s nějakými lidmi od nich, kteří se každý večer setkávali v baru. Dítě, ti se uměli napít! Mluvili a já jsem poslouchal. A poučil jsem se. Hodně. Velmi zajímavé.“

A jak se pomalu a příjemně propracovávali okounem mořským na fenyklu, čerstvým kozím sýrem s tapenade, rozmarýnovým sorbetem, přihrávali si ten nápad sem a tam, hledali v něm slabé stránky a přidali několik ozdob. Když došlo na kávu, měli dojem, že vytvořili povídku, která vydrží. Ráno Sophie zjistí od Philippa telefon Reboulovy kanceláře a s troškou štěstí domluví schůzku. Sam si zajde koupit fotoaparát a vyšperkuje plán představení.

„A navíc mě napadlo, jak bezvadně ukončit dnešní večírek,“ řekl při podepisování účtu. „Půlnoční špionáž.“

Sophie na něj pohlédla úkosem. „Jakou špionáž?“

Sam si poklepal na stranu nosu a mrknul na ni. „Tajný průzkum. Řekl jsem si, že by mohlo být zajímavé projít se po cestě nahoru, a jen tak zabloudit k sousedům. Půjdeme?“

„Proč ne? U špionů jsem ještě nedělala.“

Vyšli z hotelu a dali se do kopce po Boulevardu du Charles Livon, až došli k masivní železné bráně, která zůstala otevřená. Vjezd od brány vedl tmou až ke vzdáleným zábleskům světla, zřejmě z budovy na konci.

„Tak to jsem chtěl vidět. Kolonie pro jednoho, s bránou.“ A vydal se po vjezdu se Sophií v závěsu, o krok pozadu.

Zatahala ho za rukáv. „Same? Co řekneme, když nás někdo zastaví?“

„Za prvé nebudeme šeptat. Pak řekneme – třeba, že jsme párek nevinných turistů z Ameriky, kteří si mysleli, že jsou v městském parku. A nemluvte francouzsky. Usmívejte se. Hodně. Nic se nestane.“

Jak šli dále po vjezdu, burácení dopravy z bulváru pomalu utichalo až do tlumeného hukotu. Po dalších dvou stech metrech došli k přistřiženému trávníku velikosti fotbalového hřiště, a za ním, zalitý světlem, stál domov Francise Reboula.

Sam si hvízdl. „Tak z téhle chaloupky by Bílý dům mohl dostat pocit méněcennosti.“

Zůstali stát a poddali se dojmům. Budova před nimi, na vzdáleném konci trávníku, byla kolosální. Třípatrová, s dvěma křídly po stranách, jež mezi sebou uzavírala štěrkem pokryté nádvoří. Téměř ztraceno na jedné straně stálo asi půl tuctu černých limuzín zaparkovaných v úpravné řadě, a ve světle z oken v přízemí bylo vidět skupinku řidičů, kteří se tam bavili a kouřili a v chladném nočním vzduchu čekali na panstvo.

„Mají tam společnost,“ řekl Sam a podíval se na hodinky. „Uděláme lépe, když se vytratíme. Hosté by mohli začít vycházet.“

Jen se otočili k východu, když je oslepilo ostré světlo přímo do tváře. Přicházel k nim strážný s vlčákem. Nevypadali nijak přívětivě.

Sam cítil, jak Sophie vedle něho ztuhla. Zhluboka se nadechl, zvedl obě ruce vzhůru, usmál se do té záře a promluvil anglicky. „Hi, trošku jsme se ztratili. Mluvíte anglicky?“

„Que faites-vous ici?“

„Anglicky asi nemluvíte.“

Pes zakničel a vzepjal se na vodítku.

„Hledáme náš hotel,“ řekl Sam. „Sofitel. Hotel Sofitel?“ Mával rukama kolem a činil se, seč byl, aby vypadal jako někdo, kdo se klidně ztratí z jednoho z nejvýznačnějších hotelů Marseille.

Strážný k nim přistoupil blíže. Nevypadal o nic méně hrozivě než jeho pes. Sam by se rád zeptal, jestli oba koušou. S trhnutím hlavy strážný ukázal kuželem světla k východu. „Au bout du chemin. Puis à gauche.“

„Gauche – to je vlevo. Správně? Gracias – ne vlastně, počkejte – merci.“ Obrátil se k Sophii. „Já se v těch zatracených cizích jazycích pletu. Příště jedeme na Cape Cod.“

Strážný se zamračil ještě víc a znovu mávl světlem k východu, jako by je chtěl tím kuželem vymést ven. Psí zuby se v tom světle leskly. Sophie vzala Sama za paži a kormidlovala ho ven. Sam pořád brblal.

V bezpečí zpátky na bulváru si Sophie oddechla a musela se smát. „Tak co, byla to dobrá špionáž? Ten chlap moc gentil nebyl.“

„Chudák,“ na to Sam. „To je ale mizerná práce – celou noc chodit se psem a kolem, z toho by se jeden zbláznil. Zajímalo by mě, jestli je tam pořád nebo jen kvůli těm hostům. Podle těch šoférů soudě Reboul musí mít dost zajímavé známé. A mírně přemrštěný dům. Těším se na to, až se dostaneme dovnitř.“

Došli do hotelu a v recepci si vyzvedli klíče. Sophie s úsilím potlačila zívnutí. Měli za sebou dlouhý den a Bordeaux se zdálo pěkně daleko.

„Tak jste nachystaná na zítra?“ zeptal se Sam. „Může to být váš první den v roli knižního producenta. To by mohlo být velmi zajímavé.“

„Ještě nikdy jsem se s žádným nesetkala. Co si oblékají?“

Sam se musel smát. „Něco přesvědčivého. Dobře se vyspěte. Uvidíme se ráno.“

„Ráno raníčko?“

„Ráno raníčko.“

Sam si stoupl pod sprchu a v myšlenkách si prošel celý den. Philippe vypadal jako opravdový přínos. Byl nápomocný, měl smysl pro humor a byl natolik chytrý, že ihned rozpoznal možnosti pro sebe. A také mu poskytoval dojem, že – jak to řekla Sophie – byl mírně louche. Trošku dareba, což byla přednost, se kterou Sam neměl problémy, ba naopak, mohla poskytnout základy pro úspěšnou spolupráci. Uvidí se zítra, s čím Philippe přijde o Reboulovi.

A pak tu byla Sophie, daleko komplikovanější. Sam cítil, že je do jisté míry v zajetí svého původu – velmi korektního francouzského měšťanského původu, s pravidly společenského chování a přesnými způsoby u tabule, stylem oblečení a se zdrženlivostí vůči čemukoliv a komukoli, co se těm pravidlům vymykalo. Přesto by se jednoho dne mohla změnit. Byla inteligentní, půvabná a měla smysl pro humor, což dokázala tím, že se s ním večer vydala k Palais du Pharo. Každým coulem to byla krásná žena. Ale, jak si Sam musel sám sobě s povzdechem přiznat, Elena Moralesová to nebyla.

Vyšel ze sprchy, zabalil se do osušky a zašel zpět do ložnice. Telefon měl na nočním stolku vedle hodinek. Podíval se, kolik je hodin. V L. A. byla polovina odpoledne. Sam si mohl představit Elenu, jak pojedla miniaturní porci u psacího stolu, bojuje s telefonáty od Dannyho Rothe a říká si, co je nového, udělal Sam nějaký pokrok, pokud vůbec? Byl v pokušení jí zavolat. Ale co by jí mohl říct? Pravdu? Že chtěl slyšet zvuk jejího hlasu? Rozhodl se, že s tím počká do zítřka, kdyby mělo být co hlásit.

Následující půlhodinku prožil tak, že se snažil dešifrovat zápas francouzského rugby v televizi, a i přes ten řev diváků usnul.

Třináct

Sam vyšel ven na čerstvý ranní vzduch a podíval se, co mu donesli k snídani. Na bílém naškrobeném ubrusu na stolku na terase se objevilo krásně uspořádáno vše, co rozumný mužský potřebuje, aby se ráno rozjel: plná konvice aromatického café filtre, konvička horkého mléka, dva macaté, dozlatova vypečené loupáčky a výtisk Herald Tribune. Nasadil si brýle proti slunci, zkontroloval výhled, jestli se od včerejška nezměnil, a usadil se s příjemným pocitem blahobytu. Zazvonil mu telefon.

Než odpověděl, pohlédl na hodinky. Sophie si začala přivlastňovat americké návyky. „Dobré ráno,“ ozval se. „Není na vás nějak brzo?“

„Starci nemohou spát, Same. Však na to přijdeš sám.“ Hlas byl příjemný a s mírným přízvukem. Axel Schroeder.

Sam na vteřinku zaváhal, než ho přešlo překvapení. „To je krása. Axel. Díky za zavolání. Co je nového?“

„Tak, něco tu a něco tamhle. Tu a tamhle. Myslel jsem, že bychom si večer mohli dát něco k pití.“ Udělal přestávku. „Jestli jsi ještě v Paříži.“

Aha. Loví, řekl si Sam. Zřejmě již volal do Montalambertu a zjistil, že jsem odjel. „Docela bych rád, Axele. Ale dnes večer bohužel.“

„Velká škoda,“ odpověděl Axel. „Nerad ti dávám špatné zprávy po telefonu.“ Sam slyšel, že si vzdychl. „Ale abych to zkrátil. Aniž bych zacházel do podrobností, slyšel jsem, že tu krádež vína si Roth zorganizoval sám.“

„Vážně?“

„Ano. Mám ten dojem, že ve Francii marníš čas. Být tebou, tak jedu zpátky do Kalifornie. To bych ti radil já.“

„Díky, Axele. Zcela určitě ti dám vědět, jak se něco dovím.“

Sam si nalil první šálek kávy a potřásal přitom hlavou. Axela měl sice celkem v oblibě, a občas se dokonce stalo, že Axel druhé – a sebe rovněž – překvapil tím, že nelhal. Ale tentokrát ne, tím si byl Sam jist. Což bylo vlastně povzbuzující znamení. Utrhl konec loupáčku a namočil ho do kávy, což byl jeden z francouzských zvyků, kterým se přiučil – ubryndané, ale moc dobré. Na ramenech pocítil sluneční teplo a otevřel si noviny na sportovních stránkách.

V jedenáct se Sam, Sophie a Philippe usadili v hotelové hale u stolku v rohu. Sophie strávila podstatnou část dopoledne proplouváním různými obrannými pásmy Reboulova štábu. Konečně se dostala až k jeho soukromé sekretářce, která jí sdělila, že Monsieur Reboul je zaneprázdněn se svým učitelem jógy a nesmí být vyrušován. Slíbila, že zavolá zpět.

„A cos jí řekla?“ zeptal se Philippe.

Sophie mu objasnila záludnosti jejich postavení a Philippe pochvalně přikyvoval, když se mu představila ve své nové úloze producentky knihy.

„To by mělo zabrat,“ prohlásil, když skončila. Pak vyňal ze svého nylonového a omšelého baťůžku tlustý svazek. „Voilà: složka jménem Reboul. Vytiskl jsem všechno, co se mi zdálo zajímavé, abyste na přečtení nepotřebovali počítač. Uvidíte z toho, jak miluje pozornost veřejnosti, a když je v tom i fotografie, tak je z toho celý bez sebe. Úplnej politik.“ Přestal a ušklíbl se. „No, možná, že tak zle na tom ještě není… Hele, podívejte se.“ Otevřel složku a rozprostřel obsah po stolku.

Byl tam Reboul jako pan stavitel na jednom z jeho stavenišť; Reboul, tiskový magnát, s vyhrnutými rukávy kdesi, co vypadalo jako redakce; Reboul ve fotbalovém tričku, jak se baví s fotbalovým týmem Olympique de Marseille; Reboul v odraném slamáku a s nůžkami v ruce, jak důvěrně rozmlouvá s hroznem vína; Reboul letec, nasedající do svého soukromého tryskáče; Reboul mořský vlk u kormidla své jachty; a konečně, v různorodém vybavení od společenského obleku k tričku a kraťasům, Reboul hrdý vlastník nemovitosti, chez lui v Palais du Pharo. Jedna z fotostudií je zejména zajímala: Reboul znalec vína, se sklenkou pozdviženou ke světlu před stojany s láhvemi vína, jejichž řady se vytrácely do dáli; velmi pravděpodobně ten jeho vlastní sklep.

Sam napůl očekával fotografii Reboula v pyžamu, ale na spánek ten velký muž patrně neměl čas. „Neposeda,“ ocenil to Sam. „Nemá náhodou osobního fotografa?“

Philippe se zasmál. „Nejméně jednoho. Redaktoři, kteří se s ním znají, ani neposílají fotografa, když o něm mají něco napsat.“

„A co manželka? Že by neměl žádnou Madame Reboul?“

„Jedna byla. Zemřela před několika lety, a Reboul se po druhé neoženil. Tím nechci tvrdit, že by se nevyskytla jedna nebo dvě petites amies.“ Philippe přehazoval články, až našel fotografii Reboula s nádhernou mladou ženou o hezkých pár centimetrů vyšší než on. „Malí hoši s velkými peněženkami,“ ohodnotil to Philippe. „Ti jsou vždycky nejčilejší, a vždycky jdou po velkejch holkách. Že je to tak, Sophie?“ A zamával na ni obočím.

Sophie se zatvářila, ale než byla schopná odpovědět, zazvonil jí telefon. Oba muži se na ni dívali, jak vstala a poodešla odpovědět na hovor. Ten byl krátký a kladný. Sophie se ze široka usmála a vrátila se k nim. „Dnes večer v šest třicet,“ oznámila. „Musí to být dnes, jelikož zítra se plaví se svou jachtou na Korsiku a bude pryč několik dní.“

„Úžasné,“ ohodnotil to Sam. „Blahopřeju. Jako producentku knih vás čeká zářivá budoucnost. Tak, a co ještě potřebujeme na dnes večer? Abych si šel opatřit fotoaparát.“

„A já si musím někde koupit oblečení,“ prohlásila Sophie. „Něco profesionálního.“

Philippe pohlédl na hodinky. „A já se potřebuju najíst. Po pravdě, jestli se co nevidět nenajím, zahynu,“ prohlásil. „A vím kam zajít, něco typiquement marseillais. Plány můžeme dokončit při jídle.“

Taxi je vysadilo na rohu Rue de Village, která odbočuje od Rue de Rome. Philippe je zavedl k čemusi, co vypadalo jako výloha obyčejného řeznictví plná panoramatu hovězího, jehněčího a telecího. Zarazil se u vchodu a obrátil se k Samovi. „Doufám, že nejste vegetarián?“ Ale vzápětí sám sobě s potřesením hlavy odpověděl. „Zapomněl jsem. Američan. Samozřejmě, že máte rád maso. A tady se dostane to nejlepší maso v Marseilli.“

Hned jak vešli dovnitř, Sam uslyšel šum hovoru, který k nim pronikal zpoza obchodu. Přišel je přivítat mladý muž, který jakmile se zotavil z Philippova medvědího objetí, je zavedl do malé, přeplněné jídelny zalité světlem pronikajícím listy obrovské buganvílie pnoucí se po skleněné střeše. Philippe se rozhlédl vůkol a kýval a usmíval se na několik druhých zákazníků. „Všichni, co jsou tady, jsou místní,“ prohlásil s určitým uspokojením. „Myslím, že budete jejich první Američan.“ Sam se věnoval studiu prostředí, zcela zřetelně podstatně poplatného hovězím trendům interiérové architektury. Všude se vyskytovala zobrazení velké a impozantní černobílé krávy zvané La Belle, ať již na stěnách nebo na táccích, na slánkách a pepřenkách, a na jídelníčku.

„Mám ten dojem, že tuším, co budeme jíst,“ oznámil Sam. „Co tak obzvláště doporučujete?“

Philippe zavřel menu s plesknutím. „Bresaola jako první chod, se srdíčky artyčoku, na slunci sušenými tomaty a s parmezánem. Pak hovězí líčko, na které tu pokládají řez foie gras. A na konec fondant au chocolat. A pak snad přežijeme do večeře. Věřte mi.“

A jak se tak projídali obědem, každé sousto lepší než to předchozí, Philippe se soustředil na Sophii. Bylo to již dosti dlouho, co se viděli naposledy, a byl zvědavý na novinky. Po jedné nebo dvou nevinných otázkách týkajících se práce a Bordeaux se napil vína, osušil si rty ubrouskem, a přešel na delikátnější témata.

„A co tvůj milostný život?“

„Philippe!“ Sophie se půvabně začervenala a vypadalo to, že našla cosi zcela fascinujícího na talíři.

„Ale přece, pokud vím už nejsi vdaná za toho – co on byl? Projektant jachet? Já totiž jsem vždycky měl ten dojem, že nebyl úplně v pořádku – louche.“ Zarazil se, naklonil hlavu a upřeně se na Sophii zadíval. „Mám pravdu nebo ne?“

Sophie přikývla. „Rozvod zrovna schválili.“

„No a?“ na to Philippe. „No a?“

„A chodím s někým již asi tak osmnáct měsíců.“ Podívala se na Sama a zakroutila hlavou. „Tohle máte k lepšímu, když máte v rodině žurnalistu.“ Obrátila se zpět k Philippovi a pokračovala: „Jmenuje se Arnaud Rolland, vlastní malé château blízko Cissaku, má milou starou maminku, dva labradory a žádné děti. A teď bych ráda dojedla svůj oběd.“

Philippe se úkosem podíval na Sama a mrkl. „Dyť se jen ptám.“

Při kávě se vrátili k událostem dnešního večera. „Než zapomenu,“ řekl Philippe a zahrabal v ruksaku. „Mám tu pro vás devoirs – něco ke čtení, než tam půjdete.“ A podal Samovi malou knížečku. „Je to historie Palais du Pharo, a je to opravdu zajímavé. Reboul je na svůj domov velice pyšný. Udělá to na něj dojem, když ukážete, že o tom něco víte.“

„Philippe?“ Sophie studovala mapu Marseille. „Když si kupuješ oblečení, kam tu chodíš?“

Philippe se zadíval dolů a odmetl si drobek něčeho ze zmačkaných a mírně ošumělých olivově zelených vojenských kalhot, zastrčených do okopaných bagančat. „No je tu výprodej armádního zboží poblíž Canebière. Znám se s majitelem. A on vcelku pochopil, co je mon look.“

„Já nemluvím o tobě. O sobě.“

Philippe se v zamyšlení zadíval do stropu. „Řekl bych Rue Paradis, Rue Breteuil a pár uliček v tom okolí. Označím ti to.“

Před restaurací jim Philippe ukázal, kterým směrem se vydat za jejich cíli – Sophie do butiků a Sam pro svůj fotoaparát. Philippe, na bedrech nesoucí břímě žurnalistiky, se pak vydal na reportáž o akci zvané Salon d’Erotisme, vůbec po prvé uvedené v Marseilli, což měla být unikátní a v podstatě neoblečená záležitost. Jak nahlas spekuloval, co tam asi shlédne, Sophie si zacpala uši a odešla.

Sam se vrátil na svou terasu, usadil se a otevřel si knihu, kterou mu Philippe dal, dvojjazyčný tenký svazeček o historii budovy, ve které teď byl doma Reboul.

Nápad postavit Palais du Pharo vznikl v roce 1852, když Louis-Napoléon, le prince-président, budoucí císař, jemně nadhodil místním hodnostářům, že by se mu mohla velice zamlouvat rezidence s výhledem na moře.

Náznak od Napoleona se příliš nelišil od císařského příkazu, a dobří lidé z Marseille si to vzali za své. Dovolte nám postavit vám dům, řekli. Napoleon – podléhajíc dojmu, že taková štědrost se mírně vymyká běžné úrovni (příklad střídmosti normálně se u císařů nevyskytující) – nabídku nepřijal. Leč pravil, že by byl vskutku potěšen, kdyby mu nabídli vhodnou parcelu, na níž by mohl sám vybudovat vhodnou budovu.

Tak, jak se to v Provenci stává, stavba pokračovala značně zvolna a s mnoha problémy. Přestože se stavbou oficiálně započali v roce 1856, první kámen položili až 15. srpna léta páně 1858 – což byl jako šťastná náhoda svátek svatého Napoleona. To byl jeden z mála šťastných dní, tedy pokud šlo o stavbu. Spousta architektů se hádala, stavbyvedoucí byl neschopný, nebylo dost zedníků, dodávky kamene vázly, okna jim často rozbily poryvy větru. Práce se táhly po dalších deset let, a když nadešel rok 1868 a pak minul, Napoleonův palais byl stále neobyvatelný.

A bylo ještě hůř. O dva roky později, po jakýchsi nepovedených válečných avantýrách, Napoleona sesadili. Odešel do exilu v Anglii, kde v roce 1873 zemřel. Jeho vdova Evženie vrátila Marseilli to, co od města ona a její manžel dostali, čímž město nabylo jako majetku nejpozoruhodnější přítěž na celém pobřeží.

V průběhu dalších sto dvaceti let si otcové města stále jasněji uvědomovali, že mohutné domy, zejména ty vystavené náporům slaného mořského vzduchu stojí strašně moc peněz na údržbu. Tucty různých pokusů jak náklady vyřešit, nevyšly. Až konečně se městu podstatně ulevilo, když Reboul nabídl, že si od nich palác pronajme pro svoji soukromou potřebu. Všechno se dohodlo a podepsalo a na den svatého Napoleona roku 1993 se tam Reboul nastěhoval.

Byla to vlastně smutná historie, pomyslel si Sam a knížku zavřel. Když ani císař nebyl schopný postavit dům za deset let, jakou šanci máme my?

Od moře zavanul chladný podvečerní větřík a Sam se uchýlil dovnitř. Převlékl se na schůzku do obleku, vzal si i vázanku. Zkontroloval si svůj nový fotoaparát a do kapsičky si dal půl tuctu navštívenek. Na nich měl natištěno jen jméno a adresu, bez označení zaměstnání, což se hodilo, vzhledem k tomu, že se každou chvíli věnoval něčemu jinému. Naposledy si urovnal vázanku – zcizenou v Harvard Clubu –a sjel dolů za Sophií.

Když vystoupil ze zdviže, již tam byla a mluvila s mimořádně pozorným zřízencem, jenž se zcela zřetelně obdivoval jejímu vzezření. Byla to francouzská verze kostýmu do práce – to jest sukně jen decentně zkrácená, a pod přiléhavým kabátkem náznak krajkového décolleté.

Jak spatřila Sama, obrátila se k němu, jednu ruku v bok a obočím vzhůru. „Tak co, dá se to nosit?“

Sam přikývl a zazubil se na ni. „Profesi nakladatelské děláte čest. Abych pravdu řekl, mezi nakladatelstvími byste vzbudila senzaci.“

„Zrovna jsem požádala dveřníka, aby nám zavolal taxi,“ sdělila mu. „V těchhle botkách dojdu nejdále dvacet metrů.“

Sam se podíval na ty botky, a byla řada na něm, aby pozvedl obočí. „Naprosto chápu,“ řekl. Nabídl Sophii rámě. „Tak a jdeme. Tohle je Reboulův šťastný večer.“

Čtrnáct

Železná brána se otevřela a nechala taxík projet. Nějakých padesát metrů od brány stála přímo u cesty socha ženy. Byla v nadživotní velikosti, oděná do klasického řeckého roucha. Její slepé mramorové oči se upíraly na obrovskou budovu v dáli, paže vztažené, jako by se chtěly budovy dotknout.

Jak sochu míjeli, řidič kývnul hlavou směrem k ní. „Císařovna Evženie,“ oznámil. „La pauvre. Blíž než takhle se k svému paláci nikdy nedostala.“

Na schodech před palácem čekal na taxi mladý muž v tmavém obleku, který se zdvořile uklonil, když je vítal. Uvedl je vchodem dovnitř a pak po naleštěné ploše medově zlatých parket až ke vzdáleným vysokým dvojitým dveřím. Otevřel jim se širokým gestem a zmizel. Sophii a Sama přímo oslepila záře večerního slunka svítícího přímo do spousty oken sahajících od podlahy až po strop. Zarámována jedním z těch oken stála silueta Reboula, zády k nim, a s mobilem u ucha.

