Cormac McCarthy

Dítě boží

Připomínali kočovný cirkus, jak si v ranním slunci razili cestu rozbahněnou loukou, hustě zarostlou vysokou trávou, a přes kopec, náklaďák se houpe a kodrcá v hlubokých vyježděných kolejích a na korbě sedí na židlích muzikanti, kymácejí se a ladí nástroje. Tlusťoch s kytarou se směje od ucha k uchu a máchá rukama na ostatní v autě za nimi, pak se nakloní, aby udal tón houslistovi, ten se mračí, soustředěně poslouchá a kroutí kolíkem. Projeli pod rozkvetlými jabloněmi a projeli okolo srubu se spárami vyplněnými oranžovým blátem, přebrodili rameno řeky, až se dostali poblíž starého domu pobitého překládanými prkny, který stojí skryt v modravém stínu hory. Za domem je stodola.

Jeden z mužů na korbě náklaďáku zabušil pěstí na střechu kabiny a vůz zastavil. Auta a náklaďáky vjely do zarostlého dvorku, lidi vystoupili.

Z vrat stodoly pozoruje ono dění, vycházející z jinak tichého a idylického rána, muž. Je malý, špinavý, zarostlý. S potlačovanou bojechtivostí se pohne v suché řezance mezi prachem a pruhy slunečního světla. Stará dobrá saská a keltská krev. Dítě Boží třeba zrovna jako vy. Pruhy světla, které

procházejí škvírami stodoly, prolétávají v kratičkých přerušovaných náletech vosy, zlaté a tetelící se mezi černou a černou, jako svatojánské mušky v nahuštěném šeru. Muž stojí s nohama od sebe, v tmavé hlíně právě vytvořil ještě tmavší kaluž, ve které víří bezbarvá pěna a kousky slámy. Zapíná si džíny a jde podél stodoly, sám pruhovaný od světla, okem blíže zdi probleskuje malicherná zloba.

Stojí ve dveřích vodárny a mhouří oči. Za ním visí seshora provaz. Jeho čelist posetá řídkými štětinami se napíná a povoluje, jako kdyby žvýkal, jenže on nežvýká. Oči má skoro zavřené, protože mu do nich svítí slunce, a pod tenkými víčky prokvetlými modrými žilkami jsou vidět oční bulvy – pohybují se a pozorují. Muže v modrém obleku na korbě náklaďáku, jak máchá rukama. Stánek s občerstvením, který se staví. Muzikanty, kteří spustili country, dvůr plnící se lidmi, tlampač, ze kterého se ozývají první chraplavé zvuky.

Haló, poďte všichni sem k nám a za pouhý tři poctivý dolary podložený stříbrem se zaregistrujte. Tadydle prosim. Správně. A co vy, paninko? Dobře, jistě. Ano, vážení. Senzace. Jessie? Máš to…? Ták, výborně. Jess vodevře dům, abyste se, kdo chcete, mohli kouknout dovnitř. Fajn. Hnedle tu k tomu budem mít taky trochu muziky. A chcem, aby se všichni zaregistrovali, než začnem vyvolávat. Ano, pane? Co říkáte? Áno, pane, přesně tak. Přesně tak, vážení, nejdřív půjdou nabídky na jednotlivý kusy půdy a pak můžem zkusit dražit všechno naráz. Je to po vobou stranách silnice, rovnou za nosem přes ten potok až k támdle tomu lesu na druhý straně. Ano, vážení. Hnedle se do toho dáme.

Úklony, gesta, úsměvy. V jedné ruce mikrofon. Mezi sosnami na hřebenu hory se zvuk hlasu vyvolávače odrazil a ztichl, zbytečný. Iluze mnohohlasu, sbor duchů mezi starými troskami.

No a tadydle je taky dobrý dřevo. Fakt dobrý dřevo. Kácelo se tu před nějakejma patnácti rokama, tak ty stromy možná ještě nejsou tak velký, ale koukněte se na to takhle. V noci si pěkně ležíte v

postýlce a zatím vám tady roste dříví. Na to vemte jed, vážení. Myslím to úplně vážně. Tydle pozemky maj budoucnost. Stejně jako kterejkoli jinej flek v tomdle údolí. Ale tady možná ještě vo fous větší.

Lidi, každej kousek tohodle pozemku nabízí neomezený možnosti. Bejt trochu při penězích, sám bych do toho šel. A asi vám nemusim ani řikat, že každej centík, co sem kdy měl, sem vrazil do realit. A každej, co sem kdy vydělal, z realit pochází. Dybych měl milion dolarů, během třech měsíců bych všecko, do posledního centu, investoval do nemovitostí. To vám nemusim vykládat. Cena může jít jedině nahoru, nikam jinam. Krk na to, že investice do pozemku, jako je tendle, vám přinese desetiprocentní zisk. A možná víc. Možná až dvacet procent. Prachy, co máte uložený v bance, vám todle nevydělaj, to je vám snad jasný. Není prostě lepší investice než do nemovitostí. Do pozemků.

Všichni víme, že dolar už nebude mít tu kupní sílu co dřív. Vod teďka za rok možná spadne na polovinu. To vám nemusim řikat. Ale reality stoupaj, dou nahoru. Nahoru!

Lidi, když tady před šesti rokama můj strejc kupoval Praterovo pozemky, každej se mu to snažil rozmluvit. Za tu farmu dal devatenáct a půl. Řek’ – vim, co dělám. A vy všichni víte, jak to dopadlo. Ano, vážení. Prodal to za třicet vosum tisíc. Takovejdle kus země… Samo, něco se s tím musí udělat. Je to zanedbaný. To je fakt. Ale lidi, vy na tom můžete vydělat dvakrát tolik. Kus země, a zvlášť v tomdle údolí, to je ta nejsolidnější investice, jakou můžete udělat. Solidní jako dolar. A za to dám ruku do vohně.