Sophie loktem dloubla Sama. „Asi neví, že tu jsme.“

„Samozřejmě, že ví,“ řekl Sam. „Jen nám dává najevo, jak má moc práce. To je v L. A. běžný trik.“ Obrátil se a dveře za nimi zabouchl. Bouchnutí zcela stačilo přilákat pozornost siluety, a Reboul, stále ještě s ostrým světlem za zády, si dal mobil do kapsy a přešel k nim, aby je přivítal.

Byl menší postavy, štíhlý a bez poskvrnky. Měl husté bílé vlasy, dokonale přistřižené en brosse, a pod tmavomodrým hedvábným oblekem bleďounce modrou košili a kravatu, kterou Sam, znalec tohoto druhu utajených signálů, okamžitě rozpoznal jako oficiální zboží Guards Clubu z Londýna. Tvář byla barvy naolejovaného týkového dřeva, a jasné hnědé oči se mu rozjasnily ještě víc, když zahlédl Sophii.

„Bienvenue, Madame“ oslovil ji, sklonil se políbit jí ruku, přičemž nezapomněl zaznamenat její décolleté, a obrátil se k Samovi. „Et vous êtes Monsieur…“

„Levitt. Sam Levitt. Potěšení se s vámi setkat. A díky za přijetí.“ Potřásl Reboulovi pravicí a dal mu jednu ze svých navštívenek.

„Ach,“ ozval se Reboul. „Zřejmě byste dal přednost tomu, kdybychom pokračovali v angličtině.“

„To by bylo od vás velmi laskavé,“ odvětil Sam. „Moje francouzština zdaleka není tak dobrá, jak by měla být.“

Reboul pokrčil rameny. „Žádný problém. Dnes každý v byznysu musí mluvit anglicky. Všichni moji zaměstnanci musí. Předpokládám, že se záhy budeme muset učit čínštinu.“ Pohlédl na Samovu navštívenku a svraštil bílé obočí. „Château v Los Angeles? Velmi apartní.“

„A velmi skromné. Ale je to domov.“

Reboul napřáhl paži k řadě oken. „Pojďte, ukážu vám svůj západ slunce. Říká se, že je nejlepší v celičké Marseilli.“

Tvůj západ slunce, pomyslel si Sam. Zajímavé, jak si miliardáři dovolují přivlastňovat divy přírody. Musel však připustit, že ten výhled byl mimořádný. Obloha vypadala, jako by byla v plamenech – obrovský purpurový šrám, na okrajích blednoucí do směsi tónů růžové a levandulové. Světlo se na hladině moře odráželo jako zlatavá cestička. Reboul pokynul na ten výhled, jako by chtěl potvrdit, že odpovídá té vysoké úrovni, kterou on přirozeně očekává.

Pár kilometrů od pobřeží se černal hlouček ostrůvků. Sophie ukázala na ten nejbližší. „A tam to je Château d’If, že?“

„Zcela správně, má drahá. Zřetelně jste nezapomněla na Alexandra Dumase. To je tam, kde věznili hraběte Monte Christa. Většina návštěvníků si myslí, že opravdu existoval.“ Usmál se pro sebe. „V tom je síla dobré knihy.“ Odvrátil se od okna a vzal Sophii pod paží. „Což mi připomíná, proč jste tady. Pojďte se posadit a povězte mi, co máte na mysli.“

Reboul je zavedl ke skupince křesílek a pohovek z devatenáctého století kolem nízkého, pozlátkem překypujícího stolku. Než se sám posadil, vyňal z kapsy mobil a zmáčkl knoflík. Mladý muž v tmavém obleku, který zřejmě čekal za dveřmi, se objevil s podnosem, který položil na stolek. Z kbelíku s ledem vyňal šampaňské, ale než láhev otevřel, předložil ji Reboulovi na schválení. Korek vyklouzl s jemným povzdechem. Mladý muž jim nalil, podal každému sklenku a zmizel.

„Doufám, že vám krug bude po chuti,“ řekl Reboul. Uvelebil se do křesla a zkřížil si nohy, čímž odhalil mokasíny z černé krokodýlí kůže a párek opálených kotníků bez ponožek. „Doufám, že mi prominete, že nemám ponožky,“ prohlásil, „ale ponožky nesnáším. Doma je nikdy nenosím.“ Pozvedl číši a usmál se na Sophii. „Na literaturu.“

Když plánovali přístup k věci, dohodli se, že Sophiin původ z Bordeaux z ní činí přirozenou postavu produkční ředitelky zodpovídající za výběr sklepů, které by se v knize měly vyskytnout. Po doušku šampaňského na svlažení náhle vyschlého hrdla podala Reboulovi přehled nakladatelského plánu opepřený jmény prominentních profesionálních sklepů – slavné restaurace a hotely z celého světa, včetně pochopitelně Elysejského paláce. Reboul zdvořile poslouchal a oči mu tu a tam diskrétně sjížděly ze Sophiiny tváře na její nohy.

A jak přešla na téma, které nazvala tou hlavní částí knihy – nejlepší soukromé sklepy světa – Reboul zpozorněl. Zeptal se, koho jiného – kromě něj – mají na mysli. Což byla otázka, kterou Sophie očekávala, a bez zaváhání vysypala z rukávu jména hrstky anglických aristokratů, několika známých amerických průmyslníků, nejbohatšího muže z Hongkongu, jedné samotářské vdovy, která žila na zámku uprostřed téměř patnácti tisíc hektarů skotské vysočiny, a dvou či tří lépe známých rodin v Bordeaux a v Burgundsku.

Sophie se mírně rozohňovala nad svým úkolem, a Reboul se mírně rozohňoval nad Sophii – jak se k němu nakláněla, když zdůrazňovala různé body záměru. Kandidáti na zveřejnění v knize, zdůraznila, musí splňovat tři základní předpoklady:

Za prvé, musí to být někdo, kdo má dostatek vkusu a peněz, aby byl schopen dát dohromady pozoruhodnou sbírku vín.

Za druhé, musí to být osobnosti, které jsou zajímavé i z důvodů jiných, než víno – lidé, kteří v Sophiině podání žili život mimo jejich sklepy.

A za třetí, sklepy samy o sobě, v jednom či druhém slova smyslu, musí být neobyčejné. Citovala dva příklady toho, co mínila: jednoho hraběte v Anglii, který si vybudoval sklep v napodobenině zříceniny na konci zámecké zahrady, včetně výtahu s řízenou vlhkostí; a jednoho Američana, jenž pro svou sbírku vyhradil celé poschodí tříposchoďového apartmánu na Park Avenue. A aniž by kdy viděla sklepy v Palais du Pharo, pravila, umí si představit, že by mohly být zcela mimořádné.

Reboul přikývl. „A zajisté to taky jsou. A dost veliké. Po pravdě Monsieur Vial, můj sklepmistr, má tam dole bicykl, aby se snáz dostal z jednoho konce na druhý.“ Pozvedl ruku a mladý muž se zjevil, aby jim dolil sklenice. „Vypadá to jako zajímavý projekt, a podala jste jej vskutku s půvabem.“ Naklonil hlavu k Sophii. „Ale povězte mi něco o – jak bych to nazval – praktické stránce věci. Jak se taková kniha připraví?“

Bylo na Samovi, aby začal. Práce se přidělí jen těm nejlepším autorům, ujistil Reboula. Text hodlají zadat mezinárodně uznávanému autorovi knih o víně – na mysli měli zcela zřetelně Hugha Johnsona – a s předmluvou od Roberta Parkera; fotografie budou dělat Halliwell nebo Duchamp, oba jsou všeobecně uznávaní mistři. Celkový vzhled knihy dají na starost Ettore Pozzuolovi, což je geniální návrhář a legenda mezi nakladateli. Jinými slovy, nehodlají na publikaci ušetřit. Bude to bible pro všechny milovníky vína, jichž jsou po světě miliony. Přirozeně, ujistil ho Sam, pan Reboul bude schvalovat jak text, tak fotografie pro knihu, a Madame Costesová bude plnit úlohu styčného důstojníka mezi fotografem, autorem textu a Palais du Pharo. Její úlohou bude být kdykoli po ruce k potřebným konzultacím.

Reboul se potahoval za lalůček svého ucha a přemýšlel. Bylo mu jasné, že mu lichotí, ale to bylo něco, s čím si nedělal starosti. Byl to, řekl si, docela dobrý nápad. Docela dobrý. Byl by to druh knihy, která by jeho samého docela zajímala. A pokud tedy bude ve smlouvě, že má právo rozhodovat o obsahu textu, nevyskytnou se tam žádná trapná překvapení, když kniha vyjde. Bylo by to další svědectví jeho úspěchů – magnát s vytříbenou chutí. A neméně nadějná byla vyhlídka na mnohá redakční setkání s okouzlující Madame Costesovou, která na něj tak nadějně zírala.

Rozhodl se. „Dobře,“ prohlásil. „Souhlasím. Nikoli z důvodů reklamy pro mou osobu, pochopitelně, ale proto, že vítám jakoukoli příležitost reklamy pro Francii a všechno francouzské. To je můj koníček. Vlastně jsem staromódní vlastenec.“ Odmlčel se, aby ostatní měli dost času strávit tyto noblesní pocity. Pak pokračoval. „Jak vám již sdělil můj sekretariát, ráno odjíždím na pár dní na Korsiku. Ale v tomto stadiu věcí mě nepotřebujete. Ten, s kým budete muset jednat, je Monsieur Vial. Je to již po téměř třicet let můj sklepmistr. Ve sklepě je přes třicet tisíc láhví, a mívám ten dojem, že on se s každou z nich zná osobně. Nikdo vám neposkytne lepší prohlídku sklepa.“ Reboul pokynul hlavou, a zopakoval: „Ano, Vial je ten, se kterým musíte jednat.“

Jak mluvil, Sophiin výraz se měnil z nadějného v potěšený. Naklonila se vpřed a položila ruku na Reboulovu paži. „Děkuju,“ řekla. „Nebudete toho litovat, slibuju.“

Reboul ji popleskal po ruce. „Jsem si tím jistý, má drahá.“ Pohlédl směrem k mladému muži, který poletoval kolem. „Dominique vám zařídí návštěvu u Viala na zítra. A teď, prominete mi, mám další jednání. Dominique vás zaveze zpět do hotelu.“

Cestou ven se málem srazili s Reboulovým dalším jednáním, vysokou štíhlou dívkou s velkými brýlemi proti slunci – pro případ, že by slunce náhodou vystoupalo na nebe, aby se mohlo ještě jednou Reboulovi uklonit –, která po sobě zanechala oblaka vůně.

„Shalimar,“ řekla Sophie a pohrdavě si odfrkla, „a přespříliš moc.“

Jak stáli na schodech k paláci a čekali na auto, Sam objal Sophii jednou paží kolem ramen a stiskl. „Byla jste senzační,“ řekl. „Na vteřinku jsem se bál, že si mu sednete na klín.“

Sophie se tomu musela smát. „Mám ty obavy, že on si to myslel též. Je dost na ženské.“ Našpulila rty. „Ale mírně mrňavý.“

„To je ten nejmenší problém, věřte mi. Když si stoupne na peněženku, tak je větší, než my oba dohromady.“

Předjel dlouhý černý peugeot a ven z něj vyskočil Dominique a otevřel jim zadní dveře.

„Jen tady dolů ulicí, prosím,“ řekl Sam. „Sofitel.“

Jak dojeli ke konci příjezdu, auto zastavilo u císařovny Evženie. Dominique otevřel okénko, natáhl ruku ven a zmáčkl knoflík, který se skrýval v záhybech jejího mramorového roucha. Elektrická brána se otevřela. Dominique zamumlal: „Merci, Madame,“ zahnul dolů na bulvár a v minutce byli u hotelu.

„Nevím, co vy na to,“ řekl Sam Sophii, „ale pokud jde o mne, myslím, že jsme si zasloužili něco k pití. Kdo bude první u baru?“

Cestou přes halu se k nim hrnula neupravená postava, obočí vzhůru, ramena pokrčená a náruč rozpažená. Lidský semafor čerstvě nazpět ze Salon d’Erotisme.

„Alors? Alors? Tak jak to šlo?“

Sam zdvihl oba palce. „Sophie byla fantastická. Na zítra ráno máme domluvenou schůzku ve sklepě. A co vy? Příjemné erotické odpoledne?“

Obr se zazubil. „To jste neviděli. Tolik novinek – co dneska dokážou s latexem. Například –“

„Philippe! Tak dost.“ Sophie potřásala hlavou celou cestu k baru.

Připili si, a Philippovi řekli vše, co bylo nového. Odsouhlasili to jako slibný začátek, ale klíčem ke všemu bude zítřek, a bylo třeba leccos zařídit. Podle Reboula byl sklep rozměrný, jezdilo se v něm na kole. A to nebylo všechno. Budou muset najít pouhých pět set láhví mezi několika tisíci. Vypadalo to na dlouhý den.

Sam dopil a vstal. „Potřebuju si zatelefonovat. Panstvo v L. A. bude zvědavé, co se děje, a bude lepší s nimi mluvit před obědem. A vy dva máte určitě o čem spolu mluvit. Rodinné klepy a tak.“

Philippe vypadal zklamaně. „To nechcete ani slyšet o Salon d’Erotisme?“

„S nadšením,“ odvětil Sam. „Ale až někdy jindy.“

V L. A. bylo jedenáct dopoledne a Elena Moralesová dumala, jestli by ve Zlatých stránkách nenašla nějakou adresu pod hlavičkou „Odklízení lidí“. Telefonáty od Dannyho Rothe – ať již jízlivé, urážlivé nebo výhrůžné – jí začínaly jít na nervy do té míry, že teď často snila o tom, jak zorganizovat jeho vyhlazení. K tomu se dala přičíst absence jakýchkoli zpráv od Sama a frustrace z toho, že neměla ani zdání, co se ve Francii děje. A když jí sekretářka řekla, že volá pan Levitt, byla schopná mu ukousnout hlavu.

„Ano? Same, co se děje?“ Tón jejího hlasu byl několik stupňů pod bodem mrazu.

„Jedna z věcí, které na tobě doopravdy miluju,“ ozval se Sam, „jsou ty tvoje telefonní manýry. Tak poslouchej.“

Potřeboval na to celých pět minut, aby jí popsal všechno, co vedlo k setkání s Reboulem, a o zítřejší návštěvě sklepa. Elena ho nechala domluvit, než něco řekla.

„Takže ten tvůj kámoš z podsvětí, Axel Schroeder, ti řekl, že to byl Roth sám, kdo zorganizoval krádež?“

„Pravda.“

„A ty tomu nevěříš. A nevíš, jestli ten hoch Reboul to víno má?“

„Pravda.“

„A jestli ano, jak mu to dokážeš?“

„Na tom právě pracuju.“ Na druhém konci drátu se ozývalo ticho. „Eleno, zní to, jako bys nebyla nijak nadšená.“

„Vyžádala jsem si z Paříže životopis Sophie Costesové.“

„No a?“

„A je u toho fotografie. Mírně se to liší od toho, jak jsi ji popsal.“ Sam přímo cítil ten chlad čišící z telefonu. „Dobrou noc, Same.“ Zavěsila dřív, než měl čas odpovědět.

Patnáct

Sam se vzbudil záhy, stále nespokojený sám se sebou kvůli tomu hovoru včera večer. Měl by Eleně zavolat zpátky a vysvětlit jí všechno? Ne, neměl. K čertu s tím. Jestli chtěla dělat ukvapené závěry, tak ať. Přecházel sem a tam a měl silný pocit déja vu. To bylo přesně jak jejich hádky začínaly v minulosti: Začala ho z něčeho podezřívat a on byl paličák. Měli spolu bouřlivý vztah – ale je třeba přiznat, smiřování bývalo velkolepé. Odehnal vzpomínky s pokrčením ramen a věnoval se svazku o Reboulovi, který mu dal Philippe.

Samova francouzština nebyla zdaleka plynná, ale probojovával se těmi články a pochopil většinu toho, co se v nich psalo. Jeden aspekt se tam vracel, ať již šlo o cokoli – novinový magnát nebo král pirátů ve Středozemním moři – a to velikost Francie a všeho francouzského. Kultura, jazyk, kuchyně, vína, châteaux, móda, Francouzky, francouzští fotbalisté, a tak dál a tak dále. Dokonce i expresní vlaky TGV, přestože podle svého přiznání nikdy v žádném nejel, obdržely nadšené schválení. A dokonce se mu jaksi podařilo i naznačit, že v tom všem sehrál určitou roli.

To jediné, v čem Reboul přiznal, že by Francie nemusela být rájem na zemi, bylo jeho mizerné mínění o fonctionnaires, oné šedivé armádě byrokratů, která zaneřádila každičký aspekt života ve Francii. To byl jeho koníček, na něm se projel každého jara, když poskytl tiskovou konferenci o daních, při kteréžto příležitosti nikdy neopominul zmínit se o fête des fiscs, čili festivalu berních úředníků. Nebyl spokojený jen s tím, že světu připomněl, kolik on zaplatil na daních, ale vždy ta čísla přeložil do ekvivalentu platů fonctionnaires. Což mu poskytlo podklady pro jeho každoroční kázání proti nečinnosti, neschopnosti a škodám napáchaným byrokracií, a to vždy velice příznivě zkonzumoval populární tisk. Ale to bylo to – ojedinělá skvrnka na jinak neposkvrněném štítu Francie.

Reboul byl mezi miliardáři výjimkou. Většina z nich strávila svůj život úniky do daňových rájů jako Nassau, Ženeva či Monako, a zase z nich ven, v neustálém střehu, jestli se nemění daňové zákony. Sam si nemohl pomoct, ale ten muž, který byl ochotný platit za to, že žije v zemi, již tak zřetelně miloval, se mu docela zamlouval. S pochvalným přikývnutím zavřel složku a sešel dolů do haly potkat Sophii.

Florian Vial na ně čekal před hlavním vchodem do Palais du Pharo. Kdyby nevěděli, že šéfuje sklepu pana Reboula, mohli ho lehce považovat za středoškolského profesora nebo za básníka, kterému se čirou náhodou dobře vedlo. Navzdory vlahému jarnímu podnebí byl navlečený do chladuvzdorného obleku z tlustého lahvově zeleného manšestru. Podle běžné francouzské módy měl kolem krku několikrát omotanou dlouhou černou šálu. Zpod saka vykukoval náznak švestkově modré košile. Vlasy barvy pepř a sůl a shodné s úhledně upravenou trojúhelníkovou bradkou byly trochu delší a vykartáčované přísně vzad. Bleděmodré oči zíraly skrze okrouhlé brýle bez obrouček. Vyzařoval z něj zřetelný dech devatenáctého století. Vše, co mu scházelo, byl širokánský plstěný klobouk a volný plášť – ty mít, mohl ho malovat Toulouse-Lautrec jako boulevardiéra na cestě k milence.

Sklonil se nad Sophiinou rukou a polechtal jí prstíky knírkem. „Enchanté, Madame. Enchanté.“ Obrátil se k Samovi a mocně mu zapumpoval rukou. „Très heureux, Monsieur“ prohlásil, ustoupil o krok vzad a zvedl obě paže vzhůru. „Mais pardonnez-moi. Zapomínám. Monsieur Reboul mi sdělil, že dáváte přednost angličtině. S tím nemám problému. Moje angličtina jest tekutá.“ Se záblesky v očkách se na Sophii a Sama široce usmál. „Započneme?“

Provedl je řadou nazdobených místností – Vial je nazval salony – vedoucích do zcela nadměrné kuchyně. Na rozdíl od těch salonů, které si podržely pompézní vzhled období křišťálových lustrů, pozlátka, girland a střapců, kuchyně byla soudobou studií z nerezové oceli, naleštěné žuly a zapuštěného osvětlení. Jedinou připomínkou dávných dob kulinární tradice byl od stropu zavěšený litinový věšák s třiceti či kolika naleštěnými měděnými pánvemi a hrnci. Vial mávl rukou směrem k masivnímu sporáku – Le Cornu s tolika hořáky, plotýnkami a troubami, že by stačil na jakýkoli banket – a s uspokojením prohlásil: „Šéfkuchař u Passédata, známý našeho patrona, sem dost často chodí. Říká, že za takovou kuchyni by byl schopný i vraždy.“

Prošli ještě jednou kuchyní, méně honosnou, a velkou místností se skříněmi, mrazáky a myčkami na nádobí. V rohu byly dvoje dveře. Vial otevřel ty větší a pohlédl přes rameno zpět. „Schody jsou velmi úzké. Attention! Jak se říká u vás – spěchat pomalu.“

Schody byly nejen úzké, ale i strmé, vedly dolů těsnou spirálou a skončily přede dveřmi z natřené oceli. Na elektronické klávesnici zasazené do zdi Vial naťukal několik číslovek a dveře otevřel. Rozsvítil, ustoupil stranou a s úsměvem se zadíval na oba hosty, jaký to na ně udělá dojem. Zcela zřetelně mu to působilo potěšení.

Sam i Sophie zůstali tiše stát na prahu jako přikovaní. Směrem od nich se do vzdálenosti téměř dvou set metrů mírně svažovala široká pasáž, vydlážděná nařezanými pláty kamene. Vznosný a ladný klenutý cihlový strop nabyl stářím popelavě růžového tónu. Stranou z hlavní pasáže vedla nižší, kratší žebra, s vchody hlídanými čtverhrannými cihlovými sloupky. Vlevo od dveří, opřený o starý sud, stál Vialův obstarožní bicykl značky Solex. Vzduch byl cítit tak, jak se na sklep patřilo: mírně vlhkem a mírně zatuchle.

Vial byl první, kdo přerušil mlčení. „Alors? Co vy na to? Bude se vám to do knihy hodit?“ Usmíval se a hřbetem ukazováčku si uhlazoval knír, obraz muže, jenž si uvědomoval, že jej očekává poklona.

„Velmi, ale velmi impresivní,“ ozvala se Sophie. „Ani v Bordeaux se nenajde sklep takhle veliký, zejména ne v soukromém domě. Velkolepé, Same, co vy na to?“

„Perfektní,“ řekl Sam. „Naprosto, a pro knihu bez vady.“ S úsměvem se obrátil k Vialovi. „Je tu jediný problém. Máte mapu, aby se tu jeden vyznal?“

Vial sebeuspokojením málem praskl. „Ale samozřejmě, že takovou mapu mám. Mais oui! Musíme si zajít do mé pracovny, kde vám řeknu, jak se tu chodí, jak se u vás říká, od A do B.“

Vydali se po kamenné podlaze a Vial se vžíval do úlohy průvodce. „Tady je to jako ulice. Jako ve městě. Teď jsme právě na hlavní třídě.“ Ukázal jim na malou modrou a bílou tabulku, umístěnou ve výši oka na prvním sloupu, k němuž právě přišli, a hlásající Boulevard du Palais. „A na každou stranu,“ pokračoval Vial, „vedou ulice. Některé větší a některé menší.“ Zastavil se a pozvedl ukazováček. „Ale každé jméno ulic nám sdělí, kdo tu bydlí.“ Prstem pohrozil. „Samozřejmě mluvím o láhvích.“ Pokynul jim, aby odbočili do jedné z těch postranních ulic. Další z těch modrobílých tabulek jim sdělila, že jsou v Rue de Champagne.

A také tam bylo. Šampaňské v naprostém nadbytku po obou stranách úzké, štěrkem vysypané cestičky: Krug, Roederer, Bollinger, Perrier-Jouët, Clicquot, Dom Pérignon, Tattinger, Ruinart – a byly tam jak prosté láhve, tak i magnumy a jeroboamy (ty na pět litrů), a láhve ještě větší. Vial pohlédl na tu výstavu s pýchou blaženého tatínka, načež je vyvedl ven a do další ulice, Rue de Mersault, po ní v rychlém sledu do Rue de Montrachet, Rue de Corton-Charlemagne, Avenue de Chablis, Allée de Pouilly-Fuissé a do Impasse d’Yquem. Tato strana hlavního bulváru, vysvětlil jim Vial, byla zasvěcena vínům bílým, na straně druhé odpočívala vína červená.

Vzalo jim to téměř hodinu, než obešli obě strany sklepa, tu a tam se zastavili, aby se poklonili třeba význačným burgundským v Rue du Côte d’Or nebo legendárnímu triu latour, lafite a margaux v Rue des Merveilles. A když se konečně dostali do Vialovy kanceláře, cítili se, jako by se jim hlava mírně točila, jako by se nejen dívali, ale i ochutnávali.