V sosnách hlasy opakovaly zbloudilou litanii. Pak přestaly. V davu zašumělo. Dražitel předal mikrofon druhému muži. Ten řekl: Zavolejte támdle na šerifa, C.B.

Vyvolávač na něj mávnul rukou a sehnul se k muži, který stál před ním. Malý, špatně oholený, v ruce má teď pušku.

Co chceš, Lestere?

Už sem to řikal. Chci, abyste zvedli prdel a zmizli z mýho pozemku. A ty šašky vemte s sebou. Dej si pozor na pusu, Lestere. Jsou tu dámy.

Seru na to, kdo tu je. Todle není tvůj pozemek. Hovno že není.

Už jednou jsi za todle seděl. Asi chceš zas. Šerif stojí hned támdle.

Je mi úplně putna, kde zrovna stojí šerif. Chci, abyste kurva vypadli z mýho zatracenýho pozemku. Je to jasný?

Vyvolávač sedí na bobku na zadní plošině náklaďáku. Dívá se na svoje boty a nepřítomně vyškrabuje kus zaschlého bláta ze spoje mezi svrškem a podešví. Když se znovu podívá na muže s puškou, usmívá se. Říká: Lestere, jestli se nedáš do kupy, šoupnou tě na samotku.

Muž o krok ustoupil, pušku v ruce. Přikrčil se a volnou ruku s roztaženými prsty napřáhl proti davu, jako by jej chtěl zadržet. Slez z toho náklaďáku, sykl.

Muž na korbě si odplivl a pozoroval ho přivřenýma očima. Co máš za lubem, Lestere? Chceš mě zastřelit? Já tě vo todle místo nepřipravil. To ouřadové. Mě na tudle dražbu jenom najali.

Povidám, slez z toho auta.

Muzikanti za ním vypadali jako porcelánové figurky ze staré pouťové střelnice. Je to cvok, C.B.

C.B. řekl: Jestli mě chceš zastřelit, Lestere, zastřel mě, kde sem. Já za tebou nikam nepolezu.

Vod tý doby pak Lester Ballard už nikdy nemoh držet hlavu rovně. Muselo mu to ňák vykloubit krk nebo co. Neviděl jsem, jak ho Buster praštil, ale viděl jsem ho ležet na zemi. Stál jsem vedle šerifa. Ležel na zemi jak placka a koukal na nás nahoru, oči mu šly šejdrem a na hlavě měl tu děsnou bouli. Prostě tam ležel a z uší mu crčela krev. Buster tam dál stál a držel tu sekyru. Strčili ho do šerifova auta a C.B. pokračoval v dražbě, jako by se nechumelilo, ale povidal, že kvůli tomu některý lidi přeci jen nepřihazovali, jak se čekalo, a že o to možná Lesterovi šlo, kdoví. John Greer byl ze severu, z okresu Grainger. Nic proti němu kvůli tomu nemám, ale byl tamvocaď.

Fred Kirby dřepěl vpředu na dvorku u vodovodního kohoutku, kde vysedával věčně, když šel okolo Ballard. Ballard se zastavil a podíval se na něj. Pozdravil: Zdar, Frede.

Kirby mu zamával a kývl na něj. Poď sem, Lestere, řekl.

Ballard popošel až ke kraji vymletého říčního břehu a podíval se tam, kde seděl Kirby. Nemáš whisku? zeptal se.

Možná bych něco měl. Dej mi flašku.

Kirby vstal. Ballard dodal: Můžu ti zaplatit příští tejden. Kirby si znova sedl. Zaplatim zejtra, řekl Ballard.

Kirby natočil hlavu stranou, palcem a ukazovákem si stiskl nos a vychrchnul do trávy žlutý smrkanec, prsty si otřel o kolena džínsů. Zadíval se přes pole někam mimo. To nemůžu, Lestere, řekl.

Ballard se taky otočil, aby viděl, na co Kirby kouká, ale byly to pořád jen ty samé hory. Přešlápl z nohy na nohu a sáhl do kapsy. Nechceš to vyměnit? zeptal se.

Třeba jo. Co máš? Tudleten, kapesní nůž. Ukaž.

Ballard otevřel nůž a hodil ho směrem, kde seděl Kirby. Nůž se zapíchl do země u jeho boty. Kirby se na nůž chvíli díval, pak se sklonil a vytáhl jej, otřel střenku o koleno a prohlížel si nápis na ní. Zavřel ho a zase otevřel a olupoval tenký nános z podrážky své boty. Tak jo, souhlasil.

Vstal, nůž strčil do kapsy a přešel přes silnici k říčce.

Ballard ho pozoroval, jak pátrá podél okraje pole, kope do křoví a zimolezu. Jednou nebo dvakrát se ohlédl. Ballard se odvrátil a zahleděl se k modrým horám.

Po chvíli se Kirby vrátil, ale bez whisky. Podal Ballardovi zpátky jeho nůž. Nemůžu to najít, řekl. Nemůžeš to najít?

Ne.

Do háje.

Zkusim pak ještě hledat. Musel sem bejt nalitej, když sem to schovával. Kdes to schoval?

Nevim. Myslel sem, že to hned najdu, ale musel sem ji dát někam jinam, než sem si myslel.

Kurva to je pech.

Když nenajdu, vypálim novou.

Ballard schoval nůž do kapsy, otočil se a vrátil se na cestu.

Z latríny zbylo jen pár prken z měkkého dřeva obrostlých zeleným mechem, které se propadly do mělké prohlubně, kde bujel přerostlý plevel. Ballard prošel okolo a zašel za stodolu, kde si udusal v trsech durmanu a rulíku místo, podřepl a kadil. V teplém a zaprášeném kapradí zpíval nějaký pták. Pták odletěl. Ballard se utřel suchou větvičkou, vstal a zvedl kalhoty ze země. Zelené mouchy okamžitě lezly po tmavých hrudkách jeho lejna. Zapnul si kalhoty a vešel zpátky do domu.

Tenhle dům měl dvě místnosti. Každá místnost dvě okna. Při pohledu zezadu tu byla nepropustná stěna býlí sahající až k okapům. Vpředu byla veranda a další plevel. Ze silnice vzdálené čtyři sta metrů mohli projíždějící zahlédnout jen šedou šindelovou střechu a komín, nic víc. Ballard prošlapal mezi plevelem cestičku k zadnímu vchodu. V rohu verandy viselo sršní hnízdo. Shodil je dolů, sršni z něj vylétali jeden po druhém a mizeli pryč. Ballard vešel dovnitř a kouskem lepenky zametl podlahu. Vymetl staré noviny a vymetl zaschlá lejna lišek a vačic a vymetl kousky cihlově červené hlíny, která vypadla z prkenného stropu spolu s černými slupkami kukel. Zavřel okno. Jedna tabulka okenního skla se neslyšně uvolnila z vyschlého okenního rámu a vypadla mu do rukou. Položil ji na parapet.

V krbu ležela hromada cihel a zatvrdlé malty. Půlka železného kozlíku. Vyházel cihly ven a vymetl jíl, po čtyřech nakoukl dovnitř, natahoval krk a hleděl do komína. V pruhu mdlého světla visel pavouk. Zatuchlý pach hlíny a kouře ze spáleného dřeva. Zmuchlal noviny, položil je do krbu a zapálil.

Pomalu se rozhořívaly. Vyšlehly malé plamínky a prožíraly si cestu podél okrajů. Papír zčernal, svinul se a třepetal a pavouk se spustil po vlákně a svíjel se na dně krbu pokrytém popelem.

Pozdě odpoledne se kapradím brodila k domu malá tenká matrace se skvrnami na drilichu. Spočívala na ramenou a na hlavě Lestera Ballarda. Nadávky, které mumlal k popínavým rostlinám a ostružiní, nikdo neslyšel.

Když vešel dovnitř, shodil matraci na podlahu. Zpod matrace se vyvalil oblak prachu a povaloval se po nerovné podlaze, až se nakonec usadil. Ballard si cípem košile setřel pot z tváře a z hlavy.

Vypadal jako poloviční blázen.

Než se setmělo, shromáždil všechno, co mu patřilo, kolem sebe v pusté místnosti. Zažehl lampu a postavil ji doprostřed na podlahu a posadil se před ni s nohama zkříženýma. Nad cylindrem lampy držel ramínko, na kterém byly nabodnuty nakrájené brambory. Když byly téměř černé, shrnul je z drátěného ramínka na talíř. Nabodnul jeden kousek a foukal na něj a ukusoval. Seděl s ústy otevřenými, kousek brambory si přehazoval na dolních zubech, nasával a zase vydechoval vzduch. Žvýkal bramboru a přitom ji proklínal, že je horká. Uprostřed byla syrová a chutnala po petroleji.

Když snědl brambory, ubalil si cigaretu a zapálil ji plamenem, který tancoval na okraji cylindru, seděl a nasával kouř a vypouštěl jej v kroužcích ze rtů, z nozder, malíčkem bezmyšlenkovitě oklepával popel do záložky u kalhot. Rozložil noviny, které předtím posbíral, a mumlal si nad nimi něco pro

sebe, jeho rty tvořily slova. Staré zprávy o lidech dávno zemřelých, zapomenuté události, reklamy na léky a dobytek na prodej. Vykouřil cigaretu až do samého konce, až mu z ní v prstech zůstal jen ohořelý špaček, a pak už jen popel. Ztlumil lampu a baňku cylindru pak zbarvila slabounká zář lehce do oranžova, vyzul si těžké pracovní boty a svlékl si kalhoty a košili, nechal si jen ponožky a lehl si nahý naznak na matraci. Lovci vylámali z vnitřního obložení většinu prken na oheň a z holého nadokenního překladu visela část břicha a ocas užovky. Ballard se posadil a opět rozžal lampu. Vstal, zvedl ruku a prstem dloubnul do jejího bleděmodrého břicha. Had sebou mrsknul a s žuchnutím dopadl na podlahu. Plazil se po ní jako běžící stružka inkoustu a v mžiku byl u dveří a zmizel za nimi. Ballard se posadil na matraci a opět ztlumil světlo a lehl si na záda. Slyšel, jak se k němu v dusném tichu blíží bzikající komáři. Ležel a poslouchal. Po chvíli se převrátil na břicho. A za další okamžik vstal a vzal pušku, která stála opřená u krbu, a položil ji na podlahu vedle matrace a znovu se natáhl. Měl hroznou žízeň. Celou noc se mu zdálo o potocích s ledovou černou horskou vodou, ležel tam na zádech s ústy otevřenými jako mrtvola.

Pamatuju se, co jednou udělal. Jako kluci sme spolu ňákej čas vyrůstali. Ve škole mi to šlo líp. Támhle u silnice ztratil softbalovej míč, zakutálel se mu někam do pole… daleko, někam do trní a do smetí, no a von povídá tomu klukovi, tomu Finneyovic klukovi, povídá mu, aby mu ho dones. Malej Finney byl vo něco mladší než von. A von mu teda povídá, říká: Mazej pro ten softbalovej míč.