„Mohl bych se vás na něco zeptat,“ řekl Sam. „Nezahlédl jsem třebas Rue de Chianti. Máte tu i vína italská?“

Vial se na Sama podíval, jako by právě urazil jeho matku. A když konečně přestal potřásat hlavou a mlaskat, dostal se konečně ku slovu. „Ne, ne, ne. Absolutně ne. Každičká láhev zde pochází z Francie, na tom Monsieur Reboul trval. Jen to nejlepší. Ačkoli…“ Vial zaváhal, jako by nevěděl, co říct. „Entre nous a nikoli pro knihu, tamhle uvidíte několik bedniček z vaší Kalifornie. Monsieur Reboul má vinařství, jak vy to nazýváte, v údolí Napa. Baví se tím. Má to jako koníčka.“ Podle Vialova výrazu soudě, moc si o tom koníčku nemyslel.

Na konci sklepa, vedle velkých vrat, stál v rohu zaparkovaný golfový vozík ve vlasteneckých barvách francouzské trikolory. Na pouhé stisknutí knoflíku se vrata otevřela a objevil se dlouhý vjezd směrem k tklivé soše císařovny Evženie a k hlavní bráně.

„Vidíte?“ řekl Vial. „Sklep je pod la grande pelouse, trávníkem před palácem.“ Pokývl k vydlážděné prostoře před sklepem. „Ta je pro dodavatele. Nákladní auto se vyloží zde, do mého chariot de golf, a já si láhve odvezu na jejich adresu.“

Sophie se zamračeně podívala na golfový vozík. „Ale Monsieur Vial, když chcete podávat víno, jak jej dostanete do paláce? Snad ne po těch schodech? Nebo jezdíte s tím vozíkem kolem…?“

„Aha!“ Vial si poklepal na stranu nosu. „Věřte praktické ženě. Ukážu vám to, než půjdete. A teď zajdeme do kanceláře a podíváte se na můj bláznivý nábytek.“

Vycházelo najevo, že Vial již nabyl dojmu o své úloze, tedy pokud se knihy týkalo – nebude zcela podružná, a snažil se, seč byl, vzbudit jejich zájem o různé předměty v jeho zmatené kanceláři. Gigantická vývrtka, téměř metr dlouhá a opatřená pokroucenou rukojetí z naleštěného olivového kmene, stála opřená o stranu psacího stolu. Stolu znalce vína, zdůraznil Vial. S výjimkou skleněné desky byl stůl zhotoven výhradně z dřevěných bedniček ze slavných châteaux. Každá zásuvka – jedna bednička a slavné jméno vypálené do dřeva. Nenápadné kulaté dřevěné knoflíky na zásuvkách byly napodobeniny zátek.

Sam vyndal fotoaparát a ukázal jej Vialovi. „Dovolíte? Jen jako odkazy.“

„Ale samozřejmě!“ Vial popošel tak, aby se dostal do záběru, opřel se jednou rukou o psací stůl, pozvedl hlavu a nasadil vznešený výraz: Význačný caviste, zabraný ve chvilce občasného zamyšlení.

Sam se na něho usmál. „Tohle máte nacvičené.“

Vial si popotáhl knír a zaujal další pózu, tentokrát ležérně sedící na okraji stolu, s rukama založenýma. „Ano, pro vinařské časopisy. Vždycky si žádají něco, čemu říkají lidský prvek.“

Zatímco Sam fotografoval, Sophie studovala ostatní lidské prvky, které pokrývaly většinu jedné ze zdí: zarámované fotografie Viala s filmovými hvězdami, fotbalisty, zpěváky, módními návrháři, modelkami a jinými význačnými návštěvníky. Dělily se o místo na zdi s diplomy z Jurade de Saint-Emilion a Chevaliers du Tastevin, a v prominentní pozici s děkovným dopisem z Elysejského paláce, podepsaného samotným prezidentem republiky. Zrovna tak jako jeho zaměstnavatel Reboul, Vial zřejmě nic nenamítal proti sebechvále.

Sophie odstoupila od té galerie darebů a zastavila se před dlouhou policí plnou alkoholických starožitností – láhve od jejich zrodu v 19. století neotevřené, s etiketami vybledlými a odřenými a s obsahem zkaleným a záhadným. Oko jí spočinulo na láhvi kdysi bílého bordeaux, Gradignan 1896, v níž zbytky vína spočívaly na deseticentimetrové sedlině. Vial se odtrhl od fotoaparátu a vzal s sebou i Sama.

„Tohle je můj sentimentální koutek,“ řekl. „Tyhle láhve nacházím na bleších trzích a nemohu jim odolat. Samozřejmě, jsou nepitelné, ale velmi malebné, nemyslíte?“

„Fascinující,“ řekla Sophie. „A tohle rovněž.“ Ukázala na malou měděnou spirálu aparatury používané k destilaci vinné sedliny na eau-de-vie, která stála v rohu. „Podívejte se na to, Same. Máte tohle v Kalifornii?“

Sam zavrtěl hlavou. „Jenom na výstavě. Funguje to ještě?“

Vial dělal, že ho ten nápad šokuje. „Vypadám já jako kriminálník, Monsieur? Již od roku, moment, hned to bude, od roku 1916, kdy zakázali soukromým osobám pálit, jak se tomu u vás říká, moonshine.“ Umožnil si malé mrknutí a uspokojený úsměv nad tím, jak použil správné cizí slovo. „A teď mi laskavě dovolíte, abych vám ukázal, jak se vyznat v tom mém malém městě.“ Ustoupil zpět a mávl rukou na mapu, která visela na stěně za psacím stolem.

Byl to ručně kreslený pohled z ptačí perspektivy na sklep, zhruba padesát na sto centimetrů, s krasopisnými jmény ulic. Kolem mapy zarámované do jednoduchého pozlaceného rámu byla barevně namalována bordura z řady miniaturních vývrtek, každá s jinou rukojetí. Některé byly roztomilé – srdíčko, pejsek, francouzská vlajka, ptačí zobák – a jiné byly jen obdoby prostých vývrtek. Mapa byla v rožku podepsaná a s datem v římských číslovkách. „Tohle je parádní,“ řekl Sam. „Přímo báječné pro předsádky.“

Sophie, která neměla ani potuchy, o čem to mluví, vážně přikývla. „Dobrý nápad.“

Sam Vialovi vysvětlil, že pro některé knihy – ta lepší a vypracovanější vydání – se používají umělecké návrhy vnitřních stran desek. „Vaše mapa je pro knihu o víně přímo ideální, se všemi těmi jmény a s těmi vývrtkami. Čirou náhodou, neměl byste kopii?“

Vial na něj mrkl, skočil k psacímu stolu, otevřel jednu ze spodních zásuvek a vyndal z ní svitek, který rozprostřel na stole, aby si jej mohli prohlédnout. „Tyhle jsme nechali vytisknout předtím, než jsme nechali originál zarámovat. Dáváme je jako suvenýr přátelům pana Reboula, kteří sem zajdou na ochutnávku. Charmant, non?“ Sroloval mapu a podal ji Sophii.

Jejich díky přerušil tím, že se podíval na hodinky a udělal obličej. „Peuchère! To nám to ale uteklo! A já mám rande v Marseilli!“ Postrčil je ke dveřím kanceláře. „Musíte přijít po obědě zpátky.“

Nasedl do golfového vozíku a pozval Sophii a Sama, aby si přisedli. „Představte si, že jste bednička s vínem,“ řekl Samovi, „a dnes večer nadejde moment vaší slávy, večírek, kdy omámíte hosty tak, že přijdou do extáze.“ Nastartoval vozík a vydal se po Boulevardu du Palais.

„To zní příjemně,“ na to Sam. „A jsem bednička bílého nebo bednička červeného?“

„Jedno nebo druhé,“ odvětil Vial, „nebo obě. To je fuk. Důležité pro vás je, jak se dostanete do jídelny.“ Dojel na konec bulváru a zaparkoval vozík u dveří do sklepa. „Jak vidíte,“ řekl, když vystupoval, „tady jsou ještě jedny dveře.“ Ukázal na nízká dvířka ve stěně. S gestem kouzelníka, který nevytáhl jednoho, ale dva bílé králíky z klobouku, dvířka otevřel a ustoupil. „Voilà! Výtah pro láhve. Vyjede nahoru do zadní kuchyně. Bez turbulence. Bez závratí na strmých schodech. Víno dojede v dobrém rozpoložení, klidné a připravené na svůj osud.“

„U nás tomu říkáme dumbwaiter.“

„Přesně tak,“ odsouhlasil Vial a přidal si další úsloví do svého repertoáru. „Dumbwaiter.“ Pohlédl znovu na hodinky a trhl sebou. „Řekněme o třetí? Potkáme se u vrat pro dodávky. A dám vám výbornou adresu na oběd blízko Vieux Port.“

Sophie a Sam na sebe pohlédli. „Typiquement marseillais?“ zeptala se Sophie.

„Mais non, chère Madame. Suši bar.“

Šestnáct

Rozhodli se nedopřát si radovánek japonské kuchyně v suši baru, temném a přeplněném a v postranní uličce, a dali si obloženou housku na slunci na terase La Samaritaine na druhé straně přístavu. A než jim donesli karafu růžového a housky se šunkou, po celém dopoledni mezi láhvemi pomalu na slunci roztávali.

Bylo to zajímavé. Vial, i když podle Sophiina konzervativního vkusu rodáka z Bordeaux byl trošku moc teatrální, vedl prvotřídní sklep, nádherně zorganizovaný a pavučin prostý. A více nápomocný již ani být nemohl. Avšak až příliš nápomocný, to usoudili oba. Jako vtíravý číšník ani na chviličku je nenechal o samotě. Koukal jim přes rameno a upadal do vytržení nad touhle vinicí a tímhle ročníkem, a v podstatě – i když to myslel dobře – zavázel. To byl problém, který museli vyřešit. Identifikovat pět set láhví mezi několika tisíci může zabrat několik hodin, a vyžádá si to soustředění. Bude na to potřeba celé odpoledne. Dokonce teď na to měli po ruce mapu, ale co s kolem nich poletujícím Vialem?

Sam nalil dvě sklenky vína. Bylo tmavší než to rosé, které bylo momentálně v módě v L. A., a bylo téměř tak růžové, jako šunka v jejich housce. Pozvedl sklenici proti slunku, upil, a podržel víno v ústech. Chuť léta. Po dopoledni, kdy se stýkal s vinnou šlechtou, bylo občerstvující napít se něčeho jednoduchého, prostého, ale dobrého – bez sáhodlouhých rodokmenů, bez dějin vinobraní, bez komplikací a bez uměle nafouklých cen. Nebylo divu, že takové růžové bylo nejoblíbenějším nápojem v Provenci.

„Víte co?“ ozval se. „Když se tam odpoledne vrátíme, mohlo by být užitečné se rozdělit. Jeden z nás by si vzal tu bílou stranu, a druhý tu červenou. Vial nemůže být na obou stranách naráz. Co vy na to?“

Sophie na chvilku přemýšlela, a pak přikývla. „Já si vezmu tu bílou.“

„Dobře. Nějaký zvláštní důvod?“

„Většina těch vín, která hledáme, byla červená. Nechcete, aby se vám Vial díval do poznámek nebo na to, co si fotografujete. A ještě jedno – já jsem z Bordeaux. A znám červená vína. Šampaňské a bílé burgundské tolik neznám. Takže to bude vypadat přirozeně, když se Viala zeptám, aby mi něco vysvětlil. On rád mluví a rád ukazuje, co ví. To jste viděl ráno. A jsem si jistá, že když ho jen takhle malinko povzbudím,“ – a ukázala špetku mezi ukazováčkem a palcem s tou nejmenší možnou mezerou – „že ho budu mít pro sebe na celé odpoledne. C’est certain.“ A podívala se s úsměvem na Sama přes sluneční brýle.

„Docela se bavíte, že?“

„V určitém slova smyslu, dost. Je to daleko zábavnější než v pojišťovně. Je to jako hra.“ Pokrčila rameny. „Ale nejsem si úplně jistá, jestli nám přeju, abychom vyhráli. Víte, co tím myslím?“

Sam to věděl přesně. Ve dvou nebo třech případech, se kterými měl co dělat v minulosti, jeho sympatie byly na straně pachatele. „Ano, vím přesně, co tím myslíte. Vial a Reboul vám asi připadají jako ti dobří.“ Ušklíbl se. „Ovšem, kriminálníci často vypadají jako dobří hoši. Jen se podívejte na mně. Býval jsem jedním z nich.“

Sophie to odhalení přijala bez překvapení, jako by jí řekl, že kdysi hrál profesionální fotbal. Konec konců, byl Američan, a možné bylo všecko. „A neschází vám to – dělat podvody?“

„Někdy jo.“ Sam se opřel dozadu a zadíval se na starého dědka, jak se pomalu šourá přes ulici a hrozí autům holí. „Když děláte podfuk, uvědomujete si, jak moc jste naživu. Intenzivně naživu. Asi je to tím rizikem, a pak ten adrenalin. Mně se nejvíc líbilo plánování, dát dohromady úhlednou akci, všechno na vteřinku zorganizované a patřičně provedené. Bez zbraní, bez násilí, nikomu se nic nestane.“

„Kromě chudáka pojišťovny.“

„Právě. Ukažte mi chudou pojišťovnu, a já vám dokážu, že svatý Mikuláš je živý a zdravý a bydlí na Floridě. Ale rozumím tomu, co tím chcete říct. Vždycky je někdo obětí.“ Pomyslel na Dannyho Rothe, ale nějak se mu nepovedlo pocítit ani špetku lítosti.

Sophie zavolala Philippovi, podala mu čerstvé zprávy. Pak si oddechli nad zbytkem vína, než po ďábelsky silné kávě nastal čas k návratu do Palais du Pharo. Nastal čas. K večeru budou vědět, jestli to vše bylo plýtvání časem – nebo jestli jsou na stopě vyřešení klasického podfuku na dálku, krádeže sans frontières. Podfuku nejen úhledného, ale i mile staromódního, dědictví z dávných dob, dávno předtím, než se kradlo s pomocí divů elektroniky nebo s pomocí právníků s pokřiveným nadáním. A jak tak stáli a čekali na taxík, Sam si zkontroloval, co všechno má po kapsách: mapu, fotoaparát, zásobní baterii, poznámkový bloček a seznam ukradených vín. Za pět minut tři. Připraveni na vše.

„Tak jaké bylo suši?“ Vial nečekal na odpověď na otázku a nahnal je do kanceláře. „Zařídil jsem být osvobozen na celé odpoledne. Je suis á vous.“ S očekáváním naklonil hlavu a Sophie využila příležitosti.

„Je toho tam tolik k vidění,“ pravila, „tolik, tolik k vidění, že jsme si řekli, že by snad bylo nejlepší, kdybychom si úkol rozdělili, a každý z nás si prohlédl půlku. Já jsem si vybrala bílá, ale jen pod jednou podmínkou.“ Upřela na Viala zrak – a na poměrně delší chvíli si Sam myslel, že skutečně zatřepetá brvami. „Jelikož pocházím z Bordeaux, vím toho dost o významných vínech červených. Bohužel, pokud jde o významná šampaňská a významná bílá z Burgundska a Sauternes – přestože pochopitelně jména jsou mi známa – mám, jak bych to řekla, určitou mezeru ve vzdělání. A tak jsem doufala, že byste snad…“ Hlas se jí vytratil, ale očima měla Viala zafixovaného, a on se mimoděk napřímil a pohladil si vous.

„Má drahá Madame, nic mi neposkytne větší radost, než se rozdělit o těch několik drobných znalostí, které jsem nashromáždil, se spřízněným nadšencem.“ A vydal se směrem ku dveřím. Muž s posláním. „A navrhuju, abychom začali se šampaňským a skončili u yquemu tak, jak by se stalo během civilizované večeře.“ Sam nabyl pocit, že tuhle větu profesor Vial použil již mnohokrát předtím.

Již procházeli dveřmi, když se Vial náhle zastavil a obrátil se k Samovi. „Zapomínám na mého druhého hosta. Nebude vám smutno? Neztratíte se? Jste si jist?“

„Mám vaši vynikající mapu a budu se těšit společnosti několika vynikajících láhví. Nevadí mi pracovat o samotě. Nijak se nevzrušujte. Budu úplně v pořádku.“

Viala nebylo třeba přesvědčovat. „Bon. Takže, má drahá Madame, pokud by vám nevadilo mě následovat, ponoříme se přímo do šampaňského. Jak jste zajisté již slyšela, samozřejmě, šampaňské vynalezl mnich Dom Pérignon, který když ochutnal svůj božský vynález, prohlásil: Piji hvězdy. A nikdy nikdo to nepopsal lépe. Žil poměrně dlouho – do sedmdesáti sedmi, pokud vím, což je svědectvím léčebných vlastností šampaňského. To, co je daleko méně známo, je to, že se ten dobrý mnich těšil též z nezvyklého vztahu s jednou jeptiškou ze sousedství…“ A jak vedl Sophii pryč, jeho hlas stoupal a klesal, ale nikdy neustal. Měla pravdu: Vial rád mluvil a miloval pohledné obecenstvo.

Ukázalo se, že Samův úkol nebyl ani tak nesnadný, a ani tak zdlouhavý, jak se obával. Mapa sklepa se projevila jako skvělý průvodce, a zavedla ho přímo do Rue des Merveilles: ’53 Lafite, ’61 Latour, ’83 Margaux. Všechny tyto ročníky tam byly, a v podstatném množství. Ročníky byly označeny křídou na tabulkách, které označovaly každé oddělení a každou polici. Vial byl bezpečně daleko a Sam ho stěží z dálky slyšel. Vzal jednu z láhví značky Lafite z jejího oddělení a opatrně ji položil na štěrk na podlaze, etiketou nahoru. Dřepnul si nad láhev a vyfotografoval si ji. Když se ujistil, že jméno a datum byly čitelné, láhev dal zpět. To samé udělal se značkou Latour, pak s Margaux. Až dosud vše šlo hladce.

Zkonzultoval mapu, kde je Rue Saint-Emilion. Tady, vedle pomerolu, což odpovídalo zeměpisu vinic. Bylo tam hodně láhví ’82 Figeac. Po pravdě, bylo tam hodně všeho, kamkoli se podíval, a bylo mu divné, jak by kdokoli mohl tohle všechno vypít, než se odebere do velkých sklepů na nebesích. Možná, že na to dědictví čekají zástupy malých Reboulů, doufal Sam. Byla by to velká škoda, tuhle sbírku rozmělnit po různých aukčních sálech.

Popošel k sousedům do pomerolu. Jedna ze spodních polic obsahovala magnumy 1970 Château Pétrus. Spočítal je: dvacet, na Reboula poměrně skromné číslo. Oběma rukama, jednu na hrdle a druhou v důlku vespod, Sam jeden vzal a položil ji na štěrk. Musel se obdivovat malebné kresbě pod horním okrajem etikety. Umělec tam namaloval malý portrét svatého Petra s klíčem, vpleteným do úponků révy. Klíč k nebesům. Či jak někteří tomu říkali, klíč od zámeckého sklepa.

Sam udělal další fotografie a vrátil velkou láhev na místo, sice dosti neochotně, nicméně však s uspokojením. Zatím našel – a spolu s důkazy – všechna červená vína na seznamu. Jediné, co scházelo, bylo ’75 Yquem, které se nacházelo na druhé straně sklepa.

Vydal se zpět na ústřední bulvár a snažil se zjistit, jak daleko pokročili Vial se Sophii, kteří začali u šampaňského. Podle síly té dizertace, kterou bylo slyšet zdáli, pohybovali se stále ještě po kopečcích mezi Corton-Charlemagne a Chablis. Yquem bude poslední na seznamu. Takže měl dost času.

S těžko vysvětlitelným pocitem, že vstupuje na cizí pozemek, přešel do Impasse d’Yquem, poslední uličky sklepa, přímo u Vialovy kanceláře.

Jak Sam četl, když se na akci chystal, mnozí odborníci považují Château d’Yquem za nejdražší víno na světě. V průběhu historie vinice získala obdiv osobností jako Thomas Jefferson, Napoleon, různí ruští carové, Stalin, Ronald Reagan a princ Charles, ty všechny přitahoval průzračný zlatavý nádech a lahodná krémová chuť tohoto vína. Každoročně se tam vyrobí jen zhruba osmdesát tisíc láhví, což je asi tak jedna kapka do moře vína každoročně kolem Bordeaux vyrobeného. V minulém století několik šťastných znalců otevřelo láhev z roku 1748, vypili ji, a vyhodnotili ji jako perfektní – dvě stě let po sklizni.

Reboulova sbírka yquemů představovala snad to nejlepší v tom celém oslňujícím sklepě. Nikoli svou velikostí – nebylo tam více než sto láhví – ale rozsahem ročníků. Byla tam ta největší léta, počínaje rokem 1937, až po ’45, ’49, ’55 a ’67, a nejmladším ’75 konče. Sam vybral jednu láhev, vyfotografoval si ji, dal ji zpět – a ztuhl. Vialův hlas zněl až příliš blízko.

„Chablis, samozřejmě, je jedním z nejznámějších bílých vín světa. Ovšem, je rozdíl mezi chablis a chablis.“

„Ah bon?“ ozvala se Sophie, které se dařilo odít ty dvě slabiky do zaujatého překvapení.

„Mais oui. To, co my tu máme, je to nejlepší, takzvané grands crus, víno, které pochází ze svahů na sever od města. Na příklad Les Preusses.“ Sam uslyšel zvuk láhve vytahované z police. „Ve sklence má tu nejsvůdnější barvu, zlatou, které možná dává delikátní nádech soupçon zeleně.“ Láhev vklouzla zpět na polici, a jinou vytáhli. Sam zadržel dech, vyklouzl ven z Impasse ď’Yquem a vrátil se na druhou stranu bulváru, do bezpečí vín červených. A tam ho také odhalili o čtvrt hodiny později, jak studuje oddělení pomerolu se zápisníkem v ruce. Fotoaparát byl bezpečně v kapse.

„Aha!“ prohlásil Vial. „A tu ho máme, vašeho kolegu, jak tvrdě pracuje. Pilný jako včelička, non? Doufám, že jste našel něco zajímavého.“

„Pohádka,“ odvětil Sam. „Úplná pohádka. Zcela mimořádná sbírka.“

„Ale to, co byste měl vidět, jsou ta bílá,“ řekla mu Sophie. „Burgundská! Yquem! Monsieur Vial mi poskytl životní lekci.“

Vial přímo předl.

„Stěží se můžu dočkat,“ řekl Sam. „Ale myslím, že jsme dnes panu Vialovi zabrali již příliš mnoho času. Mohli bychom si vyprosit ještě jednu návštěvu. Kdy bychom mohli přijít?“

„Přirozeně.“ Vial zahrabal v kapse a vylovil navštívenku. „Tady je číslo na můj portable… Že jsem si nevzpomněl dříve – Monsieur Reboul volal z Korsiky, jestli máte všecko, co potřebujete.“

Po předlouhých výměnách díků od Sophie a Sama za šarmantní a odmítavé skromnůstky od Viala se odebrali z přítmí sklepa do oslepujícího slunce pozdního odpoledne.

Cestou do hotelu většinou mlčeli a oba se snažili strávit to, co během posledních dvou a půl hodin uviděli.

„Philippe řekl, že sem za námi přijde,“ ohlásila Sophie, když se přiblížili k hotelu. „Nemůže se dočkat toho, co jsme tam našli. Říká, že je to přímo roman policier – víte, detektivka.“

Sam se náhle zastavil. „Má nějaké kontakty na policii tady v Marseilli? Solidní kontakty? Policajty, se kterými si občas zajde na skleničku?“

„Určitě. Všichni novináři to mají. Podívejte, už je tady.“ Ukázala na Philippův černý skútr, napůl schovaný v křoví kolem vjezdu. „Proč se ptáte na policii?“

„Jen takový nápad, ale mám ten pocit, že je budeme na něco potřebovat.“

Sedmnáct

Philippe s někým telefonoval, rázoval přitom kolem haly a rukou, v níž nedržel telefon, mával nahoru a dolů a vlevo a vpravo, jako by dirigoval neviditelný symfonický orchestr. Byl oblečený do obvyklého armádního výprodeje, jmenovitě do starožitné polní bundy v krvavě rudé, a odkapávající barvě s nápisem ĎÁBEL NA KOLECH přes celá záda. Jakmile zahlédl Sophii a Sama, hovor náhle a bez varování ukončil se zamumlaným: „Au’voir,“ než si telefon dal do kapsy. Sam si již mnohokrát všiml, že Francouzi, kteří mluvení milují nade vše, užívají rychlý a téměř brutální způsob ukončení telefonních hovorů. Žádná zdlouhavá loučení a tak – zajímavé, u tak hovorného plemene.

„Alors? Alors?“ Philippe zvědavostí téměř hořel a jen co poceloval Sophii zrychleným způsobem na obě tváře, obrátil se k Samovi. „Co jste zjistili?“

„Hodně,“ odvětil Sam. „Všechno ti vysvětlím, ale napřed si musím donést něco z pokoje. Nenašel bys zatím pro nás stoleček v baru? Jsem tu natotata.“

Přidal se k nim o pět minut později s náručí plnou papírů – jeho vlastními poznámkami, složkou o Reboulovi a útlou složkou, kterou si přivezl z L. A. Položil to vše na stolek a navrch si dal fotoaparát.

Philippe se ujal objednávání občerstvení. „Sophie řekla, že sis oblíbil rosé,“ řekl, vyňal z kbelíku láhev tavelu, a všem nalil. „Voilà, Domaine de la Mordorée.“ Poceloval si konečky do špetky složených prstů. „Nenech se vyrušovat a povídej.“

„Díky. OK, napřed ty dobré zprávy: Hledali jsme vína ze šesti specifických ročníků – a všechna tam jsou. Viděl jsem je. A díky Sophii jsem si je všechna mohl vyfotografovat.“ Poklepal na fotoaparát. „Ale zatím se moc nevzrušuj. Jsou to sice dobré zprávy, ale je to jenom začátek. Problém je v tom, že všechny tyhle vinice, s výjimkou yquemu, vyrábějí ročně každá přes sto tisíc láhví. A i yquem vyrábí kolem osmdesáti tisíc. Takže tahle vína nejsou vlastně nedostatková, a Reboul si je mohl za ta léta koupit docela legálně. OK? Takže jestli si Vial vede záznamy tak pečlivě, jako vede všechno ostatní, budou tam na všechno stvrzenky. A to je jeden z našich problémů: Na ty stvrzenky se ho nemůžeme vyptat, aniž bychom se prozradili. A je třeba si uvědomit, že Reboul se nedostal tam, kde je, protože je hloupý. Pokud je on náš viník, můžeš klidně vsadit svůj život na to, že má falešnou dokumentaci, za kterou se může schovat. Něco, čím může dokázat, že to víno důvěřivě koupil. V Lichtenštejnsku, v Nassau, v Hongkongu, na Kajmanech – mohl to propasírovat přes kohokoli. Na světě jsou tisíce podivných firem, jež jsou ochotné poskytnout jakékoli dokumenty, jaké potřebujete. Za úhradu. Pak zmizí. Vystopovat je může trvat léta. Zeptejte se na berňáku.“ Sam udělal přestávku, aby mohl ochutnat víno.

Philippe zklamáním viditelně splaskl. „Takže tím to končí,“ prohlásil a povzdechl si. „Bez sólokapra.“

„Nekončí,“ ozval se Sam a usmíval se. „Je tu něco, co mě celý den vadilo a jen před chvílí mi to došlo.“ Probral se papíry na stolku a vytáhl z nich fotokopii. „Tohle je ten článek v L. A. Times o Rothově sbírce. Přetiskli ho v Herald Tribune, která se prodává i v zahraničí. Takže znalci vína po celém světě – včetně našeho pana Reboula – si to mohli přečíst.“ Ukázal prstem na velkou fotografii, sice mírně neostrou, ale dobře rozeznatelnou. „Tak tady je Roth. Vidíte, co drží v rukách?“

Philippe zaostřil zrak na fotografii. „Pétruse. Vypadá to na magnum.“

„Správně. Tuplák Pétrusu. Můžeš přečíst na etiketě ročník?“

Philippe vzal fotokopii do ruky a podíval se zblízka. „Devatenáct set sedmdesát?“

„Přesně. Je to jedna z těch ukradených láhví a Roth se jí drží tak, jako by mu šlo o život. Po celé láhvi budou otisky jeho prstů. A s otisky prstů je to tak: Nejlépe se udržují ve vlhkém prostředí, a úroveň vlhkosti v profesionálním sklepě, jako ten Reboulův, bude kolem osmdesáti procent. Perfektní. V podobných podmínkách otisky na skle mohou vydržet mnoho let. Předpokládejme, že s trochou štěstí nikdo nepomyslel na to, aby láhve utřel. Pokud najdeme Rothovy otisky na některé z těch velkých láhví v Reboulově sklepě, považoval bych to za důkaz krádeže.“

Kolem stolku se rozhostilo ticho, jak potřebovali strávit tyhle závěry.

„Same, je tu ještě něco jiného.“ Sophie hledala v Samově složce. Našla fotografii Reboula, jak pózuje před svým soukromým letadlem. „Přišlo mi to na mysl, když jsme si s Vialem prohlíželi všechny ty láhve. Kdybys chtěl přestěhovat množství vína z Kalifornie do Marseille, aniž bys na to použil dopravní firmu, nebylo by, abych tak řekla, celkem pohodlné mít vlastní letadlo?“

Sam potřásl hlavou, sám se sebou nespokojený, že přehlédl něco tak samozřejmého. „Určitě. Se soukromými tryskáči zaházejí jako s V. I. P. Jsou na to zkrácené formality při odletu ze Států, a velice pravděpodobně žádné při příletu do Marseille.“ Usmál se na Sophii. „Čím dál tím lepší. Je tam vidět nějaká poznávací značka?“

Všichni tři se dívali zblízka na fotografii. V popředí stál Reboul, s rukama založenýma a s vážným obchodním výrazem ve tváři, průmyslový velikán na cestě kolem břicha světa. Za ním stálo jeho štíhlé a bílé letadlo, s velkým nápisem barvy černé GROUPE REBOUL po celé délce trupu, a na kormidle znak, který vypadal jako zjednodušená francouzská vlajka. Fotografii někdo vzal tak, že buď úmyslně, nebo náhodou, jakákoli stopa registrační značky zůstala schovaná za Reboulovou postavou.

„Řekl bych, že to by tolik vadit nemuselo,“ usoudil Sam. „Jméno společnosti by mělo stačit.“

„Stačit k čemu?“ Philippe se již vzpamatoval a hnízdil na krajíčku židle nakloněný vpřed, svými bagančaty vyťukával na podlaze morseovku.

„Jakékoli letadlo užívající vzdušný prostor nad Státy musí podat letový plán – čas odletu, cílové letiště, přibližný čas příletu. Podrobnosti budou na počítači. Jsem si naprosto jistý, že jméno firmy tam budou mít taky.“ Pohlédl na hodinky: v Marseilli po šesté, v Kalifornii devět ráno. „Mám v L. A. někoho, kdo by nám mohl pomoct. Zkusím to, jestli tam bude.“

Vstal, rozhlédl se, jestli najde tichý koutek, odkud by si mohl zavolat. „Philippe, zatímco budu telefonovat, mohl by ses rozmyslet, jestli mezi všemi těmi marseillskými policajty, co se s nimi znáš nebo kamarádíš, by nebyl jeden, se kterým by se dalo mluvit?“

Poručík Bookman zvedl telefon a zamručel do něj – nazlobené dyspeptické zamručení vyvolané přebytkem kávy, přepracovaností a nedostatkem spánku.

„Zníš výborně, Booky. Jak se vede?“

„Vede se přesně tak, jak to zní. A kde k čertu vlastně jsi?“

„Marseille. Poslyš, Booky. Potřebuju malou domů. Vlastně dvě.“

Trpitelský povzdech. „A já doufal, že chceš, abych přišel na oběd. OK, co potřebuješ?“

„Za prvé, kompletní sestavu otisků Dannyho Rothe. Je možné, že jsem našel jeho víno, ale potřebuju důkaz. Neměl bys tam někoho, kdo nemá co dělat, a kdo by mohl zaskočit k Rothovi do kanceláře?“

„K Dannymu Rothovi? Blázníš? Říkám ti, fronta dobrovolníků na to nebude. Ale zkusím to. A co dál?“

„Ne tak lehké, jako to první. Potřeboval bych zjistit, jestli soukromý tryskáč, který patří firmě Groupe Reboul, odletěl z Los Angeles nebo okolí někdy mezi Vánocemi a Silvestrem minulého roku.“

„A? Model? Registrace? A odkud?“

„V tom je ten problém. Registrační značku neznám a nevím, ze kterého letiště mohl odletět. Ale hádám, že to nebude daleko od L. A.“

„Bezva. To je ohromná pomoc. Posledně, co jsem se díval, bylo tady v Kalifornii devět set sedmdesát čtyři letišť různých velikostí. A ty po mně chceš vědět, jestli soukromé letadlo, jehož značku neznáme, odletělo z jednoho z těch devíti set sedmdesáti čtyř letišť během sedmidenního období? To budeš určitě chtít, s jakým handikapem hraje ten pilot golf, a taky jeho nejbližší příbuzné? A jakou má krevní skupinu?“

„Booky, ty miluješ rébusy. Já to vím. A jsem ochotný ti nabídnout úplatek. Jak se vrátím, zajedeme si do Yountville a dáme si večeři ve French Laundry. Foie gras au torchon, kamaráde. Jelení kotletky. Všecko – a cokoli na vinném lístku. Vybíráš ty, platím já.“

Ozvalo se zamyšlené ticho, během něhož Sam téměř slyšel povzbudivé chvění Bookmanových chuťových buněk. „Tak abychom to upřesnili,“ pravil poručík. „Pokoušíš se uplatit člena losangeleské policie?“

„Právě.“

„Tak to jsem si přesně myslel. OK, potřebuju všechny dostupné podrobnosti o letadle a adresu, kde bydlíš. Pošlu ti FedExem otisky a cokoli jiného najdu. Dá se předpokládat, že to spěchá? Blbá otázka. Všecko spěchá.“

Jak šel zpět za ostatními do baru, myšlenky Samovi jen ubíhaly. Cítil to povědomé šimrání vzrušení a netrpělivosti, které pociťoval vždy, kdy začalo jít do tuhého. Příští krok bude záviset na tom, co zařídí Philippe, a pochyb o jeho snažení nebylo. Ale měl potřebné kontakty? A bude schopný někomu zakroutit rukou, bude-li třeba?

Došel ke stolu a ukázal jim oba palce vzhůru. „Při trošce štěstí tu budeme mít Rothovy otisky zítra ráno, a možná i něco o Reboulově letadle.“ Posadil se a vzal si jednu ze sklenek. „A tam se zapojíš ty, Philippe. Tam si vysloužíš toho svého sólokapra.“ Philippe se vynasnažil nasadit co nejvážnější a příslušně tuhý výraz ve tváři. Sam předtím, než pokračoval, se zhluboka napil. „To další, co musíme udělat, je sejmout otisky z těch láhví Pétrusu. To nemůže zabrat déle, než hodinku nebo tak, ale já bych to sám nezvládl. Pokud bychom to potřebovali jako důkaz, musí to udělat profesionál. Což znamená policie.“ Podíval se na Philippa a pozvedl obočí. „A budeme muset dostat technika na otisky prstů do sklepa a ven, aniž bychom vzbudili podezření. Jinými slovy, Vial o tom nesmí vědět. Jestli by on v tom zavětřil nějakou lumpárnu, tak to můžeme zabalit a odjet domů.“

Philippe se netrpělivě vrtěl v židli, než na něj přišlo slovo. „S policií bychom mohli mít štěstí,“ prohlásil. „Mám tam kontakt, který se datuje již pár let.“ Zašilhal do dáli a prohrábl si vlasy. „Tenkrát jsem se zabýval podvody, které tu páchala Union Corse. To jsou hoši z Korsiky, taková domácí obdoba Mafie. A moje noviny se jim čas od času dívají na zoubek. No nic, nedělali nic moc jiného než obvykle: drogy, ilegální imigrace ze severní Afriky, vydírání v docích, úplatky za ochranu, a tak dále. A tehdy jsme tu taky měli jeden klub, kam chodili a rozhazovali tam peníze, aby udělali dojem na děvčata. A nebyly to jenom peníze, co rozhazovali. Taky kokain a heroin.“ Zastavil se a zhluboka se napil.

„Jedna z těch děvčat – vcelku sladká a nevinná – se zamilovala do jednoho z těch mizerů. Naučil ji na heroin. Vídával jsem ji v tom klubu, a byla v děsném stavu. A co bylo ještě horší, jak s ní zacházel.“ Zatvářil se a potřásl hlavou. „Užuž jsem se chystal jít na policii, shodit je a napsat o tom prima reportáž, když jsem přišel na něco, co mi dalo důvod k zamyšlení. Přišel jsem na to, že otec té dívky byl polda – inspektor u marseillské policie. Dovedete si představit, co by tohle bylo za senzaci? Prostě rozhodl jsem se, že to neudělám. Podařilo se mi tu dívku přesvědčit, aby se mnou šla na kliniku, kterou vede kamarád, a teprve pak jsem šel za jejím otcem. Jmenuje se Andreis. Je to správnej chlap. Vidíme se tak dvakrát do roka, a dáme si spolu oběd. Neřekl bych, že jsme nějak důvěrní známí, ale mám u něho dobrý jméno.“

A to byla stránka jejího louche bratránka, kterou Sophie neznala. „Chapeu, Philippe,“ pochválila ho. „Dobře’s udělal. A co se stalo s tou dívkou?“

„Skončilo to dobře. Vdala se za doktora, se kterým se seznámila na té klinice… A já jsem šel za kmotra jejich dcerce.“ Philippe překvapeně zíral do své prázdné sklenky, jako by nemohl uvěřit, že zatímco mluvil, její obsah se odpařil.

Sam mu dolil. „A myslíš, že by nám mohl půjčit jednoho ze svých forenzních techniků, tak na hodinku nebo tak nějak?“

„Zeptat se můžu. Ale bude chtít vědět proč a znát pozadí. A tak mu to budu muset povědět.“

Sam pokrčil rameny. „To je v pořádku. Nebudeme přece dělat nic ilegálního. Řekni mu, že to je obvyklá procedura, prováděná svědomitou a diskrétní pojišťovnou, jež nechce vzbudit žádný poplach a trapné scény. Proto to ani nechceme říct Reboulovi. Koupí takovou pohádku? Můžeš mu slíbit, že se nejedná o vloupání a tak.“ Sam se zadumal. „Samozřejmě, žádné vloupání, pokud se nám podaří na dvě hodinky odstranit Viala. A to je další položka na seznamu. Nějaké podnětné nápady?“ Pozvedl sklenku směrem k Sophii a Philippovi. „Na inspiraci.“

Pro tento večer se rozloučili. Sophie si musela zavolat do kanceláře a pak si objedná něco do pokoje a půjde brzy spát. Philippe řekl, že se podívá, jestli je inspektor Andreis doma. Sam, s mírně smíšenými pocity, hodlal zavolat L. A. a podat zprávu Eleně Moralesové. Jejich poslední konverzace po telefonu skončila na spodní tónině. Bylo na čase, pociťoval Sam, trošku jejich vztahy vylepšit.

Když se k Eleně prozvonil, dostalo se mu jednoslabičného a zmraženého přivítání. Takhle se odpovídá těm, co prodávají po telefonu, řekl si, a zhluboka se nadechl.

„Eleno, rád bych, abys mě vyslechla. Za prvé nemá vůbec žádný smysl, abys měla nějaké podezření pokud jde o Sophii Costesovou. Ta je opravdu nápomocná, a navíc měla několik výborných nápadů.“ Sice jako by hovořil k zmrazené Sibiři, ale aspoň nezavěsila. „No a co nenajdeš na jejím podnikovém životopisu je skutečnost, že se má na podzim vdávat. On se jmenuje Arnaud – příjemný mužský středního věku s postarší maminkou a dvěma labradory jménem Lafite a Latour. Jo, a vlastní prý château, ale ne žádné velké.“

„A to je, proč mi voláš?“

Sam vycítil drobnou změnu klimatu, i když jen po drátu. „Částečně ano. Tím chci říct, že bych rád, aby všechno bylo na rovinu, a nechci, aby sis myslela, jaksi, však víš…“

Elena ho nechala chvilku se trápit, než odpověděla. „OK, Same, beru to.“ Znělo to téměř přátelsky. „Takže jak tam dole pokračujete?“

„Vypadá to slibně. Během dvou dní se zřejmě dovím na čem jsme.“ Provedl Elenu vším, co se událo od setkání s Reboulem: Dnem s Vialem, objevy ve sklepě, telefonátem poručíku Bookmanovi a Philippovými snahami pokud šlo o otisky prstů. „Jinými slovy,“ řekl Sam, když docházel ke konci své zprávy, „pokrok, ale zatím bez závěrů. Nic, nad čím by se Roth měl vzrušovat.“

Pouhá zmínka klientova jména vzbudila u Eleny krátkou, ale ostrou odezvu ve španělštině. Neznělo to nijak zdvořile.

„Určitě máš pravdu,“ řekl na to Sam. „Radím ti, na pár dní odjeď, aby ses ho zbavila. Užij si trošku. Slyšel jsem, že Paříž je na jaře děsně příjemná.“

„Dej mi vědět, co bude s těmi otisky. A Same?“ Hlas jí mírně zlidštěl. „Díky za telefonát.“

Zavěsila. Diplomatické styky vypadaly jako obnovené.

Osmnáct

Chez Félix byl prostorný a dobře udržovaný bar na nijak pozoruhodné postranní ulici, asi tak dvě minuty rychlé chůze od ředitelství marseillské policie na Rue de l’Evêché. Díky vhodné lokalitě a navíc tomu, že majitel baru byl četník na penzi, se Chez Félix těšil popularitě u policistů, kteří po dlouhém dni výměny facek s podsvětím pocítili náhlou potřebu tekutého uchlácholení. Populárním rysem baru byl též oddělený kout vzadu, rozdělený do tří boxů. Zde se dalo ledaco probírat v soukromí. A v jednom z těch boxů si Philippe dal rande s inspektorem Andreisem.

Inspektor, štíhlý a prošedivělý, s pozornýma očima, jež již shlédly více problémů než třeba, přišel, když Philippovi donesli dvě sklenky pastisu, malý rozčapený džbánek s kostkami ledu ve vodě, a talířek oliv.

„Objednal jsem i pro vás,“ řekl Philippe, jak si potřásali rukou. „Doufám, že stále ještě pijete ricard?“

Andreis přikývl a pozoroval Philippa, jak do sklenic dolévá vodu. Světle žlutá tekutina se zakalila jako mléko. „Dost,“ řekl s úsměvem. „Utopíš to.“

Philippe pozvedl sklenku. „Připijme si na odchod do penze,“ navrhl. „Jak dlouho ještě?“

„Ještě osm měsíců, dva týdny a čtyři dny.“ Andreis pohlédl na hodinky. „Plus přesčasy. A pak, díky bohu, mizím na Korsiku.“ Z kapsy vyndal zmačkanou fotografii a položil ji na stůl. Byl na ní skromný domek z kamene uprostřed moře šedozelených olivovníků vysázených v úhledných přímkách, které se paprskovitě rozbíhaly od domku jako dráty v kole. „Tři sta šedesát čtyři stromů. V dobrém roce je to zhruba pět set litrů oleje.“ Andreis se zalíbením pohlédl na svůj budoucí domov. „Budu se starat o své olivy a budu kazit vnučku. Budu se živit salámy figatelli a sýrem brocciu a budu to zapíjet červeným vínem patrimonio. Pořídím si psa. Vždycky jsem chtěl mít psa.“ Posadil se na židli vzad, dal si ruce za hlavu, protáhl se a zamyslel se s úsměvem nad tím, co mu zbývá ze života. „Ale nějak se mi nechce věřit, že’s mě sem pozval na to, abys poslouchal, co plánuju na stáří.“ Nastavil ucho a Philippe začal mluvit.

Než dokončil, dopili. Číšník jim přinesl další sklenice a čerstvou vodu s ledem. Andreis zobal olivy a mlčky vyčkal, až číšník odejde.

Když promluvil, bylo to hlasem tichým a opatrným. „To ti nemusím vykládat, jakou moc tu Reboul má. Nikomu se nechce zkřížit mu cestu. A navíc, není tak zlý – trošku se ukazuje, pravda, ale slyšel jsem o něm za ta léta mnoho dobrých věcí.“ Andreis objel prstem proužek rosy, která se usadila na spodním kraji jeho sklenky. „A z toho, co mi tu říkáš, se nedá soudit, jestli se do něčeho zapletl nebo ne.“ A pozvedl ruku, když se Philippe naklonil dopředu a chystal se něco říct. „Já vím, já vím, z těch otisků bychom mohli usoudit, jestli něco udělal nebo ne. Kdyby se ukázalo, že otisky souhlasí, pak…“

„To by znamenalo, že spáchal zločin, ne?“

„Předpokládám, že ano. Ano, máš pravdu.“ Andreis přikývl a povzdychl si. Bylo to něco, do čeho by se nerad zapletl. Strkat nos do záležitostí mocných a vlivných mužů mohlo skončit bledě pro majitele toho nosu. Na straně druhé, nebylo mu jasné, jak by to mohl ignorovat. Zcela zřetelně to mělo rysy velké senzace. A muž, co tu seděl naproti němu, byl novinář, ten tu stopu nemohl nechat běžet. Andreis si ještě jednou povzdychl, přímo virtuózně jako muž, jenž stál tváří v tvář rozhodnutí, jemuž by se raději vyhnul.

„OK. Řeknu ti, co uděláme. Poskytnu ti technika na otisky na dvě hodiny, ale pouze zaručíte-li mi, že Reboul a jeho lidé u toho nebudou, nebo aspoň do té doby, než ty otisky porovnáme. Můžeš mi tohle slíbit?“

„Myslím že ano. Ano.“

„To poslední, co bych potřeboval, je, aby Reboul zavolal starému kamarádovi, což je préfet de police, a postěžoval si na nepřístojné zneužití policejních zdrojů. Tak to nezkurvěte.“ Andreis vyndal z kapsy pero a napsal na pivní tácek číslo a jméno a přisunul je k Philippovi. „Grosso. Děláme spolu již dvacet let. Je spolehlivý, rychlý a diskrétní. Promluvím s ním dnes večer. Můžeš mu ráno zavolat.“

„To by mohlo fungovat,“ řekl Sam. „Jestli to Reboul udělal, tak to musí fungovat. Ale co s Vialem? To nevím. Má on v očku plamínek?“

Sophie si ulomila kousek chleba z košíku a vytřela s ním poslední kapky bourride – ostré marseillské rybí polévky – na talíři. Večeřeli v rybí restauraci v přístavu, a hlavním tématem večera byl Florian Vial: Jak ho vylákat ze sklepa, zatímco zkontrolují otisky na láhvích.

Sophie navrhla něco překvapivě jednoduchého: Vezme ho na oběd, skutečně speciální oběd jako výraz díků za pomoc. Sam zůstane hlídat sklep – oficiálně, aby se seznámil s víny bílými, na která se během první návštěvy nedostalo. Neoficiálně, aby mohl vybrat pro technika, který přijde na otisky prstů, ty láhve, jež je zajímají.

Pravda byla, že úspěch nápadu závisel od toho, jestli má Vial slabost pro půvabné ženy, ale Sophie to viděla nadějně, konec konců, Vial byl Francouz. A jak mu to vysvětlila, Francouzi Vialova pozadí a věku byli vychováni k tomu, aby oceňovali protější pohlaví, těšili se ze společnosti žen a byli ve styku se ženami galantní. Znala několik mužů podobného typu v Bordeaux – šarmantní, pozorní a příjemně koketní. Byli to muži, milující ženy. Ti sice nezacházeli tak daleko, že by poplácali cizí ženu po zadečku, ale nedá se říct, že by na to nikdy nepomysleli. A nikdy by nenechali projít kolem a bez povšimnutí možnost strávit čas oběda s přitažlivou společnicí.