Finneyovic klukovi se nechtělo. Lester přišel až k němu a povídá: Koukej mazat pro ten míč. Finney na to, že nepude, a Lester mu teda povídá ještě jednou, řek: Jestli pro ten míč nepudeš a nedoneseš mně ho, dám ti do držky. Malej Finney se bál, ale postavil se mu a řek, že von tam ten míč nehodil. Stáli jsme tehdy tam co vy. Ballard to moh nechat bejt. Viděl, že ten kluk neudělá, co von po něm chce. Chvilku tam jenom tak stál a pak mu dal pěstí do ksichtu. Klukovi se z nosu spustila červená a kecl si na silnici. Seděl tak jenom chvilku a pak se zved. Někdo mu podal kapesník a von si ho držel na nose. Měl ho celej voteklej a tekla mu krev. Malej Finney se na Lestera Ballarda akorát podíval a vodešel po cestě pryč. Bylo mně, bylo mně… nevím jak to říct. Měli jsme z toho fakt dost blbej pocit. Vod toho dne jsem neměl Lestera Ballarda rád. Ani předtím jsem ho neměl moc rád. I když teda mně nikdy nic neudělal.

Ballard leží v nočním vlhku a srdce mu buší do země jako o závod. Řídkým podrostem planých keřů, který lemuje odpočívadlo na Frog Mountain, pozoruje zaparkované auto. V autě se rozhořela a zase zhasla cigareta a moderátor nočního vysílání přihlouple žvatlá cosi o flirtování na zadním sedadle. Na štěrku zarachotila plechovka od piva. Drozdec, který předtím zpíval, oněměl.

Nahrbil se a dlouhými skoky se přenesl z příkopu na silnici, stín, který dopadl na chladný a zaprášený zadní blatník auta. Dech zrychlený, oči doširoka otevřené, uši nastražené, aby rozlišil hlasy lidí v autě od těch, co vycházely z rádia. Dívka řekla Bobby. A pak znovu.

Ballard přitiskl ucho na sloupek zadního okna. Auto se začalo lehce pohupovat. Narovnal se a odvážil

se jedním okem nakouknout dovnitř. Dvě bílé roztažené nohy objímající stín, temný inkubus, který šoustá omámený otrockým chtíčem.

Negr, zašeptal Ballard.

Ach, Bobby! Ach, bože! sténá dívka.

Ballard, kalhoty rozepnuté, se udělal na blatník. Doprdele, vyjekla dívka.

Noční voyeur se dívá a kolena se mu podlamují. Drozdec se dal do zpěvu. Negr, řekl Ballard.

Ale tvář, která se objevila v okýnku a která vypadala za sklem tak obrovská, nebyla černá. Chvíli si hleděli z očí do očí a pak se Ballard skrčil k zemi, srdce mu zběsile tlouklo. Hudba z rádia po cvaknutí knoflíku ztichla a znovu hrát nezačala. Na druhé straně auta se otevřely dveře.

Ballard, ta nepotřebná a nemilovaná bytost podobná opici, prchá přes odpočívadlo tam, odkud přišel, jílem a šotolínou, klopýtá přes rozmačkané plechovky od piva, noviny a hnijící kondomy.

Padej, ty zasranej šmíráku!

Hlas se rozbil o horu, ztratil na síle a vracel se zbloudilý a nevýhružný. Pak nebylo nic než ticho a ve vzduchu tmavé letní noci silná vůně kvetoucího zimolezu. Auto nastartovalo. Světla se rozžala, opsala kruh a vzdalovala se po silnici.

Nevim. Řiká se, že potom, co se voddělal jeho táta, už nebyl nikdy normální. Měli akorát toho jednoho kluka. Matka zdrhla, nevim kam, ani s kym. Já a Cecil Edwards sme ho vodřízli. Přišel do vobchodu a řek nám to asi tak, jako dybyste řikali, že venku prší. Tak sme tam šli, vlezli sme do stodoly a já vidim, jak se mu houpaj nohy. Vodřízli sme ho a nechali spadnout na zem. Jako dybyste vodřízli flák masa. Von tam stál a koukal a neřek ani slovo. Tenkrát mu mohlo bejt asi tak devět nebo deset roků. Starej měl voči vyvalený, jak na šťopkách, jak rak, a jazyk tmavší než ten pes čau-čau.

Dyž už se chce člověk voběsit, tak by se měl voddělat jedem nebo tak nějak, aby lidi nemuseli na něco takovýho koukat.

Tak nebyl zřízenej ani von sám, když ho dostal Greer.

To ne. Poctivá krev mně nevadí. Radši krev než vyvalený bulvy a takový věci.

A teď vám povim, co udělal starej Gresham, když mu umřela jeho stará, jak se úplně zcvoknul. Pohřbili ji v Sixmile a farář měl krátkou řeč a pak voslovil Greshama, jestli jako nechce říct taky pár slov, než na ní nahážou hlínu, a starej Gresham se postaví, klobouk v ruce, jak to má bejt. Stojí tam a zpívá negerský blues. Negerský blues, chápete. Ne, já slova vod toho neznám, ale von jo a zpívá to

tam celý přede všema a pak se zas posadí. Ale kam se hrabe s prdlostí na Lestera Ballarda.

Kdyby existovaly temnější krajiny noci, našel by je. Ležel, prsty vražené hluboko v uších, aby neslyšel tu pronikavou píseň milionů cvrčků, kteří s ním v pustém srubu sdíleli domov. Jednou v noci ležel na slamníku a v polospánku zaslechl, jak se něco mihlo místností a jako přízrak vyskočilo otevřeným oknem ven (zahlédl to, když se snažil zvednout). Posadil se a díval se za tím, ale bylo to pryč. Slyšel výt smečku foxhoundů, podél říčky, údolím, neslo se zmučené kvílení a kňučení podobné agonii.