Sophie pobaveně pozorovala Sama, jak zápolí s calmars á l’encre, mrňavými sépiemi vařenými na jejich vlastním inkoustu, a podle tmavých skvrn na ubrousku u krku soudila, že se sépie nevzdaly bez boje.

„Problém je v tom, Same, že vy nechápete francouzské muže. Uvidíte. Bude to fajn. Zavolám si Philippovi, jestli nezná nějakou dobrou restauraci ne příliš daleko od Palais du Pharo.“ Vzala svůj vlastní ubrousek, namočila cípek do vody ve kbelíku s ledem, a ubrousek mu podala. „Tady. Vypadáte, jako byste užíval černou rtěnku.“ Nechala ho, aby se upravil a objednal kávu, a poodešla zavolat bratranci.

Příštího rána dorazili do sklepa krátce po 10.30 a našli tam Viala překypujícího radovánkami časného jara. Kolega z Beaune mu právě zavolal, že ho zvou jako čestného hosta na večeři pořádanou spolkem Chevaliers du Tastevin. To se považovalo za velikou poctu, a navíc se přitom konaly různé tradiční obřady. Večeře – intimní záležitost s omezeným počtem účastníků, jen pro dvě sta prominentních Burgunďanů – se bude konat v Clos de Vougeot, hlavním sídle spolku. Chevaliers du Tastevin budou při této příležitosti oblečeni do červených tradičních rób. Hudební program obstarají Joyeux Bourguignons, velmistři pijáckých písní. A vína, netřeba pochybovat, budou mimořádná, a zajisté v dostatečném objemu.

Vialovu výtečnou náladu jen mírně kazilo to, že bude muset mít projev, ale Sophie ho ujistila: „Vás slyšet mluvit o víně,“ řekla, „je jako naslouchat poezii. Já sama bych vás klidně mohla poslouchat celý den.“ A dříve než se zarudlý Vial byl schopný vzpamatovat z té pochvaly, Sophie pokračovala. „Ale Floriane – když dovolíte – tohle přišlo zrovna vhod. Chtěla jsem vás dnes pozvat na oběd jako poděkování za laskavou pomoc. A teď to můžeme zároveň i oslavit. Je tak hezky, že jsem si myslela, že bychom si zašli na terasu u Pérona. Že řeknete ano? Že?“ Tentokrát si Sam byl zcela jistý, že těmi svými řasami zatřepotala.

Vial sice předstíral, že musí nahlédnout do svého diáře, ale byl zcela viditelně polichocený, bránil se jen naoko a lítost nad tím, že Sam musí zůstat ve sklepě a dokončit práci s bílými víny, vcelku špatně předstíral.

Dvě následující hodiny jim ubíhaly pozvolna. Vial zavedl Sophii k červeným vínům, aby ji seznámil s klenoty Reboulova sklepa, se zvláštním důrazem – toho rána – na vína burgundská, kde sbíral inspiraci pro svůj nadcházející proslov. Sam si mezitím vyhledal tichý koutek za šampaňským, odkud si mohl zavolat.

„Philippe? Sophie říká, že máš někoho na ty otisky. Někoho v civilu, doufám.“ Philippe se musel zahihňat.

„Samozřejmě. Však víš, co se říká, kamaráde: Pokud něco potřebuješ dokázat, řekni si novinářům. Mluvil jsem s ním dnes ráno. Řekl kdykoli, kdy bude třeba.“

„Takže dnes. Kolem oběda, tak asi ve 12.45, ale ne dříve. Je to OK?“

„A jak se dostaneme dovnitř?“

„Hlavní brána je ve dne otevřená, a nemusíte jít nikam blízko velkého domu. Přijďte na dvorek před sklepem. To je pro dodavatele. Já vás pustím dovnitř. A Philippe?“

„Co?“

„Prosím tě, jen abyste nepřijeli v policejním autě.“

Bylo těžko si představit příjemnější místo na oběd toho poledne než terasu u Pérona. Vysoko na Corniche Kennedy restaurace poskytuje neodolatelnou kombinaci čerstvého vzduchu a skvostné vyhlídky směrem k ostrovům Frioul a Château d’If. To místo jednak každému naostří chuť k jídlu, jednak navodí sváteční náladu, což mělo okamžitý vliv na rytířské city Floriana Viala. Rychle odehnal číšníka a trval na tom, že on sám usadí Sophii na židli a ujistí se, že sedí pohodlně, než se usadí on sám.

Mnul si ruce a nadechoval se mořského vzduchu. „Výtečné, výtečné. Vynikající volba, má drahá Madame. To je skutečné potěšení.“

Sophie se skromně uklonila. „Říkejte mi Sophie, prosím. Co kdybychom si dali sklenku šampaňského jako aperitiv? A pak musíte vybrat víno. Já vím, že určitě máte nějaká místní v oblibě.“

To Viala odeslalo, přesně jak Sophie očekávala, na projížďku vinicemi Provence. „Víno se tu pěstuje,“ spustil, „od roku 600 před naším letopočtem, to Féničané založili Marseille.“ A pak, s drobnými přestávkami pro šampaňské a jídelní lístek, provedl Sophii od Cassis až po Bandol, a dále, s návštěvou Palette na východě a Belletu na západě, včetně zajížďky kolem nedoceněných vinic Languedoku. Tenhle člověk je pochodující encyklopedie, řekla si Sophie. Byl tak nadšený svým oborem, že mu nešlo odolat a nadšení nesdílet.

Vybrali si z jídelního lístku, a k loup de mer Vial vybral suché bílé víno z Cassis. Sophie využila přestávky a zeptala se Viala, jestli by jí neřekl něco o sobě a práci pro Reboula.

Byla to, řekl Vial, historie šťastná, ale s tragickým začátkem. Před pětatřiceti léty, když Reboul začínal podnikat, najal si Vialova otce jako finančního ředitele tehdy malé firmy. Ti dva muži se spřátelili, a firma začala vzkvétat. Mladý Florian, jedináček, započal s úspěšnými univerzitními studiemi. Vyhlídky do budoucna byly růžové.

Růžové budoucno vzalo náhlý konec šokujícím způsobem jedné zimní noci. Byla to jedna z těch zřídkakdy se vyskytujících zim, kdy v Marseilli napadl zmrzlý sníh. Silnice se pokryly námrazou, s níž si jen málo řidičů v Provenci umí poradit. Vialovi rodiče si vyjeli do kina, a když se vraceli domů, uklouzl na ně bokem kamion, který jejich auto rozmáčkl na betonové zdi. Vialovi rodiče na místě zemřeli.

Nehoda zcela pozměnila Vialův život. Reboul se o přítelova syna postaral. Podporoval jeho zájem o víno a zaplatil mu šestiměsíční kurs na vinařském institutu v Carpentras, a poté roční stáž u négociantů v Burgundsku a v Bordeaux. V průběhu toho roku se přišlo na to, že mladý Vial vlastní zcela mimořádný chuťový talent. To se potvrdilo během jeho závěrečných šesti měsíců v Paříži, při pobytu u legendárního Hervého Bouchona, který byl v té době považován za nejlepšího sommeliera ve Francii. Na základě Bouchonova doporučení se Reboul rozhodl zaměstnat mladého Viala jako firemního caviste s úkolem dát dohromady nejlepší soukromý sklep ve Francii, a přidělil mu na to štědrý rozpočet.

„Je tomu již dávno,“ řekl Vial, „téměř třicet let. Neumím si ani představit, co by se mnou asi bylo, nebýt Reboula.“ Zamyšlený výraz ve tváři se mu rozjasnil s příchodem číšníka, který se ptal, co si budou přát jako poslední chod. „Když dovolíte, co bychom mohli vyzkoušet k moučníku, je to nejbližší, co může Provence nabídnout místo sauternes, které vy tam v Bordeaux tak výborně produkujete. Sklenku muscat z Beaumes-de-Venise. Dovolíte?“

Z Vialova vyprávění byla Sophie dosti nesvá, a začala se v ní budit naděje, že Reboulovi nebudou moct vinu dokázat. A něco jí našeptávalo, že i kdyby vinen byl, byla by škoda, kdyby se z toho nevyvlékl. Pokradmu pohlédla na hodinky a pomyslela, jak si asi Sam vede.

Philippe a Grosso, menší, spořádaně oblečený mužík s černým zavazadlem, který Philippovi popsal jako jeho kouzelnický kufřík, přijeli neoznačeným autem deset minut před jednou, a našli Sama, jak je čeká u vrat. Byla to Philippova první návštěva tohoto sklepa, a pohled na ty nekonečné řady láhví, jedna za druhou pod klenutým zarůžovělým stropem, mu vyrazil dech. „Merde“ bylo jediné, na co se zmohl. „Merde.“ Grosso si tichounce hvízdl.

Sam je zavedl k polici s těmi velkými magnumy pétrusu. Grosso si je prohlédl a otevřel ten svůj kufřík. Vyndal si z něj halogenovou lampu, výběr štětečků, plochou černou krabičku a malý plastový kanystr. Sykl si a rozcvičil prsty. „On fait toutes les bouteilles?“ Podíval se na Sama. „Všechny tyhle láhve?“ Sam přikývl. „A budete potřebovat DNK?“ Sam opět přikývl. Philippe se čile zabýval poznámkami. Viděl, jak se mu v dálce rýsuje jeho reportáž, a v tomhle stadiu šetření čím více si zapíše, tím lépe. Přistoupil blíže ku Grossovi, aby lépe viděl, co dělá.

„Monsieur Grosso“ řekl, „nechci vás vyrušovat, ale je to fascinující. Mohl byste mi říct něco o tom, co děláte?“

Grosso, aniž by se na Philippa podíval, pokynul mu, aby přistoupil blíž. Položil si první magnum na podlahu a posvítil si na něj. „Začnu s vizuálním vyšetřením,“ řekl, „jestli jsou na povrchu nějaké otisky.“ Pozměnil úhel osvětlení. „Někdy jsou vidět jen pod určitým úhlem.“ Zabručel, odložil svítilnu, odšrouboval víčko kanystru a naklonil jej, aby Philippe mohl vidět, co obsahuje. „Prášek z kovových vloček. Vločky jsou z hliníku – ty jsou nejcitlivější a dají se lehce sejmout.“ Vzal jeden ze svých štětců a jemným krouživým pohybem začal tence nanášet prášek. „Tohle je zefýrový štěteček, z uhlíkového vlákna s hlavičkou jako mop. Nenarušuje tak moc otisky jako jiné štětce.“ Skončil se štětcem, znovu otevřel svůj kufřík a vyndal z něj proužky průhledné lepicí pásky. „Teď tímhle sejmu ty otisky.“ S velikou přesností položil proužky na roztroušené otisky, sloupl je a seřadil je na arch průhledného acetátu. „Voilà. Vidíte? S touhle technikou není třeba nic fotografovat.“ První magnum dali zpět, a Grosso začal s druhým.

Sam ten rituál pozoroval. Připadalo mu to bolestně pomalé. Poklepal Philippovi na rameno a zašeptal: „Nedalo by se to nějak urychlit?“

Philippe si klekl vedle Grossa a zeptal se ho. Odpověď Sam neslyšel, ale znělo to spíše jako zavrčení než odpověď, a Philippe se musel smát, když se na Sama podíval zpět.

„Řekl, že nemůže tancovat rychleji, než muzika hraje. Myslím, že tím chtěl říct, abychom ho nezdržovali otázkami.“

Sam si řekl, že by se mu Grossův úzkostlivě přesný postup zdál tím pomalejší, kdyby tam nad ním stál a zíral mu do rukou, a tak se vydal na toulku sklepem až úplně na konec. Zrak mu padl na hromadu kartonů tam složených a na půl skrytých za Vialovým golfovým vozíkem. Kartony byly potištěné ozdobnými kaligrafickými nápisy, tak často používanými vinaři: Domaine Reboul, St. Helena, California. Připomněl si, jak mu Vial bez nějakého velkého nadšení řekl o vinařství, které si Reboul koupil v Napa Valley, a jeden z kartonů otevřel, aby se podíval, jaký druh etiket Reboul používá pro svá americká vína. Ale karton byl prázdný. A ten další také, a další rovněž.

Zavolal si do hotelu, jestli mu tam nepřišla nějaká dodávka od FedExu. Zatím nic. Vynasnažil se, seč byl, nebýt netrpělivý, a uchýlil se do honosného prostředí Rue de Corton-Charlemagne. Opětovně mu na mysl přicházela otázka, která ho již několik dní trápila: Co když ty otisky budou souhlasit, co pak? Zkonfrontovat Viala? Ohlásit to na policii? Nebo to nahrát Eleně a Knoxovi, ať si s tím dělají, co chtějí? Tohle všecko? Nebo nic?

Uběhlo deset minut, na nohou jako z olova, ale uběhlo. Podíval se opět na hodinky, do dvou hodin ještě zbýval čas. Vrátil se ke Grossovi, aby se podíval, jak pokročil s těmi magnumy. Ještě čtyři, a bude to.

Sophie řekla, že než Vial a ona budou odcházet, že se uchýlí na toaletu a zavolá mu.

Grosso pokračoval. Chladně, klidně a metodicky.

„Ale tohle je opravdu lahodné,“ prohlásila Sophie, když ochutnala svůj první doušek beaumes. „Napůl mezi sladkým a suchým. Příjemné.“ Pozvedla sklenku k Vialovi s oceněním. Ten přikyvoval a usmíval se nad jejím dojmem. Nepřekvapilo ji, že jí pak udělal přednášku o rodokmenu tohoto vína.

„Jak nám říkají historici, jméno vína se odvozuje od italského výrazu moscato. Čili abych tak řekl, pižmo. A jak možná víte, pižma si nejvíce cení jeleni.“ Vial si dovolil rošťácky nakrčit obočí. „Je to vůně, jejíž pomocí – jak bych to řekl? – jeden jelen odesílá pozvánku jelenu druhému, ale opačného pohlaví. Pochopitelně, pižmo se používá i při výrobě voňavek, kteréžto mají u lidí mít podobný účinek.“ Vzal do ruky sklenku a dlouze a uvážlivě se nadechl její vůně. „Delikátní, velmi dámské – ano, s náznakem pižma. Řadu sladkých vín obohacují, ale ne z Beaumes-de-Venise. Tím víno dostává subtilnější chuť než řekněme muscat z Frontignanu.“ Upil, a pohodlně se opřel dozadu, s očima chvilku na Sophii, chvilku na panoráma, a pak zpět na Sophii. S neochotným pokrčením ramen pohlédl na hodinky.

„Ani vám nemohu povědět, jak moc mě dnešní oběd potěšil,“ řekl. „A čas mi tak rychle uběhl, ani nevím jak. Obávám se, že se budeme muset vydat na cestu zpět.“

„Snad ještě malý šálek kávy, než se zvedneme? Objednám ji cestou na dámy.“

Zavřela za sebou dveře od kabinky, zkontrolovala, kolik je hodin, a počkala, až jí Sam odpoví. Bylo přesně čtvrt na tři. „Skončili jste?“

„Zrovna balí. Za pět minut odjedou. Dejte si koňak nebo něco.“

„Pět minut, Same. Ani o vteřinku déle.“

Ve skutečnosti dopít zbytek vína, vypít kávu a zaplatit, jim zabralo téměř deset minut, a když konečně dojeli do sklepa, bylo tam – až na Sama – prázdno. Jak vcházeli do dveří, uslyšeli, jak si hvízdá La Vie en Rose.

Devatenáct

Sophie a Sam se vydali zpět do hotelu. Za nimi Vialova postava zarámovaná obrysem vrat do sklepa. Díval se za nimi, jak jdou cestou ven k bráně, a zamával jim.

„Tak jaký byl oběd?“ zeptal se Sam.

„Myslím si, že se mu líbil.“ Sophie se zastavila a hledala v kabelce brýle proti slunci. „Abych pravdu řekla, určitě se mu líbil – a dosud mi nikdo tolikrát nepoděkoval. Ale z jedné věci mám špatný pocit. Znáte to? On je milý. A v podstatě, ten oběd, to byla past.“

Sam se díval na dva racky, kteří se za letu vysoko nad nimi hádali o vlastnictví kousku ryby. „Cítila byste se jinak, kdyby Vial a Reboul byli dva mizerové?“

„Samozřejmě.“ Obrátila se k Samovi a pokrčila rameny. „Já vím. Není v tom logika. Zločin je zločin, ať to provedl, kdo to provedl.“

Šli dál v zamyšlení. Když došli do hotelu, Sam šel k recepci. Vrátil se k Sophii a v ruce měl obálku od FedExu. „Odpověď na naše otázky,“ prohlásil se smutným úsměvem. „Anebo taky ne.“

Otevřel obálku a vyndal z ní obsah. K oficiálnímu listu L. A. P. D. s otisky prstů Bookman přicvaknul ručně naškrábanou poznámku:

Same –

tady máš ty otisky. Ti moji hoši, co je odebrali, litovali, že nebylo třeba použít násilí. Roth není jejich milovaný spoluobčan.

Letadlo Dassault Falcon registrované na firmu Groupe Reboul odletělo z letiště Santa Barbara 27. prosince směrem J F K. Konečná destinace Marseille. Pokud třeba, podrobnosti letu máme. Mnoho štěstí.

P. S. Prohlédl jsem si vinný lístek ve French Laundry. Začni si šetřit.

Sam pokýval hlavou a podal dopis Sophii. „Gratuluju, právě jste byla povýšena na detektiva. Vypadá to, že jste měla pravdu s tím letadlem. Je to sice jen nepřímý důkaz, ale ten čas naprosto sedí.“ Založil list zpět do obálky a vzal do ruky telefon. „Musíme to doručit Philippovi.“

Grosso položil zvětšovací sklo a vzhlédl od listu s Rothovými otisky, který zkoumal. „Pěkně čisté,“ řekl Philippovi. „Neměl by s tím být problém. Dám vám vědět.“

Philippe s potížemi skrýval netrpělivost a brzdil své nohy, které si dělaly, co chtěly a bubnovaly na podlahu. „A kdy byste si myslel, že –“

Grosso mu skočil do řeči a pohrozil mu prstem. „To není něco, co se dá odbýt ve dvou minutkách. Chcete najít nesporný souhlas nebo ne?“

Philippe přikývl.

„Nesporný,“ zopakoval Grosso. „Což znamená perfektní. Nesmí v tom být pochyb, jinak se to nedá použít jako důkaz. Já si musím být jistý, že to souhlasí, ne jen že by to mohlo tak být. Rozumíte? Potřebuje to určitý čas.“ Grosso naznačil, že audience je u konce tím, že otevřel dveře. „Zavolám vám ihned, jak si budu jistý. Tak či tak.“

Philippe se propletl na svém skútru změtí dopravy kolem Vieux Port a dal se nahoru směrem k Sofitelu. Mysl mu pracovala na plné obrátky. Tohle byl poslední scházející kousek skládačky. Jestli se otisky prstů budou shodovat, reportáž se prakticky napíše sama. Samozřejmě, tu a tam se to bude muset trošku zredigovat, a mírně tu a tam zatemnit fakta. Sophie a Sam velmi pravděpodobně nebudou chtít o sobě ani zmínku, pokud se inspektora Andreise týče, otázka o jeho účasti byla ošemetná. Ale za použití vyzkoušeného novinářského triku, jakékoli malé vynechávky tohoto druhu se dají ospravedlnit proklamací prvního přikázání reportéra: Nevyzradíš jmen zdrojů svých (které má naprostou přednost před omšelým druhým přikázáním: „Veřejnost má právo vědět“). Philippe pocítil nával optimismu. Začínalo to vypadat slibně. Zastavil před hotelem ve velkomyslné náladě, zamával pětieurovkou a nařídil ohromenému dveřníkovi, aby zaparkoval jeho skútr.

Sophie a Sam potřebovali nějak ubít zbytek odpoledne. Rozhodli se pro turistiku. Zavolali si taxi a nechali se odvézt nahoru k basilice Notre-Dame de la Garde, která vévodí panoramatu Marseille. Domácím známá jako La Bonne Mère a korunovaná desetimetrovou pozlacenou sochou Madony s dítětem, je domovem úžasné sbírky votivních darů. Ty pocházejí od generací námořníků a rybářů, kteří taktak unikli smrti na moři, a z jejich všehochuti na stěnách kostela přechází zrak: Mramorové destičky, mozaiky, koláže, modely všech velikostí, obrázky, záchranné pásy, vlajky, figuríny, všechny nesou společné téma na nich napsané a většinou vyjádřené zcela jednoduše: „Merci, Bonne Mère.“

Sophii ty suvenýry úniků o vlásek fascinovaly a často i dojímaly – připomínaly nejen smrt, ale i oslavu života. Samovi, jehož zkušenost s pobytem na vlnách byla krátká a žaludek zvedající, to vše připomnělo, jak hluboce nesnášel cokoli spojeného s loděmi a čluny. Nejen mu připadaly stísněné, zavlhlé a nepohodlné, ale vrtošivě se zmítaly po hladině a měly ve zvyku se potápět. Poté, co shlédl jeden mimořádně názorný obraz lodě se třemi stožáry na širém moři, která měla cobydup zmizet pod hladinou, přišel za Sophii. „Není to na souši bezvadné?“ zamumlal. „Počkám na vás venku. Mám obavy, že jestli tu budu o moc déle, dostanu mořskou nemoc.“

Po hodině v přítmí uvnitř kostela potřeboval chvíli, než si zvykl na záři podvečerního slunce, a ještě další chvíli na výhled. Přestože po těch několika dnech v Marseilli si již přivykal na výhledy přímo pohlednicové – z různých vyhlídek jako z hotelu nebo z Reboulova salonu v Palais du Pharo –to, co viděl z esplanády před La Bonne Mère mu vzalo dech: Na severu bylo vidět Vieux Port a stará čtvrť Le Panier, na západě stylová Le Roucas Blanc s honosnými vilami z devatenáctého století a pláže Prado, a na jihu vlnitá hladina břidlicových střech vedoucí až ke třpytné hladině moře. Právě si říkal, jestlipak se sem někdy zajde podívat Reboul, aby si porovnal výhled s tím, co má doma, když mu zazvonil telefon.

„Same? Kdepak jste?“ Philippe téměř šeptal a v hlase se mu ozývalo něco nutného a nedočkavého.

„Na vrcholu světa. U toho velkého kostela s výhledem.“

„Tak rychle zpátky do hotelu. Musíme si promluvit.“

„Co se děje?“

„Grosso mi právě volal. Na třech z těch magnumů jsou Rothovy otisky. Říká, že je to bez jakýchkoli pochyb, naprosto přesná shoda.“

Sam nevěděl, jestli má radost nebo je zklamaný. A za jízdy taxíkem zjistil, že ty stejné smíšené pocity měla i Sophie. Ale jak se navrátili do hotelu, našli tam muže, který žádné pochybnosti a obavy neměl. Philippe se usadil v rohu u stolku s třemi flûtes a kbelíkem ledu. Zlatavá záře fólie na krku láhve oznamovala bez jakýchkoli pochyb, že se jedná o šampaňské.