Vtrhli na dvorek a nastala vřava, sopránové vytí a děsná rvačka. Ballard tam stál nahý a v mdlém svitu hvězd viděl, že vstupní dveře jsou odspodu až k hornímu rámu plné štěkajících psů. Strakaté kožichy na okamžik ustrnuly v rámu dveří jako živý, pulzující obraz, a naráz byla psů plná místnost, s rostoucím štěkotem se točili dokola, pak vyskočili oknem a jeden přes druhého skučeli, vyrazili přitom okenní tabulky a potom i rám. Ve zdi po nich zůstal hranatý a holý otvor a Ballardovi zbylo zvonění v uších. Zatímco tam stál a nadával, vběhli dveřmi dovnitř další dva psi. Jednoho z nich nakopnul a o jeho kostnatý zadek si bolestivě narazil bosé prsty. Skučel a poskakoval po jedné noze, když se do místnosti přihnal poslední pes. Ballard se na něho vrhl a chytil ho za zadní nohu. Pes žalostně zavyl. Ballard do něj slepě bušil pěstí, údery podobné bubnování se odrážely od zdí téměř prázdné místnosti a mísily se se zoufalými kletbami a lkaním.

Stoupá lesní pěšinou místy, kde býval lom a kde všude okolo leží ohromné bloky a tabule šedé zvětralé skály obrostlé tmavě zeleným mechem, převrácené monolity mezi stromy a popínavými rostlinami jako stopy lidské minulosti. Deštivý letní den. Prošel okolo tichého tmavě nefritového jezírka, které obrůstají strmé stěny z mechu a kde sedí na drátě opuštěný modrý ptáček jako solitér.

Ballard na něho namířil pušku, ale jakási předtucha ho zadržela. Snad to vycítil i ten pták. Uletěl. Malý. Drobounký. Je pryč. Les prostoupilo ticho. Ballard uvolnil bříškem palce kohoutek a s puškou zavěšenou kolem krku jako chomout a rukama volně visícíma přes hlaveň a pažbu kráčel po cestě k lomu. Bláto plné sešlápnutých plechovek, kusů skla. Křoví zaneřáděné odpadky. Za lesem střecha a kouř z komína. Vešel na mýtinu, kde byla dvě auta převrácená na střechu, na každé straně cesty jedno, jako lodní vraky vyvržené na břeh, a prošel kolem velké hromady harampádí a starých krámů až k boudě na okraji skládky. Pozorovala ho pestrá sešlost koček, které se vyhřívaly v chabém slunci. Ballard namířil pušku na vypaseného mourovatého kocoura a řekl bum. Kocour se na něj znuděně podíval. Vypadalo to, jako by si pomyslel, že Ballard není zrovna moc chytrý. Ballard na něj plivl a kocour si okamžitě setřel neohrabanou přední tlapou slinu z hlavy a začal si tlapu olizovat. Ballard kráčel dál po pěšině mezi odpadky a díly aut.

Správce skládky zplodil devět dcer a jména jim vybral podle starého lékařského slovníku, který vyhrabal na smetišti. Tohle nohaté potomstvo s černými chlupy v podpaží teď den co den vysedávalo a lelkovalo s naivním výrazem v očích na židlích a bednách na malém uklizeném dvorku, zatímco jejich ztrápená matka volala na jednu dceru po druhé, aby jí pomohly s domácími pracemi, a jedna

po druhé krčily rameny anebo líně přivíraly oči. Uretra, Cerebella, Hernia Sue. Pohybovaly se jako kočky a stejně jako mrouskající se kočky vábily nápadníky z okolí na své smetiště, až začal jejich otec vycházet v noci ven a střílel jen tak do vzduchu, aby je odehnal. Nevěděl, která z nich je nejstarší, ani kolik je které let, a tak si nebyl jistý, jestli už můžou chodit s klukama nebo ne. Stejně jako kočky vycítily jeho oslabený dozor. Celé dny se vozily v nejrůznějších ojetinách, kolotoč neřesti rezavějících sedanů a lacině vyšperkovaných kabrioletů se zadními světly s modrými tečkami uprostřed, s chromovými klaksony a liščími oháňkami na anténách, obrovskými hracími kostkami zavěšenými na předním skle či plyšovými strašidýlky na palubních deskách. Všechny různě pospravované, zadky skoro u země, rachotiny hrkající ve vyježděných kolejích. A v nich vysocí a hubení vesničtí kluci s dlouhým ptákem a velkýma nohama.

Všechny postupně otěhotněly. Mlátil je. Matka plakala a plakala. Toho léta porodily tři. Dům se plnil, obě místnosti, obytný přívěs. Všude někdo spal. Jedna přivedla domů chlapa, kterého nazývala manželem, ale pobyl jenom jeden nebo dva dny a už ho víckrát neviděli. I ta dvanáctiletá se začala zakulacovat. Vzduch houstnul. Byl zatuchlý a smrdutý. V koutě našel hromadu hadrů. Zabalené kousky žlutého hovna, jen tak pohozené. Jednoho dne narazil v lese a v zarostlém křoví na dvě postavy šoustající jako o život. Pozoroval je schovaný za stromem, až poznal jednu ze svých dcer.

Snažil se k nim nepozorovaně připlížit, ale hoch byl ostražitý, vyskočil a už mizel mezi stromy, v běhu si natahoval kalhoty. Starý začal děvče mlátit holí. Chytila ji. Ztratil rovnováhu. Najednou se spolu váleli v listí. Teplý, rybinu připomínající pach jejího zvlhlého klína. Kalhotky barvy broskví visely na keři. Vzduch kolem něj byl nabitý elektřinou. Ani nevěděl, jak se stalo, že má montérky najednou u kolen a že s ní souloží. Tati, nech toho, zaprosila. Tati. Áách.

Naprcal to do tebe? Ne.

Vytáhl ho, stiskl a vystříkl jí semeno na stehno. K čertu s tebou, zabručel. Vstal, natáhl si montérky a odkolébal se ke skládce jako medvěd.

Pak tu byl Ballard. Zjevoval se na pěšině s přimhouřenýma očima a strojenou lhostejností, pušku v ruce nebo přes rameno, anebo vysedával se starým na zteřelé pohovce na dvorku a popíjel s ním pančovanou whisku z dvoulitrové zavařovačky, v ústech přehazoval syrový brambor, aby zahnal pachuť alkoholu. Mladší dívky zatím vykukovaly z chatrče a chichotaly se. Líbila se mu dlouhovlasá blondýnka s plochými lýtky, která sedávala s nohama roztaženýma tak, že jí byly vidět kalhotky. V jednom kuse se smála. Nikdy ji neviděl obutou, ale na každý všední den v týdnu měla kalhotky jiné barvy a na sobotu černé.

Když Ballard procházel kolem karavanu, právě tahle věšela prádlo. Na sudu kousek od ní seděl nějaký muž, otočil se, zamžoural na Ballarda a promluvil na něho. Dívka našpulila rty a mrkla na něj, zaklonila hlavu a dala se do smíchu. Ballard se smál od ucha k uchu a poklepával si pažbou pušky o nohu.

Tak jak, frajere, řekla. Čemu se směješ?

A na co ty koukáš?

Přece na ty tvoje pěkný kozičky, řekl ten chlápek na sudu.

Chceš se podívat?

Jasně, odpověděl Ballard. Dej mi čtvrťák.

Nemám. Smála se.

Stál a zubil se. Kolik máš?

Desetník.

Běž a puč si někde dva a půl centu a já ti pak jednu ukážu. Udělej mi to na dluh, zaprosil Ballard.

Řekls, že ti to mám udělat? ptá se dívka. Řek sem na dluh, řekl Ballard, celý rudý.

Chlápek na sudu se plácal do kolen. Poslyš, řekl. Co bys mohla Lesterovi ukázat za desetník? Už doteďka toho viděl za půl dolaru.

Houby. Neviděl jsem vůbec nic.

Taky nic neuvidíš, odsekla, ohnula se a vytáhla z lavoru kus mokrého prádla a protřepávala ho. Ballard se jí snažil nakouknout do výstřihu. Narovnala se. Jen si ho postav, řekla, otočila se k němu zády a znova se rozchechtala tím náhlým, napůl šíleným smíchem.

Teď by se ti do něho kočka nezakousla, co, Lestere?

Nemám čas na vaše pitomosti, řekla, se smíchem se obrátila zády a zvedla lavor. Vystrčila bok, opřela o něj lavor a podívala se na ně. Za přívěsem se na horizontu objevil její otec, kutálel pneumatiku a z hořící haldy staré gumy stoupal sloup hustého černého dýmu. Blbost, řekla. Dybyste něco z toho někdy dostali, už byste nebyli nikdy spokojený.

Dívali se za ní, jak se loudá do kopce směrem k domu. Já bych to klidně risknul, řekl ten chlápek. Ty ne, Lestere?

Ballard přisvědčil, že on taky.

Kdykoliv se po začátku bohoslužby vrata kostela v Sixmile otevřela, shromáždění věřících otočilo naráz hlavy jako pimprlata v loutkovém divadle. Když vešel Ballard s kloboukem v ruce, zavřel za sebou a usedl do prázdné zadní lavice, hlavy se obracely zpět k oltáři o poznání pomaleji. Jako vítr se mezi nimi proháněla vlna šepotu. Kazatel se odmlčel. Aby to ticho nějak ospravedlnil, nalil si ze džbánku na kazatelně vodu do sklenice, napil se, postavil sklenici na místo a otřel si ústa.

Bratři, pokračoval v tom, co Ballardovi, který si pročítal ohlášky vyvěšené na tabuli v zadní části kostela, připadalo jako nějaké biblické bláboly. Sbírka z tohoto týdne. Sbírka z minulého týdne. Šest dolarů a sedmdesát čtyři centů. Počet přítomných. Venku bušil do okapové roury datel a řady hlav se naklonily a otočily se rozhořčeně na ptáka, aby ztichl. Ballard byl nastydlý a během bohoslužby hlasitě posmrkával, ale nikdo nepředpokládal, že by přestal, i kdyby se na něj přísně podíval sám Bůh, a tak se po něm neohlédl nikdo.

Koncem léta se objevili v říčce okouni. Ballard chodil na sluneční straně od tůňky k tůňce a vykukoval mezi křovím. Až na pár žab, které zastřelil, se už celé týdny živil jenom kukuřicí a letním ovocem a zeleninou nakradenou v zahradách. Klečel ve vysoké trávě a mluvil na ryby, které nehnutě stály v průzračné vodě a čeřily ji ploutvemi. Ty seš ale pořádnej macek, řekl.

K domu se přenesl téměř plavnými skoky. Když se vrátil, měl pušku. Prodíral se podél potoka a pomalu si prorážel cestu ostřicí a trnitými keři. Ujistil se, že mu slunce nebude svítit do očí, lezl po čtyřech, kohoutek pušky natažený. Nakouknul přes břeh. Pak si klekl. Potom se postavil. Pod brodem proti proudu stály až po břicha ve vodě Waldropovy krávy.