Philippe vyskočil s úsměvem téměř tak širokým, jako jeho rozpažená náruč. „Takže, mes chers, případ jsme rozřešili, ne? Máme důkazy.“ Sehnul se, aby mohl rozlít šampaňské. Až přehnaně pečlivě nalil do flûtes a rozdal je vůkol. Pozvedl svou vlastní číši, naklonil se k ostatním, a prohlásil: „Blahopřeju nám všem. To bude ale pro Reboula překvapení, co? Zapomněl jsem vám říct, že mám určitý kontakt na letišti. Ten by asi mohl zjistit, co vlastně Reboulovo letadlo dovezlo minulého prosince z Kalifornie. Víte, je to směšné. Jedna věc vede k druhé, a pak – bum – všechno možné vyjde najevo.“

Sam se rozvážně napil šampaňského. „Je tu ale něco, co mi na celé té věci vadí,“ řekl, „a to je motiv. Jestli je tu někdo, kdo má absolutně všechno, tak je to Reboul. Úspěch, peníze, všechno. Přítelkyně nové, staré, odložené, soukromý palác, soukromý tryskáč, jachtu – pámbu ví, co ještě, a vína víc, než třeba až do konce života.“ Zarazil se a pohlédl na Philippa. „Proč to udělal? Proč riskoval?“

„Ale Same,“ odvětil Philippe, „ty neznáš Francouze.“

Tohle byla zřejmá mezera v Samových znalostech, kterou mu za posledních několik dní často připomínali. „Dobře. Sophie mi to již taky řekla. No a?“

Philippe pokračoval. „Nezapomeň, že Chauvin byl Francouz. My jsme vynalezli chauvinisme, tedy šovinismus. Lidé si to někdy pletou s arogancí.“ A jak to řekl, udělal přestávku na procvičení obočí, jako by se ho dotklo, že by si tohle někdo o jeho krajanech mohl myslet. „My pro svou vlast, kulturu, kuchyni a národní dědictví máme vášeň. A nikdo tuhle vášeň nepociťuje silněji, než náš kamarád Reboul. On dokonce platí daně, proboha svatého. Přece jsi o něm četl v té složce. On se pořád ozývá o hrůzách globalizace, o erozi francouzských hodnot, o tragédii francouzského vlastnictví upadajícího do rukou cizáků – podniky, majetky, a bien sûr, naše nejlepší vína. Když četl o všech těch premier cru bordeaux uložených ve sklepě v Hollywoodu – Hollywoodu, kde jinde! – to mu muselo znít jako pohana, urážka, kost v hrdle. A pak nesmíš zapomenout na ještě jednoho činitele, velmi důležitého činitele: sportovní výzvu. Mais oui.“ Philippe si přikývl a napil se šampaňského.

Sophie i Sam vypadali udiveně. „No dobře,“ řekl Sam, „sice nevím, jestli jsem schopný koupit tu vlasteneckou teorii, ale řekněme, že máš pravdu. A kde se v tom bere ten sport? A je tu ještě něco, pokud se Francouzů týče, čemu nerozumím?“

Philippe se usadil pohodlněji ve svém křesílku a nabral výraz profesora, který se chystá osvětlit něco slibnému studentíkovi. „Ne. Řekněme pro tenhle případ ne. Tady to má co dělat s bohatstvím než s vlastenectvím. To je pocit, který se vyvíjí po dlouhá léta života na hromadě peněz a moci, že člověk může mít všeho, čeho se mu zachce, a že si může dovolit udělat cokoli, co se mu zachce. Folie des grandeurs. Může si dopřát cokoli. Může si dovolit riskovat. Konec konců, když se něco nepovede, jeho peníze ho z toho vytáhnou.“ Philippe se díval střídavě na Sophii a pak na Sama a snažil se odhadnout, jak na jeho slova reagují. „A tohle – doufám, že se mnou budete souhlasit – platí všeobecně. A teď se podíváme na konkrétní případ. Na Reboula.“

Skupinka mladých byznysmenů – v tmavých oblecích, nakrátko ostříhaných a s nadměrně velkými hodinkami na zápěstích, se usadila u vedlejšího stolku. Philippe snížil hlas, a Sophie i Sam se museli naklonit dopředu, aby ho slyšeli.

„Reboul si zorganizoval to své impérium velice schopně. Jeho obchody mu řídí lidé, kteří pro něj pracují po dlouhá léta. Věří jim, a výborně jim platí. Oni mu za to odvádějí zisky. Rok za rokem. Groupe Reboul funguje jak sur les roulettes – a to je o nich dobře známo. A pokud jde o Reboula jako takového, jak nakládá se svým časem? Zúčastní se několika schůzí správních rad proto, aby neztratil přehled, udržuje si potřebné kontakty, poskytuje interviewy, pořádá několik banketů pro prominenty. Vlastní fotbalové mužstvo a jachtu, již má na hraní. Ale musí čelit nějakým výzvám? Už všechno dokázal. Nudí se. O tom jsem přesvědčený.“

Sam přikyvoval. Setkal se již s několika miliardáři v Kalifornii, všichni měli stejný problém. Někteří z nich, ti šťastnější, se rozptylovali komplikovanými záležitostmi jako Pohár Amerik, jiní si pořizovali jednu společnost za druhou nebo jednu ženu za druhou, byli někdy nesmírně soutěživí, jindy překvapivě sami sebou nejistí, a příležitostně překvapivě podivínští. Reboul nevypadal ani jako nejistý, ani jako podivín. Ale znuděný? Sam si mohl bez problémů představit, že se mužský jako Reboul může nudit.

Philippe snížil hlas až téměř do šepotu. „Takže my tu máme muže s nevyčerpatelnými fondy, muže s nadbytkem času, muže, jenž jak sám tvrdí, je naprosto oddaný Francii a všemu francouzskému. Čím by se mohl pobavit lépe, než zahrát si malinkou hru, naplánovat a provést perfektní krádež, která by dodala zpět do země původu část jejího národního bohatství? A pak? Třeba si pozvat na večeři kamaráda, který je tu šéfem policie a svlažit si při jídle hrdlo tím ukradeným vínem. To je ten sport. Tady máte výzvu. Voilà.“ Philippe si zamnul ruce a natáhl se pro šampaňské.

Sam si musel přiznat, že pamatoval krádeže spáchané z podobných uštěpačných důvodů. Po pravdě, jednu nebo dvě spáchal i on sám, což si dal za úkol nezapomenout a uvážit později. „Sophie?“ zeptal se. „Co vy na to?“

Sophie pohlédla na bratrance celá zamračená. „Myslím, že Philippe již má reportáž napsanou. Ale ano, co říká, má podstatu.“ Studovala malinké tečky bublinek stoupajících vzhůru ode dna sklenice a pokrčila rameny. „Takže, vy moji dva detektivové. Co s tím?“

„Nejlepší bude se na to vyspat,“ navrhl Sam. „Ale nejdříve musím zavolat do L. A. a podat nezbytné hlášení.“

Elena zvedla telefon a v jejím hlasu se ozval ocelově nabroušený přídech. To samé slyšel v jejím hlase již předtím, když jim to spolu nevycházelo, a měl stejné nutkání jako tehdy. Sehnout se. Když byla v ráži, byla nebezpečná.

„Eleno, nekousni mě,“ ozval se. „To jsem já, váš člověk v terénu.“

Uslyšel, jak se hluboce nadechla a pomalinku vydechla. „Same. Promiň. Právě jsem měla jeden z každodenních telefonátů s Dannym Rothem. Myslela jsem, že volá zpátky. To dělá normálně. Myslím, že ví, jak mě to rozčiluje.“ Následovala krátká, ale výrazná tiráda ve španělštině, ukončená salvou kleteb a dalším hlubokým nadechnutím. „Tohle jsem nutně potřebovala. Promiň. OK, pověz, co je nového.“

„Dobrá zpráva je, že jsem si zcela jist, že jsme našli ukradené víno. Rothovy otisky prstů jsou na několika láhvích z Reboulova sklepa, a ten chlapec, který otisky zkontroloval, pracuje u místní policie. Takže důkazy máme solidní.“

„To je ale úžasné, Same. Prima práce. Gratuluju.“ Ale neznělo to, jako by se již chystala oslavovat. „Oprav mě, jestli se mýlím, ale mám ten pocit, že nemáš jen dobré zprávy.“

„Možná. Reboul to zřejmě provedl, ale není hloupý. Je více než pravděpodobné, že za sebou smetl stopy pomocí falešných faktur a všemi možnými listinami. Jestli zjistíme, že to je, co provedl, můžeme pozdravit právníky, a nemusím ti říkat, co to znamená. Milion dolarů v poplatcích, a soudy na měsíce. Nebo i na léta.“

„Kdo vyhraje soudní nároky na poplatky –“

„Právě. Problém je v tom, že nemáme potuchy, jak se kryje a zjistíme to, až na něj skočíme. Pak není cesty zpět. Takže začínám dumat o plánu B.“

„Zahrnuje to násilnou smrt a velmi známého mediálního právníka z L. A.? Mohla bych si přisolit?“

„Znáš mě, Eleno. Násilná úmrtí nedělám. Poslyš, je tu něco, co bych potřeboval vědět. V případě jako tenhle, jaké máte minimum? Co nevyhnutelně potřebuješ, abyste pojistku nemuseli proplatit?“

„OK. V podstatě se jedná o tři položky: objevení, identifikace a stav. Musíme znát, kde se ukradené zboží nachází. Potřebujeme skálopevný důkaz, že je to právě to ukradené zboží. A musíme se uspokojit, že zboží je v té samé kondici, jako když bylo ukradeno. Pak tam jsou tucty drobných detailů, ale v podstatě splníme-li ty tři základní podmínky, jsme z toho venku.“

„A kdo to kontroluje? Vy nebo Roth?“

„Jsi normální? Bral bys cokoli, co řekne Roth, za bernou minci? On lže i v tom, co je pravda. To přesně sedí na Dannyho Rothe. Ne. Identifikaci provádíme sami – v tomto případě my si zvoláme odborníky – a Roth nám to musí podepsat. Až pak ho osobně shodím z útesu.“

„Děkuju vám, slečno Moralesová. Tak to by bylo pro dnešek všechno. Zavolám ti.“

„A co to je, ten plán B?“

„Věř mi, to nechceš vědět. Dobrou noc, Eleno.“

„Dobrou noc, Same.“

Dvacet

Noc se táhla, hodiny jako by se zpomalily a Samův mozek byl příliš zaměstnaný na to, aby šel spát. Skotská, za normálních okolností spolehlivý uspávací prostředek, ale vůbec neúčinkovala. Dokonce ani zvláštní vysílání CNN o renesanci bankovního systému v Nigérii nezabralo tak, jak by normálně mělo. Byl úplně, ale úplně vzhůru.

Natáhl si svetr a vyšel na terasu. Doufal, že ostrý noční vzduch zabere tam, kde nezabraly ani whisky, ani televize. Zíral na měsíc visící nad Vieux Port. Téměř úplněk. Podíval se na hodinky. Skoro tři ráno. A říkal si, kde asi budu touhle dobou zítra? Bude to fungovat, uvážil všechny možnosti? A pochyboval, jestli ti ostatní s ním do toho půjdou.

Za rozbřesku byl stále ještě na terase, zmrzlý a ztuhlý, ale vůbec ne unavený. Ve skutečnosti cítil, jako by mu ta bezesná noc dodala jednu extra dávku adrenalinu, a ovládla ho netrpělivost začít hned ráno. Zavolal si obsluhu, objednal si snídani a stál tak dlouho pod horkou sprchou, až mu po kalifornsku opálená kůže zčervenala.

Snažil se, seč byl dát si na čas s kávou a Herald Tribune, protože bylo příliš záhy zavolat Sophii a Philippovi. Rozhodl se vyjít si na procházku. Když vyšel z hotelu, instinktivně se vydal k Palais du Pharo.

Velkou železnou bránu dnes ještě neotevřeli, stál tam a díval se skrze železné tyče k velikému zelenému trávníku, vedoucímu až k domu. Vial ve sklepě nebude před desátou, a zaměstnanci využijí Reboulovy nepřítomnosti k tomu, aby si užili půl hodinky navíc v posteli. Bylo tu překvapivě ticho, uvážíme-li, že blízko středu města. Za zády slyšel hukot dopravy, jak se Marseille probouzela do nového rána, a směrem od doků za Vieux Port tklivé zahučení lodní sirény. Zvuk ho povzbudil k procházce dolů na Quai des Belges, aby se podíval, co dnes chytili a co prodávají na rybím trhu.

Rybářské čluny obvykle připlouvají mezi osmou a půl devátou, ale rybářky tam přijdou před nimi a čekají u pečlivě vydrhnutých, ale dosud prázdných stánků. Tradiční znak trhu – přímo turistická atrakce – je zemitý jazyk těchto žen, s přednesem tak mocným, že je schopný soutěžit s mistralem o sílu číslo osm. Sam litoval, že jeho francouzština není na té úrovni, či vlastně je na úrovni příliš přízemní, aby pochytil neotištitelné jemnůstky, jež mu unikaly. Řekl si, že bude muset přijít s Philippem jako s tlumočníkem.

Čluny začaly připlouvat k molu, a rybářky pokřikovaly čím dál silněji a plácaly rybami s očima dosud lesklýma a blyštícími se šupinami, jak je úhledně urovnávaly na stáncích. První zákazníci začali přicházet, po jednom, i ve dvou. Jako všichni Francouzi, kteří když nakupují jídlo, musí nasadit svrchovaně podezřívavé vzezření, i ti zákazníci u stánků si prohlíželi očka mrtvých rascasse, čichali si k žábrám galinette a zvažovali přednosti grilované daurade oproti potěšení z bouillabaisse.

K Samovu prvnímu setkání s touto legendární lahůdkou – zkušenost, která s ním stále ještě otřásala – došlo v New Orléansu, kde ho přesvědčili, aby si dal polévku zvanou boiullabaisse créole. Bylo to natolik otřesné, že sebral odvahu zeptat se číšníka, z čeho se to vaří. Dověděl se, že kromě mouky, ústřic a margarinu se do toho přidává slepičí vývar. Na rybí polévku to byla podivná směs. Slíbil si tehdy, že si jednoho dne dá pravou bouillabaisse. Měl tedy další důvod vrátit se do Marseille, města, jež se mu líbilo čím dále více.

Aniž by si to uvědomil, zatoulal se natolik blízko k jednomu ze stánků, že vzbudil pozornost majitelky, podstatné a povětřím omšelé ženy s odrbanou baseballovou čapkou na hlavě a s rukama v tlustých gumových rukavicích. „Eh, Monsieur!“ zařvala na něj. „Comme il est beau, ce loup!“ Vybrala velkého a pohledného mořského okouna a hodila ho směrem k Samovi, s úsměvem jako vtesaným do cihlově červené tváře. Sam se dopustil omylu v tom, že přikývl a usmál se na ni zpět. Dříve, než ji dokázal zarazit, vzala do ruky nůž a s rychlostí a zručností profesionálního atentátníka rybu vyvrhla a začala ji balit. Nebyla to dáma, se kterou bylo radno se přít, řekl si Sam a rybu koupil.

Cestou do hotelu, s vlhkým balíčkem pod paží, se snažil zapamatovat si recept, který od té ženy dostal. Něco tak jednoduchého, řekla, že i mužský by to zvládl. Chce to dva zářezy na obou stranách, a do každého zářezu zapíchnout dvě nebo tři čerstvé snítky fenyklu. Potřete to vše olivovým olejem. Ogrilujte na každé straně po šest až sedm minut. Na ohnivzdorné misce položte rybu na suché stvoly fenyklu. Nalijte do vyhřáté sběračky armaňak, zapalte ho a nalijte přes misku s rybou. Fenykl chytne, navoní vzduch a dodá rybě příchuť. „Une merveille“ prohlásila.

Jen co vešel do hotelové haly, zazvonil mu telefon.

„Kde jsi?“ ozval se Philippe. „Aha – už tě vidím.“ A mával na něj přes celou halu od stolku, u kterého seděl s kávou a novinami.

„Hned jsem tu,“ řekl mu Sam. „Jen co se zbavím téhle ryby.“

Philippe se nezdál nijak překvapený. „Samozřejmě,“ prohlásil, jako by muž v obleku spolu s velkou mrtvou rybou byl normální každodenní zjev. „Sophie už jde dolů.“

Sam přistoupil k pultu, za nímž stál portýr, a vztáhl k němu ruce s rybou. „S mou poklonou šéfkuchaři,“ řekl a položil rybu na pult, „rád bych mu věnoval tohoto loup de mer. Přímo z trhu.“

Portýr se uklonil a usmál se. „Přirozeně, Monsieur. Jste velmi laskav. Postarám se, aby rybu dostal okamžitě. A mohu vám posloužit ještě něčím jiným?“

Sam se vrátil k ostatním a v duchu před portýrem smekl. Jaký sang froid. Saturnin by na něj byl pyšný.

Sophie a Philippe jevili silné náznaky nedočkavosti, a Sam neztrácel čas a začal. „Dostal jsem nápad,“ prohlásil. „Ale dříve, než se k tomu dostanu, rád bych znovu probral celé pozadí věci. Jakmile se mnou nebudete souhlasit, zastavte mě. Takže jsme si naprosto a bez pochyby jistí, že ukradené víno je v tom sklepě, a máme Rothovy otisky prstů jako důkaz. Mohli bychom Reboula prásknout a odjet domů. Ale k čemu by pak došlo? Policie by musela vyšetřovat jak Reboula, tak Viala, a šlo by to přes právníky. Pokud Reboul za sebou zametl stopy, a jsem si jistý, že to udělal velice důkladně, všechno by se mohlo táhnout po dlouhé měsíce. Možná i léta. Mezitím by víno museli vzít do policejního skladu jako možný důkaz. A nepochybně by vyhlásili embargo na média, což by znamenalo, že Philippe by nemohl nic napsat o spletitém případu, který se týká pověsti prominentního občana. Vsadím se, že Reboulovi právníci by se o to dobře postarali.“ Zastavil se a počkal, až to ti druzí stráví. „Nějaké otázky?“

Sophie neřekla nic. Philippe se kousal do rtu a vypadal hlubokomyslně. Sam tedy pokračoval. „Je tu však další aspekt celé věci, který jsme ani jeden z nás nepředvídali. Dospěli jsme k názoru, že Reboul a Vial jsou vlastně docela v pořádku. Oba se nám líbí, nechtěli bychom je dostat do průšvihu nebo do vězení. Mám pravdu, Sophie?“

Sophie přikývla. „Myslím, že by to byla ostuda.“

„A já taky.“ Sam si promnul oči. Jak se nevyspal, začínaly ho pálit. „OK. Strávil jsem na tom celou noc a myslím si, že by to mělo vyjít. Aspoň bychom to zkusili, protože to vypadá vcelku dobře.“ Sam vypočítával na prstech. „Za prvé Reboul i Vial se z toho vyvlečou. Za druhé to poskytne Philippovi jinou a myslím lepší historku – tajuplnou, a byl by v ní ústřední postavou. Za třetí by to znamenalo, že Sophie i já bychom splnili naše závazky vůči Knoxově pojišťovně. Našli jsme jim to víno. Ale je v tom jeden háček. Až dosud jsme se nedopustili ničeho ilegálního – snad kromě toho, že jsme předstírali, že jsme někdo jiný, to je vše. Ovšem to, co mám na mysli, je ilegální.“

Philippe se ocitl ve svém oblíbené pozici, na krajíčku židle a s nohama v nepokoji. „Jak ilegální?“

„Řekl jsem si, že to víno sebereme.“

Sophie se smála a potřásala hlavou. „Mais c’est fou. Vy jste se zbláznil.“

Philippe pozdvihl ruku. „Moment.“ Předklonil se a přitom se ohlédl. Spiklenec každým coulem. Kdokoli by ho pozoroval, musel si říct, ten člověk tam projednává nějaká provinění. Hlas snížil, až téměř šeptal. „A ty’s vymyslel, jak to udělat?“

„Absolutně.“

Sophie se přestala smát. „Ale Same, přece bychom byli ti hlavní podezřelí! Reboul by řekl policii o tom podivném párku, který strávil dny v jeho sklepě, oni nás najdou, a pak to není on, ale my, koho zavřou. Nás. Ne?“

Sam zavrtěl hlavou. „Náš důvod je, že to, co my děláme, je vrátit ukradené zboží klientovi mezinárodní pojišťovací společnosti s bezúhonnou pověstí. Naše metody nemusí být ortodoxní, ale to je vše. Ale navíc a velmi důležité je, co by Reboul řekl? Někdo mi ukradl víno, které jsem ukradl já? Tak to těžko. Ať jsou jeho právníci tak dobří, jak jsou, Reboul nebude chtít na hrbu mít Interpol. Ne, jsem si úplně jistý, že bude zticha.“

Philippe přestal žvýkat svůj ret a nalil si více kávy. „Same, a co s tou lepší povídkou?“ Pohlédl na Sophii a rychle dodal, „pokud ovšem se rozhodneme to udělat.“

„Tak. Začne to tou starou oblíbenou anonymní hláškou. Těch jsi musel mít už tucty. Motivem je někdy odplata, jindy vina. A někdy jen neplecha. No nic. Zavolá ti někdo úplně cizí. Neřekne, kdo je. Řekne ti o zcela neobvyklém množství vína, které někdo uskladnil kdesi podivně – k tomu se vrátíme později – a řekne ti, že to víno je ukradené. Možné je, že to víno ukradl on sám, a nemůže se ho zbavit. Nechce ti dát více podrobností kromě informace, kde to víno je schované. A k tvému překvapení, víno tam najdeš, přesně tak, jak ti anonymní hláška řekla. První kapitola tvé povídky.“

Philippe zvolna přikývl. „Nezní to špatně. A mám ten dojem, že vím, kam s tím míříš.“

„O tom nepochybuju. Dáš se do vyšetřování. Obvoláš všechny své kontakty. A trošku po trošce, možná, že i článeček po článečku, se dostaneš na stopu, která tě navede na Los Angeles, kde uděláš interview s Dannym Rothem, od kterého se dozvíš, jak mu ukradli víno: Štědrý večer, mizera domovník, sanitka, všecko. Čili, pokud jde tuhle část, je to jasné. Pokud jde o pokračování – kdo to ukradl – je to záhada a záhadou to zůstane. Reboul a Vial jsou z toho venku.“ Sam pohlédl na Sophii a na Philippa. „Tak co vy na to?“

„Mně se to líbí,“ řekl Philippe. „Mohl by z toho být prima seriál, úplně jako feuilleton v televizi.“ A nohy mu zatančily taneček na schválenou.

Oba se obrátili na Sophii.

Trvalo jim dost dlouho, než ji přesvědčili, že podfuk je to nejlepší, co mají. Snažila se je přesvědčit, že by snad měli všeho nechat a odjet domů, ale Sam jí připomněl, že na tohle je trošku pozdě – všechno už nahlásil Eleně Moralesové. Knox International již věděli, že víno je na světě, a budou se tím zabývat, se Samem nebo bez něj. A tak, po dlouhých úvahách a rozvahách, Sophie souhlasila. Víno ukradnou.

Philippe nabídl řešení otázky, kde víno schovat. Jeho babička vlastnila usedlost a pár hektarů na Claparèdes, odlehlé oblasti Lubéronu. Zamlada tam Philippe strávil mnoho šťastných letních prázdnin, což byla rodinná tradice, jež bohužel skončila tím, že babička zemřela a nezanechala po sobě poslední vůli. To vyprovokovalo trpkou bitvu – ve Francii zcela běžnou – mezi pozůstalými, kteří na majetek uplatňovali nárok. Což trvalo již třináct let bez jakékoli známky řešení. Mezitím na usedlosti nikdo nebydlí a budova se rozpadá. Žádný z těch příbuzných nebyl ochotný platit za údržbu majetku, jenž by na konec mohl připadnout někomu jinému, jako ten mizera bratránek, který si to nezaslouží, nebo obecně nenáviděná teta Hortense. Kromě vhodné a mimořádně odlehlé pozice, řekl Philippe, pod usedlostí byl velký sklep, kde víno může zůstat, aniž by se mu něco stalo.

„To zní ideálně,“ odhadl to Sam. „Dostaneš se dovnitř?“

„Klíč je schovaný pod kamenem ve zdi. Taky je tam klika na okně v kuchyni, která nikdy nefungovala. Jedno nebo druhé, dostat se dovnitř není problém.“

„Dobře. Další věc je doprava. A ten tvůj skútr na to nestačí. Uměl bys řídit dodávku?“

Philippe se posadil vzpřímeně a nasadil pobouřený výraz. „Každý Francouz umí řídit cokoli.“

„Myslel jsem si to. Najmeme si něco dnes odpoledne.“ Sam se obrátil k Sophii. „A teď budu potřebovat něco od vás. Musím se dostat do paláce předtím, než dnes zavřou. Vymluvím se na to, že musím pořídit pár fotografií jako odkazy, a nejlepší doba k tomu je večer, kdy je světlo nejvhodnější. Jakmile to bude možné, zmizím. Když se Vial nebo kdokoli jiný bude ptát, kde jsem, řeknete, že jsem šel do města, kde mám schůzku. Vy budete fotografovat až do té doby, kdy zaměstnanci začnou odcházet domů. Pak odejdete zpět do hotelu.“

Sophie se mračila. „A pak co?“

„Pojďme si někam sednout na jídlo. Povím vám to při obědě.“

Při zmínce oběda Philippe vstal ze židle a mnul si ruce. „Jenom jedno bych se zeptal,“ ozval se. „A kdy s tím začneme?“

Sam pohlédl na hodinky. „Tak za šest hodin.“

Dvacet jedna

Několik hodin po obědě upřesňovali plány na večer. Philippe najal bílou dodávku bez nápisů – popsal ji jako ferrari všech instalatérů –, ve které bylo dost místa na padesát kartonů vína. Sophie zavolala Vialovi, že ona a Sam budou fotografovat v zahradě kolem domu tak hodinku-dvě před soumrakem a navrhla mu, jestli by se nemohli setkat na skleničku něčeho, až budou hotoví. Dvakrát se ho ptát nemusela.

Sam strávil odpoledne ve stavu vynuceného klidu, nejistého očekávání. Nemohl udělat již nic více, než doufat ve štěstí. Štěstí k tomu potřeboval, zejména během úvodního, kritického stadia. Dal si dnes druhou sprchu a převlékl se do výbavy vhodné na noční loupež: tmavě modré kalhoty, tmavé tričko, tmavá větrovka. Všechno ostatní naházel do kufru. Zkontroloval a překontroloval baterie v aparátu a v baterce a nabil si mobil. Ještě jednou si zkontroloval seznam ukradených vín a dal si jej do kapsy. Rázoval po terase tam a zpět a výjimečně se ani nepodíval na výhled. Ještě chvíli a začne si točit palci. Byl připravený, chtělo se mu jít.

Slunce se pomalu vydalo na svou každodenní cestu k obzoru, a šikmé zlatavé světlo bylo snem fotografů. Sophie a Sam stoupali po schodech k Palais du Pharo. Dveře se otevřely dříve, než stačili zazvonit. Hospodyně, elegantní šedovlasá žena v nažehlených lněných šatech, je přišla přivítat.

„Florian mi volal, abych vás čekala,“ řekla. „Dejte mi prosím vědět, kdybyste něco potřebovali, abych vám mohla pomoct.“

Sophie jí poděkovala. „Většinou budeme venku,“ pravila. „V tuto dobu, před západem, je tu tak krásné světlo. Ale snad bychom mohli zajít dovnitř pro jeden záběr přes okno salonu – však víte, v tu chvíli než slunce zmizí v moři. Viděli jsme to, když jsme tu byli s Monsieur Reboulem, a je to obdivuhodné.“

Hospodyně přikývla. „Nechám pro vás otevřeno na terasu. Lituju, že se s Monsieur Reboulem nebudete moct setkat dnes večer, ale bude zpět zítra a určitě se rád na obrázky podívá.“ S úsměvem doprovázeným královským pokynem ruky se obrátila a vešla zpět dovnitř.

„Máme opravdu štěstí,“ řekl Sam, když obcházeli dům k zahradě nad mořem. „Zítra by už bylo pozdě. Určitě ho tu vítá celý štáb, když se vrací ze svých cest.“ Vyndal si fotoaparát z kapsy a zapnul ho. „Na hospodyni je to vcelku dáma, že?“

Sophie se dívala do výše na fasádu: tři poschodí a nespočetná okna. Reboul by tu klidně mohl ubytovat menší armádu. „Dům je to velkolepý.“ Zastavila se a vzala Sama za paži. Cítil, že se chvěje. „Same, jsem z toho nervózní.“

Stiskl jí ruku a usmál se. „Já ale taky. Tak to má být. Když člověk není nervózní, stane se bezstarostným. Poslyšte – celou tu dobu zde jste byla ohromná, a je to téměř za námi. Poslední jednání, a máte pokoj.“ Vzal ji pod paži a vedl ji zahradou k výhledu, ve volné ruce držel aparát. „Teď jste tu šéfkou. Říkejte mi, kde začít, a vždycky mi ukažte, co chcete, abych zabral. Mávejte rukama. Dupněte si. Rvěte si vlasy. Předstírejte, že jste výtvarný ředitel. Máte obecenstvo. Přísahal bych, že naše kamarádka uvnitř dává pozor, jestli jí nešlapeme po levanduli.“

Vyfotografovali si terasu, sestříhanou formální zahradu, všech sto osmdesát stupňů rozhledu, a dávali pozor na to, jak slunce padalo níž a níže k moři. Jen těsně před koncem se Sam zastavil, dal si k uchu mobil a předstíral, že hovoří. Pak si dal mobil zpět do kapsy, podal fotoaparát Sophii a řekl: „To je ta moje výmluva, abych mohl zmizet. Zajdeme dovnitř pro ten záběr přes okno, tam se ztratím. Budete moct fotografovat a zároveň mi držet palce?“

Vešli z terasy do domu a přešli malou předsíní ke dveřím salonu. Dveře byly otevřené. Došli téměř k oknu, když zjistili, že nejsou sami.

„Určitě jste udělali spoustu krásných záběrů. Je opravdu překrásný večer.“ Hospodyně vstala od stolku u okna, kde si činila poznámky, a popošla s vlídným úsměvem k nim, poslední živá duše, kterou chtěl Sam vidět.

Nasadil příjemný úsměv. „To jsem rád, že jsme vás zastihli,“ řekl. „Právě mi volali, že jsem se již opozdil na schůzku v Marseilli, ale chtěl jsem vám poděkovat, než půjdu. Sophie udělá těch pár posledních fotografií sama.“

Hospodyně nasadila diplomatický výraz zobrazující jak zklamání, tak i pochopení. „Škoda, že již musíte jít.“ Naznačila pohyb ke dveřím. „Dovolte mi, abych vám ukázala –“

Sam zvedl ruku. „Ne, ne, ne! Prosím, neobtěžujte se. Zavřu za sebou sám. Ještě jednou díky.“ A s tím rychle vyšel ze salonu a zavřel za sebou.

Přešel předsíň a vklouzl do jídelny. Po špičkách přešel kolem tabule s polstrovanými židlemi pro dvacet osob a vešel do servírovací předsíně s těžkými dveřmi do kuchyně. Přiložil ucho na škvíru: kromě hučení lednic nic. Prošel kuchyní kolem naleštěné oceli a mědi a vešel do zadní kuchyně. Před ním byly dveře ke schodům do sklepa – jak čekal, zamčené. Zkontroloval hodinky. Šest patnáct. Sophie má schůzku s Vialem v šest třicet a bere ho zpět do baru v hotelu.

Sam se nachystal na nepohodlnou čtvrthodinku a otevřel dvířka od servisního výtahu. Jak to Vial nazval? „Víno dojede v dobrém rozpoložení, klidné a připravené na svůj osud.“ Doufal, že to samé dokáže i on.

Ve skutečnosti ten výtah pro láhve byl jen o něco větší krabice poháněná staromódní kombinací kladky a lana. Na straně druhé to byla záležitost podstatná a solidní natolik, že to uvezlo půl tuctu bedniček, a vysoká tak, aby se bedničky daly naskládat do jednoho sloupce jedna po druhé. Tvar jako rakev. O tom Sam příliš nepřemýšlel, chytil se tlustého lana, které ovládalo kladku, a vklínil se opatrně do úzkého prostoru. Kladka pod jeho váhou zaskřípala a Sam jen zamrkal. Zavřel za sebou dvířka a nadechl se. Temnota kolem něj byla cítit po zatuchlých zátkách a zvětralém víně, suvenýr po láhvi, která cestou nahoru vytekla. Začal pomaloučku ručkovat po laně a s nekonečnou trpělivostí se zvolna spouštěl dolů, až ucítil měkký dosed, který ho uvědomil, že přicestoval do sklepa.

Florian Vial si uhladil bujaře vzhůru ukazující špičky kníru, vydal se sklepem ke schodům vedoucím do domu a prošel necelé dva metry od postavy skrčené ve výtahu. Těšil se opět na setkání se Sophii, a tím více, když mu sdělila, že Sam se s ním nebude moct setkat. Příjemný mladý muž, samozřejmě, ale Vial dával přednost intimnímu tête-à-tête se Sophii, a to mělo tu další výhodu, že mohli mluvit francouzsky, což byl jazyk stvořený pro galantní způsob hovoru.

Sam slyšel Vialovy kroky na dlažbě sklepa. Dal mu několik minut na cestu po schodech nahoru do domu. Pomalu začínal dostávat křeč a zmocňovala se ho klaustrofobie. Stehenní svaly měl tak napjaté, že mu připadalo, že se musí natrhnout, a byl si vcelku jistý, že má do pozadí zadřenou třísku. Ale byl tady. Sklep měl pro sebe na celou noc, a hodiny tělesné práce, jež měl před sebou, mu po utrpení ve výtahu připadaly jako úleva.

Lano kladkostroje naposledy zaúpělo, když se soukal ven, a po několik minut stál v temnotě a protahoval si skrčené tělo. Přestože riziko odhalení bylo minimální, rozhodl se vyčkat dvě hodiny, než si rozsvítí a dá se do práce. Tou dobou se již každý v celé Marseilli bude oddávat posvátnému rituálu večeře.

V útlém proužku světla z baterky se vydal ke konci sklepa, kde našel vše tak, jak to měl v paměti. Golfový vozík stál na svém místě, prázdné kartony z Domaine Reboul byly naskládané v koutě. Ty budou muset nahradit nepotištěnými kartony, ale na to bylo dost času později. Zašel do Vialovy kanceláře, usadil se v jeho židli a dal si nohy na jeho psací stůl. Philippe mu odpověděl na první zazvonění.

„Zatím všechno v pořádku,“ řekl Sam.

„Jsi ve sklepě?“

„Jsem ve sklepě. Začnu pakovat kartony během dvou hodin. Zopakujme si plán.“

„Bon. Jak budeš mít víno napakované, zavoláš mi. Dodávku mám zaparkovanou u Vieux Port. V tuhle noční dobu jsem u paláce za tři minuty.“

„Správně. Já zajistím, aby se otevřela brána. Pamatuj zhasnout světla předtím, než přijedeš k vjezdu. Nechceme, aby někdo z domu uviděl tvoje reflektory. Z hlavního vjezdu zahneš doleva. Bliknu ti světlem, abych tě navedl k místu pro dodavatele. Bedničky budou složené před sklepem. Naložit je do dodávky nám vezme pět minut. Ne víc. A pak mizíme.“

„Roger.“

„Roger co?“

„Vojenský výraz. Znám to z televize.“

Sam v té tmě zakoulel očima vzhůru. Zapomněl, jak Philippe miloval vše armádní. „Jo, a ještě jedno. Jak dlouho nám to vezme, než dojedeme na místo?“

„Dodávka moc rychle nejede, ale po většinu cesty jedeme po autoroute. Tak asi hodinu a půl, o moc více ne.“

„OK, domluveni. Uvidíme se později.“

Jak se blížil zakončení akce, Samova sebedůvěra narůstala. Samozřejmě, něco by se mohlo zhatit, všechno vždycky nevyjde. Ale dovolil si několik minut optimismu a znovu uvážil všechna fakta a možnosti.

Nejlepší na tom bylo, že byl vlastně takřka neprodyšně izolovaný od okolního světa. Ve sklepě nebyla okna, takže žádná světýlka ho nemohou zradit. Možnost, že by ho někdo zaslechl, tu také nebyla, díky tlustým zdem a stropům sklepa a metrů zeminy nad nimi. A co bylo nejlepší, poplachové zařízení, které si ověřil během předešlých návštěv, fungovalo jen tehdy, když se někdo snažil vloupat dovnitř, ne když někdo vycházel ven. Takže tu máme dva sklepy s nedokonalou elektronickou ochranou – Rothův a ten tady. Zapsal si do paměti říct to Eleně. Uvítá jakoukoli záminku vynadat Rothovi za jeho mizerné zabezpečení.

Jak tak seděl ve tmě, Elena se mu uhnízdila v myšlenkách v podstatě příjemně, a začal myslet dopředu, za dnešní noc. Jak se bude stavět k použití nepoctivých způsobů k vyřešení nepoctivosti? Osobně nad tím přivře oko. Profesionálně jí to moc vadit také nebude, ale to jí nezabrání v tom, aby mu vynadala. Ale to nebude trvat dlouho. V pojišťovací branži, tak jako v jiných oborech, kde se často jedná o velké částky peněz, účel světí prostředky. A zdravá účetní rozvaha omluví řadu poklesků. Žijeme ve starém zlotřilém světě, uvážil, opřel se pohodlně ve Vialově židli a čekal, až mu uplyne čas.

Musel asi usnout. Když se opět podíval na hodinky, bylo téměř deset, nastal čas k práci. Postavil se, protřel si oči a našel u dveří vypínač. Sklep vypadal větší a tajuplnější v noci, než když se otevřenými dveřmi dral dovnitř sluneční svit. Teď ty klenuté stropy byly ve stínu a kužele světla z visacích lamp se táhly do nekonečna.

Sam naložil několik prázdných kartonů na vozík a vyjel. Pneumatiky hrčely po dlažbě hlavní ulice dělící vína červená od bílých. Napřed zastavil v Rue des Merveilles, vznešené adrese, kde se Château Lafite setkávalo s Château Latour. Vyňal Rothův seznam z kapsy a uhladil jej na sedadle:

‚67 Latour, 98 láhví. Šel podél polic a hledal břidlicovou tabulku s odpovídajícím ročníkem. Muselo tam být nejméně tři sta láhví, počítal, pak začal láhve nakládat do kartonů. Nemohl samozřejmě vědět, jestli ty láhve, které bral, byly ty stejné, které patřily Rothovi, ale řekl si, Roth si nemá na co stěžovat. Ustálil si rytmus: Vezmeš dvě láhve z police, zkontroluješ ročník na etiketě, zasuneš je do přihrádky v kartonu, narovnáš záda, zpět k polici. Každý naplněný karton naložil na platformu vozíku.

Zastavil se a podíval se na hodinky. Vzalo mu to o něco déle než třicet minut napakovat o něco méně než sto láhví latouru. Při téhle rychlosti bude potřebovat zhruba tři hodiny, plus cesty vozíkem tam a zpátky. Takže by měl skončit mezi druhou a třetí ráno. Říkal si, jak asi Philippe krotí svou netrpělivost

‚63 Lafite, 76 láhví. Jak se tak shýbal a narovnával a cestoval tam a zpět na vozíku, připomněl si některé perličky od Floriana Viala. Když popisoval lafite, mumlal ty své extravagantní zdvořilůstky občas do špetky prstů a pusinek. I tak, některé ty přehnané slovní klenoty převzaté od kolegů odborníků, Sam pochopil. Zapamatoval si třeba jednu ódu, která započala „pevné ač vláčné, měkké leč přesvědčivé“, pokračovala „jemnost, vůně a hloubka chuti“ smíšená s „elegancí, autoritou a ušlechtilostí, která se v ústech rozvine“ až po vzrušující finále „tak velké a ušlechtilé jako celé sympózium všech ostatních vín“. Tohle všechno Vial recitoval zpaměti – a v angličtině. Na druhém konci škály byl jeho daleko střízlivější názor, že „konec konců však, to nejlepší víno je to, které vám chutná“.

‚82 Figeac, 110 láhví. Zatímco kontroloval a skládal láhve, se Sam snažil vybavit si obrázek toho château: kamenné sloupy, alej krásných starých stromů, vyštěrkovaná cesta. Sophie mu řekla, že dědeček současného majitele považoval Figeac za dům na léto, přijel z Paříže jen zřídkakdy, a po zbytek roku bylo château zavřené. Sam si to mohl stěží představit. Potřásl nad tou myšlenkou hlavou a dal se do práce na dalším prázdném kartonu. Napadlo ho, že je to, jako by skládal cihly zlata. Kolik peněz v dolarech mu zatím prošlo rukama? Milion? Dva miliony?

‚70 Pétrus, 48 láhví, 5 magnumů. Jak znáte z L. A. Times, řekl si Sam a uložil první z magnumů do kartonu. Byl to právě tenhle, který Danny Roth choval v náručí při fotografování? Kdo asi ukázal ten článek Reboulovi? Kdo naplánoval a provedl ten podtrh? Ať to byl kdokoli, Sam musel uznat, že to byli profíci. Dokonce i Bookman přiznal, že to byla loupež tak perfektní, že takovou neviděl.

‚83 Margaux, 140 láhví. Další otázka: Koho užíval Roth jako nákupčího? Někoho, kdo se opravdu vyznal, to určitě. V celé té sbírce nebyla ani jedna láhev, o níž by byly jakékoli pochybnosti. Všechna ta vína byla nejvyšší kvality. Když před odletem z L. A. sbíral informace, užasl nad tím, jak cena ročníků vín premier cru z Bordeaux z osmdesátých let stoupala. Na příklad mezi roky 2001 a 2006 margaux podražilo o 58 %, lafite o 123 %. Nebylo divu, že Roth lezl po zdi. Bůh ví, co by ho to stálo znovu sklep doplnit.

Kartony mu připadaly čím dál tím těžší, a cesty vozíčkem poskytly bolavým zádům jen kratičkou úlevu. Dal by si masáž a něco na svlažení.

‚75 Yquem, 36 láhví. Poslední tři kartony a víno, jež autory-vinaře, kteří si vzali za životní úkol popisovat nepopsatelné, probouzelo k tomu nejlepšímu (či vlastně nejhoršímu). „Tučné, hutné až necudné“, nebo „obrovské a smyslné“ – Sam tyhle fráze čítával znovu a znovu a vždycky u něj vzbudily představy nikoli sklenky vína, ale statných žen, které tak miloval Rubens. S pocitem rovněž obrovského a smyslného zadostiučinění naložil poslední karton na vozík a odjel k hromadě naskládané u vrat od sklepa.

Byly téměř tři ráno. Zhasl světlo a opatrně otevřel vrata. Po vlahém vzduchu ve sklepě byla noc cítit chladem a svěžestí. Sam se zhluboka a s uspokojením se nadechl. Pohlédl směrem k východu, kde viditelná proti světlům Marseille stála silueta brány. Kolem do kopce projelo auto, pak se opět rozhostilo ticho. Marseille, jak se zdálo, spala. Bylo patnáct minut po třetí z rána.

Dvacet dva

Philippe klimbal v bílé dodávce, vzbudil ho až telefon od Sama. Nemohl si pomoct a dřív než odpověděl, hlasitě si zívl. „Ráno raníčko panna vstala,“ ozval se Sam. „Čas jít do práce. A nezapomeň vypnout světla, až budeš zatáčet do vjezdu.“ Bylo slyšet zahrčení startujícího motoru a Philippa, jak si odkašlává. Když se konečně ozval, vynasnažil se znít pohotově a výkonně. „Tři minuty, mon général. Vezu si vývrtku. Přepínám.“

Sam se musel smát. Až tohle všechno skončí, musí někde sehnat starožitnou medaili – nejlépe napoleonskou – kterou připne Philippovi na hruď jako vyznamenání za služby nad povinnost. Zasloužil by si to. A velmi pravděpodobně by tu zatracenou medaili i nosil.

Sam přešel cestu a zaujal pozici ve stínu císařovny Evženie. Za ním se tyčil masiv paláce, s výjimkou dvou lamp u dveří celý v temnotě. Před ním, proti světlům prázdného bulváru, se odrážela silueta brány. S tichou omluvou císařovně Evženii za své chování Sam zašmátral pod její róbou, až konečně našel spínač, kterým mladý Dominique otevřel bránu. Jakmile uslyšel zvuk motoru namáhajícího se do kopce, zmáčkl spínač a viděl, jak se brána pomalu otevírala. Merci, Madame.

Philippe sledoval paprsek Samovy baterky a zastavil u hromady kartonů složených před vraty. Oblékl se stylově, v duchu noční expedice, od hlavy k patě v černém – korpulentní ninža, včetně padnoucí vlněné kukly toho druhu, kterému dávají přednost jak teroristi, tak bankovní lupiči.

„Kontroloval jsem to,“ zašeptal s uspokojením. „Vše je OK. Nikdo mě nesledoval.“

Jak začali nakládat kartony, Sam navrhl – tak taktně, jak mohl – že by ta kukla mohla upoutat nežádanou pozornost až vyjedou ven. Philippe se vynasnažil skrýt své zklamání, ale než sedl za volant, kuklu si sundal. Podíval se předním sklem dopředu k bulváru. „Merde! Vrata jsou zavřená.“

„Časový spínač,“ ujistil ho Sam. „Nasednu si u sochy.“

Zvolna vyjeli bránou, Philippe rozsvítil, a dodávka projela opuštěnými silnicemi podle značek na autoroute.

Sam zkolaboval na sedadlo a cítil se přímo zdrogovaný vše přemáhajícím pocitem úlevy. Tu nejvážnější část měli za sebou. Dořešení posledních problémů bude jen legrace. „Mluvil jsi se Sophii? Je OK?“

„Řekl bych, très OK. Volala včera večer. Dali si s Vialem skleničku v baru v hotelu, a Vial ji pak pozval na večeři v Le Petit Nice, což je hotel nahoře na Corniche. Jejich šéfkuchař právě dostal od Michelina třetí hvězdičku, říká se, že umí kouzla s rybami. Musím se tam zajít podívat. No nic, řekla, že se výborně bavila. Mám ten dojem, že má Viala velice ráda. Řekl jsem jí, že kdyby byly nějaké problémy, zavolám ještě v noci, a jinak že budu volat až ráno.“ Philippe zpomalil u spojky s autoroute a zaplatil v automatu mýtné. Jeli na sever, celou širokou stuhu dálnice měli jen pro sebe. „Ona je moc hodné děvče, Sophie. Občas mírně pánovitá, ale hodné děvče. Já jsem ji vlastně před tímhle moc neznal, však víš, jak je to s bratranci a sestřenicemi. Přestože jsou rodina, vidí se jen na svatbách a pohřbech, tam se všichni chovají podle předpisu. V Americe to bude to samé, non?“

Od Sama se odpovědi nedočkal. Byl rozvalený na sedadle, hlava mu padala, ruce měl složené na hrudi a nahrazoval si ty dvě bezesné noci. Philippe řídil mlčky a přemýšlel o svém sólokapru a příjemných vyhlídkách na cestu do Los Angeles a interview s Dannym Rothem. Nápad o Kalifornii ho fascinoval stejně jako mnoho jiných Francouzů. Surfaři, Hells Angels, čtverhranná rajská jablíčka, velryby, lesní požáry, sesuvy půdy, Big Sur, San Francisco, Hollywood – v tom místě se může udát cokoli. Bodejť, vždyť mají dokonce i guvernéra z Evropy.

U Aix sjel z autoroute a dal se po menších silnicích na Rognes, a přes řeku Durance do Lubéronu. Bylo tomu již dosti dávno, co tu byl naposledy, a ohromilo ho, jak prázdná a tichá byla ta krajina po všem tom hluku a davech, na něž si zvykl v Marseilli, a jak tmavá tady byla tma. Projel vesnicemi Cadenet a Lourmarin, oběma v hlubokém spánku, a vjel na úzkou silnici, která stoupala jako vývrtka nahoru, a pak přes vrchol na severní stranu Lubéronu. Strmé a skalnaté srázy hory byly tak blízko krajům silnice, že mu připadalo, jako by projížděl zákruty rozeklaného tunelu. A tma tam byla ještě větší. Mohlo to být milion kilometrů od civilizace, určitě ne na poruchu. A Sam si tiše pochrupoval.

Probudilo ho drncání, když Philippe sjel na hluboce rozježděnou cestu vedoucí ke starému domu. Philippe vypnul motor, ale nechal svítit světla. Zaparkoval proti zbytkům staré studny, ze které zbývala jen napůl zbořená okrouhlá zeď, podpírající zkřivený železný rám, z něhož visel rezavý řetěz s hákem. Po několika nezdařených pokusech, škrábání se ve vlasech a kletbách konečně našel kámen, pod nímž se skrýval velebně vyhlížející patnácticentimetrový klíč od hlavních dveří.

Sam ho následoval dovnitř, kde se Philippe s kletbami prodíral záclonami pavučin a hledal skříňku s pojistkami. Konečně vydal triumfální zabručení a zapnul elektřinu. Objevila se od stropu visící čtyřicítka žárovka vydávající známky světla.

„Voilà! Vítejte v rodinném château.“ Setřel si z nosu pavučinu a poplácal Sama po rameni. „Pěkně ses vyspal?“

„Jako mimino.“ A skutečně se cítil po tom zdřímnutí překvapivě svěží: S jasnou hlavou a dobrou náladou, jako vždy, když se mu něco povedlo. Následoval Philippa řadou malých místností s nízkým stropem s kobercem prachu na podlaze, a kromě tu a tam zlámané židle nebo stolku.