Kurvy jedny, zabručel Ballard. Zvířené bahno zbarvilo potok načerveno. Zvedl pušku, namířil a vystřelil. Krávy se otáčely a hrnuly se v té červené vodě jedna přes druhou, bělma očí vyvalená. Jedna z nich zamířila ke břehu s hlavou divně svěšenou. Na břehu uklouzla a padla a znovu vstala. Ballard to pozoroval se zkřivenou čelistí. Doprdele, řekl.

Poslechněte si eště něco, co jednou udělal. Měl starou krávu a ta se nechtěla hnout, nemoh s ní nic dělat. Tlačil jí a tahal a tloukl do ní, až mu s ní došla trpělivost. Šel a pučil si malej traktor a vrátil se a hodil tý nešťastný krávě vokolo hlavy provaz a sešlápl plyn, co to jen šlo. Dyž se provaz napnul, tak to škublo a skoro jí to urvalo hlavu. Zlomil jí vaz a na místě jí zabil. Zeptejte se Floyda, jesli to tak nebylo.

Nevim, co měl na Waldropa, že ho Waldrop nevyhnal. Ani dyž vypálil ten jeho starej barák, tak mu nic neřek, aspoň co já vim.

To mně připomíná, jak Tranthamův kluk přived na trh starý voly, je to asi tak rok nebo dva. Zabejčili se a nechtěli se hnout, dokud pod nima nakonec nerozdělal voheň. Voli mrkli dolů, viděli to, udělali

tak pět kroků a zůstali stát nanovo. Mladej Trantham se podíval a kouká, že mu hoří rovnou pod vozem. Hulákal a vodplazil se pod povoz a začal bušit do vohně kloboukem, a právě v ten moment voli znova zabrali. Vůz ho přejel a zlámal mu vobě nohy. V životě sem neviděl paličatější bestie.

Pocem, Lestere, zavolal správce skládky.

Ballard šel, nenechal se prosit. Brej, Reubele, pozdravil.

Seděli na kanapi a hleděli do země, starý poklepával holí, Ballard držel pušku mezi koleny. Kdy zas vodprásknem ňáký krysy? zeptal se starý.

Ballard si odplivl. Kdy chceš, řekl. Vypadá to, že nás vodtud vyženou.

Ballard upřel oči na dům, kde v šeru viděl přejít polonahou dívku. Plakalo dítě. Počítám, žes je neviděl, co?

A co jako?

Hernii a tu předposlední. A co je s nima?

Nevim, odpověděl starý. Počítám, že utekly. Už jsou pryč tři dny. Ta plavovlasá?

Jo. Ta a Hernie. Počítám, že se nejspíš vypařily s některejma z těch zdejších floutků. Hmm, řekl Ballard.

Nevim, po kom jsou ty holky tak divoký. Jejich babička byla ta nejzbožnější osoba, jakous kdy viděl. Kam deš, Lestere?

Už musim.

V tomdle vedru je lepší nikam nespěchat. Jo, řekl Ballard. Já du támdle.

Dyž potkáš ňáký krysy, klidně je vodkrágluj. Dyž je uvidim.

Určitě ňáký uvidíš.

Podél cesty k lomu za ním klusal pes. Ballard hvízdl a luskl prsty a pes mu očichal manžetu. Pokračovali po cestě.

Ballard sestoupil po obrovských kamenných schodech na vyschlé dno lomu. Velké skalnaté stěny zvrásněné žlábky a jemně vyvrtanými otvory kolem něj tvořily ohromný amfiteátr. V zimolezu ležel rezivějící vrak starého náklaďáku. Přešel po nerovné kamenité půdě mezi úlomky a odštěpky skály. Vrak vypadal, jako by ho někdo rozstřílel kulometem. Na opačném konci lomu bylo rumiště a Ballard se tu zastavil, aby pátral po lidských artefaktech, převracel staré sporáky a bojlery, zkoumal části jízdních kol a zrezavělé konve. Vylovil tupý kuchyňský nůž s ohlodanou rukojetí. Zavolal na psa, jeho hlas se odrazil od skal a vracel se zpět.

Když opět vyšel na cestu, zvedl se vítr. Kdesi práskaly dveře, strašidelný zvuk uprostřed pustého lesa. Ballard kráčel po cestě. Prošel okolo zrezivělé plechové boudy a dřevěné věže za ní. Zvedl oči. Nahoře na věži se se skřípěním otevíraly a zase zavíraly dveře. Ballard se rozhlédl. Pláty plechové střechy řinčely a bouchaly a z opuštěného dvorku za boudou profukoval bílý prach. Ballard šel po cestě a přivíral oči, aby je ochránil před prachem. Než došel na okresní silnici, začalo poprchávat. Ještě jednou zavolal na psa, chvíli čekal a pak šel dál.

Počasí se přes noc změnilo. Na podzim byla obloha modřejší, než jak ji znal dříve. Anebo co si pamatoval. Celé hodiny vysedával v ostřici, kterou profukoval vítr, a nastavoval záda slunci. Jako kdyby si chtěl uložit zásoby tepla na nadcházející zimu. Pozoroval kombajn, jak s vrčením projíždí poli, a večer pak společně s holuby hledal mezi sežvýkanými a zlomenými stébly a nasbíral několik pytlů a ještě před setměním je nanosil do srubu.

Listnaté stromy na kopci zežloutly a zčervenaly a nakonec zůstaly nahé. Zima nastoupila brzy, studený vítr se proháněl mezi černými a holými větvemi. Osamělý vetřelec v prázdné ulitě domu pozoroval zaprášeným sklem okraj měsíce barvy slonové kosti, který se vyhoupl nad černými jedlemi na hřebenu hor, nad inkoustově modrými stromy, které jako by načrtla obratná ruka na pozadí o tón bledší tmavé zimní oblohy.

Člověk spíš jen pro sebe. Pijáci, kteří měli namířeno ke Kirbymu, ho vídali za noci na cestě, shrbeného a osamělého, s puškou v ruce, jako by to bylo něco, od čeho se nemůže odloučit.

Zhubl a zahořkl.

Někteří říkali, že se zbláznil. Visela nad ním špatná hvězda.

Stával na křižovatce a poslouchal psy jiných mužů v horách. Zosobnění zoufalé arogance ve světlech těch několika málo projíždějících aut. Ve zvířeném prachu, který po nich zůstal, nadával nebo něco mumlal anebo za nimi plival, plival po mužích, kteří seděli jeden vedle druhého ve vysokých starých sedanech s puškami a lahvemi whisky mezi sebou a se štíhlými loveckými psy stočenými vzadu do

klubíčka.

Jednoho chladného rána našel na odpočívadle na Frog Mountain ženu. Spala pod stromy v bílé noční košili. Chvíli ji pozoroval, zda není mrtvá. Hodil kamínek či dva, jeden ji zasáhl do nohy. Ztěžka se pohnula, ve vlasech měla plno listí. Popošel blíž. Pod tenkou látkou noční košile viděl její těžké rozplácnuté prsy a tmavý chomáč chlupů pod břichem. Poklekl a dotknul se jí. Její povadlá ústa se zkřivila. Oči se otevřely. Vypadalo to, jako by se otevíraly dolů, pohybem dolních víček, tak jako ptačí. Bulvy měla podlité krví. Náhle se posadila, čpěla z ní nasládlá vůně whisky a hniloby. Stáhla opovržlivě ret a vyprskla jako kočka. Co chceš, ty debile? řekla.

Neni ti zima?

Co je ti sakra do toho? Je mi to šumafuk.

Ballard vstal a tyčil se nad ní s puškou v ruce. Kde máš šaty?

Postavila se, zavrávorala dozadu a tvrdě dosedla do listí. Pak se znovu zvedla na nohy. Stála, kymácela se a propichovala ho opuchlýma očima s těžkými víčky. Ty debile, řekla. Pohledem zapátrala okolo sebe. Náhle uviděla kámen, prudce se naklonila dopředu, zvedla jej a postavila se bojovně proti němu.

Ballard přimhouřil oči. Radši ten šutr polož, řekl. Donuť mě k tomu.

Povidám, abys to položila.

Výhružně se rozmáchla. Postoupil o krok dopředu. Hodila kámen a zasáhla ho do prsou a pak si zakryla tvář rukama. Dal jí facku tak silnou, že se otočila celá kolem dokola a zase na něj koukala. Řekla: Věděla sem, že něco takovýho uděláš.

Ballard si přiložil ruku na hruď a rychle se podíval dolů, jestli mu neteče krev, ale netekla. Tvář měla schovanou v dlaních. Chytil za ramínko její noční košile a pořádně s ním trhnul. Tenká látka se roztrhla vejpůl až do pasu. Odhalila tvář a chytila si košili. Bradavky měla ztvrdlé a zmodralé zimou. Vodprejskni, zasyčela.

Ballard chytil jemnou tkaninu do ruky a škubnul. Nohy jí podklouzly a dosedla do udupané trávy. Svinul si její košili pod paži a ucouvl. Pak se otočil a odcházel po silnici. Seděla na zemi úplně nahá a dívala se za ním, a přitom ho častovala všemožnými jmény, ale žádné z nich nebylo jeho.

Město & Město

Fate je dobrej. Nebere si zrovna servítky, ale mám ho rád. Sloužil jsem s nim už mockrát. Pamatuju se, že jednou v noci, tam na Frog Mountain, na odpočívadle, tak tam parkovalo auto a Fate na ně namířil naplno reflektory a šel k němu. Ten chlap v autě byl samý ano pane a ne pane. Měl tam s

sebou holku. Fate mu řek, aby mu ukázal papíry, a ten chlapík se nekonečně dlouho hrabal ve věcech, nemoh najít peněženku, nic. Fate mu teda povidá, řek: Vystupte si. Řikal, že ta holka, co tam seděla, byla bílá jak křída. Tak ten chlápek teda votevřel dveře a vylezl ven. Fate na něho koukne a pak na mě zavolal, povidá: Johne, poď se na něco podívat.

Přídu tam a ten chlápek stojí vedle auta a kouká na sebe dolů a šerif si ho prohlíží a svítí na něho. A tak tam stojíme a všichni koukáme, co to tam ten chlápek má, a von vám má na sobě kalhoty naruby. Kapsy mu trčej ven do všech stran. Vypadal jako cvok. Šerif mu jenom řek, aby jel dál. Jen se zeptal, jesli jako takhle může řídit. Tak takovej je to frajer.

Když Ballard vyšel na verandu, na dvorku seděl hubený muž s propadlou čelistí a čekal na něho. Zdar, Darfuzzle, řekl Ballard.

Zdar, Lestere.

Znělo to, jako by měl ústa plná kuliček. Namáhavě pohyboval vyspravenou dolní čelistí, tu původní mu někdo ustřelil.

Ballard si na dvorku sedl na paty naproti svému návštěvníkovi. Vypadali jako dva vzdorovité chrliče. Řekni mně, našels tu ženskou tam nahoře na vodpočívadle?

Ballard popotáhl. Jakou ženskou? zeptal se.

Tu, co jí nechali tam na tom vodpočívadle. Měla na sobě noční košili.

Ballard zatahal za odchlípnutou podrážku na botě. Jo, viděl sem jí, odpověděl. Šla za šerifem.

No a?

Druhý muž se otočil, odplivl si a podíval se znovu na Ballarda. Zabásli Plessa. To je váš problém. Já s tim nemám nic společnýho.

Vona tvrdí že jo.