„Kam se poděl nábytek?“

Philippe se zastavil v bývalé kuchyni, ve které nic užitečného nezbylo. V kamenném krbu leželo ptačí hnízdo, jež se tam propadlo komínem. Na římse nad krbem stál vybledlý poskvrněný kalendář vydaný požárním sborem v Cavaillonu v roce 1995. „Ah, nábytek,“ řekl Philippe. „Byly tu jen jeden nebo dva kusy, které stály za řeč. Ale v tu minutu, co se stařenka ocitla v rakvi, příbuzní přijeli s náklaďáky a odvezli všechno, co bylo k něčemu. Divím se, že tu nechali ty žárovky. Myslím, že se stále ještě hádají, co patří komu. Na štěstí si nemohli odvézt sklep.“ Strčil do nízkých dveří v rohu a natáhl se k vypínači, což poslalo všechno – ať již v tom sklepě bylo cokoliv – odpelášit do děr. „Budeme sem muset nastražit jed na krysy nebo nám z láhví sežerou etikety. Myslím, že mají rády starý klíh.“

Stejně jako zbytku domu příbuzní sklepu věnovali hamižnou pozornost, a nezbyla tam ani jediná láhev. Po té velkoleposti a rozloze Reboulova sklepa Samovi tenhle sklípek připadal nepřirozeně skromný. Krátké schůdky vedly do skladu, ve kterém nebylo nic než dřevěné police položené na krátkých železných tyčích zaražených do zdi. Povrch stěn zčernal plísní, štěrku na podlaze bylo tu a tam málo, prokukovala jím udusaná hlína. Ale jak Philippe poukázal, sklep byl chladný a vlahý a poslední místo na světě, kde by někdo hledal vína za tři miliony dolarů.

Stěhování kartonů z dodávky do sklepa jim šlo pomalu. Nešikovné rozměry dveří a výška stropů byly leda pro trpaslíky. Copak byli lidé přede dvěma sty let tak malí? Když konečně dali na místo poslední karton, oba měli kotníky na rukách do krve odřené od kamenných zárubní úzkých dveří, a záda je bolela od ohýbání. Pomalu si ani nevšimli, že zatímco pracovali, nastal nový den.

„Tak co ty na to?“ zeptal se Philippe. „Já nejsem žádný venkovan, ale tohle je něco jiného, nemyslíš?“ Stáli před domem a dívali se k východu, kde se právě nad obzorem objevila první tříska slunečního svitu. Sam se pomalu otočil o 360 stupňů. Nikde ani stopy po jiném obydlí. Obklopovala je pole, která později v roce zfialoví, a keříky levandule zatím vypadaly jako řádky zelených ježků. Za nimi se tyčil masiv Lubéronu, v ranním světle mlžnatě modrý.

„Víš co?“ zeptal se Sam. „Bude to tu vypadat ještě lépe, až se nasnídáme. Osobně jsem nejedl od včerejšího oběda.“

Odjeli dolů do Aptu, našli si café se slunnou terasou, a útokem vzali nedaleké pekařství s loupáčky. Na stole před nimi se objevily veliké šálky ze silné keramiky plné café crème. Sam přivřel oči a nasával vonnou páru. Nikde jinde to nevonělo stejně jako ve Francii. Musí to být francouzským mlékem nebo čím.

„Tak kamaráde,“ řekl. „Máme před sebou bohatě nabité dopoledne.“ Philippe s pusou plnou loupáčku jen pozvedl obočí. „Za prvé musíme zmizet z hotelu předtím, než Vial zjistí, že mu schází nějakých pět set láhví, a budeme se muset někde ubytovat – mimo Marseille. Takže si budu muset najmout auto. Pak musíme najít nepotištěné kartony, zajet zpátky k babičce, předělat víno do nových kartonů a starých se zbavit. Až pak to oslavíme.“ Podíval se, kolik je hodin, a sáhl po telefonu. „Myslíš, že Sophie bude už vzhůru?“

Byla. Nejen to, ale předvídala časný odchod z hotelu a měla již sbaleno. Samovo mínění o ní ještě stouplo.

Philippe Sama vysadil před Hertzovou kanceláří na letišti. Řekl Samovi, že se setkají na parkovišti u vjezdu na autorute, a vydal se hledat kartony. Známý známého byl vigneron. Ten bude mít stodolu plnou kartonů, na to by přísahal.

V najatém renaultu se Sam zařadil do ranní dopravy směrem na Marseille. Zapomněl, že v duši každého Francouze se špetkou sebevědomí se skrývá řidič formule 1, a uvědomil si, že jede uprostřed amatérské Velké ceny – malá auta se řítila vpřed s koly sotva na silnici a posádkami, které vedly čilé hovory po telefonu a přitom kouřily, a pokud jim zbyla volná ruka, řídily. Když se konečně ve zdraví dostal do hotelu, vzdal tiché díky svatému patronu cizích řidičů a šel vyhledat Sophii.

Právě končila se snídaní a vypadala podivuhodně svěže na někoho, kdo se právě zúčastnil provedení loupeže. „Alors? Jak vám to šlo?“

„Prima. Povím vám vše v autě. Jen si vezmu zavazadlo a zaplatím účet a jedeme. To místo je neskutečné.“

A před půl devátou, o hodně dřív než Vial přišel do práce, byli na cestě z Marseille.

Dvacet tři

Začínal jeden z těch jarních dnů, kterým se v Provenci tolik daří: Ne příliš horko, obloha neposkvrněně modrá, pole pokropená nachem máků a čerň koster révy změkčená světlou zelení nových lístků. Atmosféra v Samově najatém renaultu, v závěsu za Philippovou dodávkou, byla zrovna tak bujará, jako to jarní počasí.

„A teď zpátky do Bordeaux,“ řekl Sam, „a na svatbu s Arnaudem, a žili byli šťastně až na věky. Kdy bude svatba?“

„Plánovali jsme to na srpen, na château.“

„Dostanu pozvánku?“

„Přijel byste?“

„Přirozeně, že bych přijel. Ve Francii na svatbě jsem ještě nebyl. A máte nějaké plány na svatební cestu? Mohl bych vám zařídit pěkný pobyt v L. A.“

Sophie se smála. „A co vy? Co budete podnikat teď?“

„Uzavřu to tady. Pak zřejmě do Paříže podat zprávu Knoxově pobočce.“

„Myslíte? Co jim řeknete?“

„Tedy určitě je nebudu mást všemi fakty. Takže myslím, že jim podám Philippovu verzi. Však víte, anonymní zprávu, nebojácný reportér na stopě, a vše, co ho vede zpět k Rothovi. Jakmile se Knoxovi lidé dozvědí, že nebudou muset platit tři miliony zelených, nebudou se moc ptát.“

Před nimi Philippova dodávka zahnula do poslední zatáčky vlásenek horské silnice vedoucí na náhorní plošinu, a pak ke starému domu. Sam se těšil, až Philippe přijede do L. A. na interview s Rothem. Najmou si starý armádní, nakoupí v armádních výprodejích, a třebas i navštíví jedno z těch svědectví neohroženého mužství, výstavu zbraní. Bylo by zajímavé vyslechnout, jak by francouzská logika reagovala na to, že americký mužský považuje za nezbytné pořídit si poloautomatickou útočnou pušku na lov veverek.

Po druhé toho rána je Philippe zavedl domem do sklepa, plechovku jedu na krysy pod jednou paží a na plocho složené nové kartony pod druhou. Všichni tři se podíleli na práci, a tak jim to nevzalo ani hodinku, a byli hotoví. Když ostatní vyšli ven, Philippe štědře rozsypal jedovaté kuličky na podlahu, popřál krysám bon appétit a zavřel za sebou.

Venku se přidal k Samovi a Sophii, kteří již skládali staré kartony do dodávky. Vyloží je na skládce cestou do Marseille.

„Takže to bychom měli,“ řekl Sam Philippovi. „Schází nám jenom najít pro Sophii a pro mne někde něco na přespání. Nevěděl bys o něčem?“

Philippe se poškrábal ve vlasech – a padaly z něho pavučiny.

„V Marseilli by vás někdo mohl uvidět. Takže to je mimo. Tady kolem taky nechcete zůstat. Je to tu odevšad daleko, a určitě by si vás všimli. Proč ne do Aix? Slyšel jsem, že ve Villa Gallici je to moc pěkné.“

A také že ano – malé, roztomilé místo jen dvě minutky od kaváren a ostatních potěšení na Cours Mirabeau. Ale Sam začal vadnout. Nával adrenalinu se změnil v náhlou a umrtvující únavu. S výjimkou krátkého zdřímnutí v dodávce již dvě noci nespal. Omluvil se Sophii, odebral se do svého pokoje a padl na postel oblečený.

O šest hodin později a vysprchovaný se cítil dostatečně zrestaurovaný, aby se vydal na terasu a probudil se sklenkou šampaňského. Zapnul si telefon a zkontroloval si zprávy: Elena, zvědavá na novinky, a Axel Schroeder, opět na lovu.

„Axele, tady Sam.“

„Milý chlapče, už jsem začínal mít starosti. Doufám, že to nepřeháníš s tou prací.“ Zněl jako soucitný lékař k pacientovi.

„Však víš, jak to je, Axele. Snažím se obživit se obděláváním vyschlé půdy. Ale měl jsem trošku štěstí.“

Schroeder neodpověděl. Nebylo třeba. Jeho zvědavost bylo přímo slyšet.

„Víno jsem našel. Všecko.“

„A kde ho máš?“

„V bezpečí.“

Schroeder si dal s odpovědí na čas. „Same, měli bychom si popovídat. Náhodou vím o dvou lidech, kteří mají velký, ale velký zájem.“

„Samozřejmě že víš.“

„Bez jakéhokoli rizika, šábneme se.“

„Axele, že’s to sjednal ty?“

„Šedesát na čtyřicet, ve tvůj prospěch. Slušná hromádka drobných.“

„Možná příště, ty starý darebo.“

Schroeder se zahihňal. „Za pokus to stálo, drahý hochu. Však víš, kde jsem, kdybys náhodou změnil plány. A nedělej nic, co bych nedělal já.“

Sam se rozhlédl po terase. Stoly již prostřeli na večeři. Pocítil náhlou touhu po steaku, dokrvavě růžova, a láhev dobrého červeného. Zavolá Sophii, jestli se s ním nají. Ale napřed Elena.

Nejprve mu pogratulovala a vyptávala se na podrobnosti.

„Eleno, to je něco, o čem nebudu mluvit po telefonu. Jak brzo se sem můžeš dostat?“

„Na to zapomeň, Same. Proč asi má Knox francouzskou pobočku plnou Francouzů? Ti si dělají Francii. Kdy se dostaneš do Paříže?“

„Mám v plánu zítra navečer.“

„V Montalambertu?“

„Jasně. V Montalambertu, Eleno…“

Ale zněla řízně a úředně. „Zařídím, aby tam někdo od Knoxe za tebou přišel. Skvělý kus práce, Same. Výborně. Roth si to nezaslouží, ale můj šéf bude blažeností vedle sebe. Jdu za ním hned teď.“

Po tom hovoru se Sam cítil, jako by splaskl, a ani po další sklence šampaňského se to nezlepšilo. Terasa se pomalu plnila hotelovými hosty a jedním či dvěma flirtujícími párky z Aix. Vypadalo to, jako by se všichni báječně bavili, a Sam se cítil tím hůř. Sophie neodpovídala, a vyhlídka na to, že bude večeřet sám – což mu obvykle vyhovovalo –, se mu dnes nezamlouvala. Ale nedalo se nic dělat, a tak strávil večer se svým steakem, se svým vínem a se svými myšlenkami.

Když se ráno se Sophii setkali u snídaně, vysvětlila mu, proč nebyla k dosažení. Jelikož předpokládala, že Sam bude spát až do rána, šla si do kina, na jeden z těch dojemných, emocionálně vyčerpávajících filmů, francouzskými režiséry tolik milovaných. Nabrečela tam plný kbelík, což je vždy dobré znamení. Bavila se výborně.

„A tak dnes,“ pravila, „Philippe navrhuje oběd na rozloučenou, než pojedeme na letiště. Ví o malé restauraci v přístavu v Cassis, kde dělají správnou bouillabaisse. Není to daleko – ani ne hodinka. Dáte si říct?“

Dal. Po vydatném spánku se Sam cítil jako znovuzrozený, a nálada se mu ještě zlepšila, když se v dálce objevilo Cassis. Vesnice u moře obvykle poskytují příjemný pohled, ale vesnice u moře obklopená tuctem vynikajících vinic poskytuje poutníkovi dostatečný důvod k tomu, aby zahodil svůj pas a zůstal.

Philippe již trůnil na terase u Nina, restaurace oplývající třemi hostinskými pokoji pro případ, že by se někdo najedl tak dobře, že by nemohl odolat pomyšlení na siestu. Přestože bylo poměrně záhy, terasa byla již téměř obsazená, svědectví to zcela necharakteristického poměru k dochvilnosti. Provensálec se totiž dochvilností příliš nevzrušuje, a staví se k ní vcelku lehkovážně, ale jeho chuť k jídlu má k věci vztah zcela odlišný. Žaludek se hlásí ke slovu přesně v poledne. Když se Sam rozhlédl kolem, uviděl, že hosté si již po většině nacpali ubrousky za límečky, studovali jídelní lístky a s pomocí chlazeného místního bílého uvažovali o relativitě zásluh gigotu z polorejnoka křídlatého vzhledem ke grilované daurade. Oběd totiž není žádná legrace.

„Řekl jsem si sice, že bychom to měli oslavit sklenkou šampaňského,“ prohlásil Philippe, „ale tady na to šampaňské není správné místo. Tady se pijí místní produkty.“ Vyňal láhev z kbelíku s ledem, který měl po ruce, a ukázal jim etiketu. „Domaine du Paternel. Opravdový poklad.“ Nalil do sklenic a tu svou pozvedl. „Na naše příští setkání, ať již kdekoli. Dnes Cassis. Zítra –“ mrkl na Sama a zamával obočím – „Los Angeles?“

Oběd se protáhl, a měli se dobře. Bouillabaisse byla vynikající, a přestože je pomyšlení na siestu nahoře lákalo, podařilo se jim dostat se na letiště právě včas a dokonce s chvilkou ušetřenou na poslední kávu. Těch několik dní spolu bylo, jak Philippe řekl, vraiment chanu, lepší to být nemohlo, což, jak je ujistil, bylo to nejvyšší ocenění, kterého se jim mohlo dostat od rodáka z Marseille. A tak po mnoha česnekem okořeněných pocelech a objetích a slibech na setkání na svatbě v Bordeaux se vydali každý svým směrem: Sophie do Bordeaux, Sam do Paříže a Philippe zpět do redakce a k práci na své reportáži. První kapitolu již měl v mysli napsanou: Avízo od informanta, nález vína na odlehlém místě a zjištění, že vlastně zakopl o poklad. Možnosti, jak příběh rozvinout, byly téměř neomezené a fascinující. Philippe předvídal, že má před sebou řadu zábavných týdnů.

Sam pohlédl z okénka naposledy na Středozemní moře, letadlo se stočilo zády k slunci a zamířilo na sever. Nezvykle necítil obvyklé potěšení z toho, že letí do Paříže. Přes některé příležitostné známky bídy a špíny mu Marseille připadala jako fascinující a zábavné město, město s opravdovou osobností. Mělo jakýsi tvrdý půvab, což mu vyhovovalo, a lidé byli příjemní a přátelští. Nechutná pověst toho města neodpovídala skutečnosti.

Nad střední Francií se objevil pokryv mraků, a letadlo přistálo v jednobarevné Paříži, kde vrstvy šedi vyrůstaly od země až po oblaka z jiných vrstev šedi. Nepřipadalo mu to možné, že ostré a průzračné světlo Provence bylo jen hodinu odtud. Marseillané právě půjdou z práce a setkají se na terasách kaváren, dají si apéritifs a potlachají si, zatímco slunce bude zapadat za moře. Philippe se bude shýbat nad svými poznámkami v jednom z těch barů, kam chodil jako do kanceláře. A jak se jeho taxi hrnulo po Boulevardu Raspail k hotelu, zmocňovaly se ho první známky nostalgie.

Hodil zavazadlo na postel a pověsil si sako. Po cestě letadlem se vždycky cítil pomačkaný a potřeboval se vysprchovat. Kalhoty měl již na půl cesty, když se ozval telefon. Jednonožky poskočil přes pokoj a zvedl sluchátko.

„Pane, řekněte mi – co má osamělá dívka dělat, aby jí tady dal někdo napít?“

Srdce mu poskočilo, jak slyšel ten hlas. „Eleno? To jsi ty? Ty jsi tady?“

„A koho jiného bys čekal?“

Stál tam, na tváři úsměv jako úplněk, kalhoty kolem kotníků, nejšťastnější mužský z celé Paříže.

Dvacet čtyři

Ostatní obyvatelé Chateau Marmont buď již byli v práci nebo ještě nevstali. Sam měl bazén sám pro sebe. Doplaval poslední ze svých každodenních dvaceti délek a postavil se celý mokrý do ranního slunce.

Život se mu vcelku dařil, pomyslel si, jak si sušil vlasy. S Elenou nechali těch neustálých soubojů a dali se opatrnou a příjemnou cestou k určitému druhu závazků. Těšil se na to, že ji představí Philippovi, který měl přijet příští týden na interview s mužem, jehož nazýval Monsieur „Rot“ (anglicky mluvil sice dobře, ale sdílel s ostatními svými krajany potíže s výslovností th). A na obzoru se rýsovaly jedna nebo dvě zajímavé možnosti. Vše, po čem právě teď prahl, aby si rána mohl užít, byla káva.

Navlékl si koupací plášť a prošel ostříhanou naleštěnou džunglí mezi bazénem a hotelovou budovou. Cestou se zastavil u recepce a vzal si tam výtisk L. A. Times.

„Pane Levitte?“ Oslovil ho jeden z příjemných mladých mužů z recepce. „Volali jsme vás již do apartmánu. Máte návštěvu. Nějaký pán. Sedí u vašeho stolu v rohu.“

To bude Bookman, řekl si Sam. Když byl kdekoli poblíž, tak si sem často zaskočil na snídani. Říká, že pořád někde hledá důkazy. Šel zahradou a četl si přitom v novinách titulky. Když od novin vzhlédl, na půl s úsměvem, zastavil se, jako by narazil do zdi.

S úsměvem a kýváním hlavy, v béžovém lněném obleku, prostě jako ze škatulky, Francis Reboul vstal a napřáhl k němu ruku.

„Doufám, že vám nebude vadit, že jsem se objevil bez ohlášení,“ řekl Reboul, posadil se a gestem vybídl Sama, aby se posadil i on. „Dovolil jsem si objednat nám dvě kávy.“ A oběma nalil. „Nic se nevyrovná prvnímu šálku poté, co člověk vyleze z bazénu, že ano?“

Sam si připadal neoblečený a snažil se vymanit se z překvapení. Podíval se po okolních stolech, jestli tam nesedí svalnatí mužští v tmavých oblecích.

Reboul mu četl myšlenky a zavrtěl hlavou. „Bez ochranky,“ prohlásil. „Myslel jsem, že si lépe popovídáme jen sami dva.“ Opřel se dozadu, naprosto uvolněný, a v mahagonové tváři mu zářila dvě pobavená očka. „Naštěstí jsem si schoval vaši navštívenku, kterou jste mi dal. Pokud si vzpomínám, když jsme se naposledy setkali, pracoval jste na vydávání knih.“ Namočil si v kávě kostku cukru a zamyšleně ji cucal. „Ale mám takový nejasný dojem, že literatura by pro muže s tak obzvláštním talentem mohla být poněkud nudná. Takže by mě nepřekvapilo, kdybyste si zvolil jinou kariéru. Bylo by příliš indiskrétní, kdybych se zeptal, co právě děláte?“

Sam na chvilku zaváhal. Stalo se mu zřídkakdy, že by se nezmohl na slovo, ale Reboul ho úplně vyvedl z rovnováhy. „No,“ vypravil ze sebe. „Knižní obchod nevypadá zrovna teď příliš nadějně, takže momentálně tak nějak odpočívám mezi zadáními.“

„Výborně,“ řekl Reboul. Vypadal, že ho to skutečně potěšilo. „Pokud tedy nejste mimořádně zaměstnán, měl bych pro vás určitý návrh, který by vás mohl zajímat. Ale napřed mi něco musíte říct, jen entre nous.“ Naklonil se dopředu, lokty si dal na stůl a bradu si položil na sepjaté ruce, výraz ve tváři napjatý. „Jak jste to udělal?“

PODĚKOVÁNÍ

Jsem velmi vděčen Anthonymu Bartonovi z Château Léoville Barton za to, že pro mne vybral vína, která jsem pak nechal ukrást. Stane se málokdy, že se spisovatel dočká tak rychlé, odborné a chutné rady.

Děkuji rovněž Davidu Charltonovi, mému učiteli otisků prstů, jenž byl tak laskav a doplnil podstatné mezery v mém vzdělání, pokud jde o soudní důkazy.

A konečně, mille fois merci Ailii Collinsové, jejíž pomoc a dobrá nálada mi tolik pomáhají již dlouhá léta.

PETER

MAYLE

Podfuk jako víno

Z anglického originálu The Vintage Caper,

vydaného nakladatelstvím

Alfred A. Knopf (Random House Inc.)

v New Yorku roku 2009,

přeložil Paul Millar

Návrh obálky Zbyněk Zajíček

Vydalo Nakladatelství Olympia, a. s.,

Klimentská 1, 110 15 Praha 1,

roku 2010 jako svou 3794. Publikaci

První vydání, 176 stran

Odpovědná redaktorka Slávka Poberová

Technický redaktor Jan Zoul

Zlom DTP Olympia – Jana Schneiderová

Vytiskla tiskárna Europrint, a. s.,

Pod Kotlářkou 151/3, Praha 5-Košíře

27-061-2010

DOBRÝ ROČNÍK

Z angl. orig. Good Year přel. Paul Millar. 2007, dotisk 1. vyd., 192 s., cena brož. 199 Kč

FRANCOUZSKÉ HODOKVASY aneb Dobrodružství s nožem a vidličkou

Z angl. orig. French Lessons přel. Jan Mrlík. 2009, 2. vyd., 208 s., cena brož. 249 Kč

HONBA ZA CÉZANNEM

Z angl. orig. Chasing Cézanne přel. Paul Millar. 2006, 1. vyd., 192 s., cena brož. 199 Kč

HOTEL PASTIS

Z angl. orig. Hotel Pastis přel. Paul Millar.

2009, 2. vyd., 256 s., cena brož. 199 Kč

NAVŽDY PROVENCE!

Z angl. orig. Toujours Provence přel. Paul Millar.

2010, 2. vyd., 144 s., cena brož. 229 Kč

V obchodním oddělení Nakladatelství Olympia, a. s., si můžete objednat či zakoupit (do vyprodání zásob):

POZEMSKÉ RADOSTI

Z angl. orig. Expensive Habits přel. Zuzana Jarešová. 2005, 1. vyd., 120 s., cena brož. 169 Kč

ROK V PROVENCi

Z angl. orig. A Year in Provence přel. Paul Millar.

2010, 2. vyd., 200 s, cena brož. 229 Kč

ZNOVU PROVENCE

Z angl. orig. Encore Provence přel. Paul Millar. 2007, dotisk 1. vyd., 160 s., cena váz. 249 Kč

Připravujeme:

PSÍ ŽIVOT

Z angl. orig. Dog's life přel. Paul Millar. 2011, 2. vyd., 160 s., cena váz. cca 199 Kč

SMETÁNKA Z PROVENCE aneb Kromě sňatku uvážím cokoli

Z angl. orig. Anything Considered přel. Paul Millar.

2011, dotisk 2. vyd., 184 s., cena brož. cca 199 Kč

Nakladatelství Olympia, a. s., obchodní oddělení Vaničkova 2, blok D, 160 17 Praha 6 - Strahov tel.: +420 274 822 902, +420 274 821 530 e-mail: olysklad@volny.cz, www.iolympia.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai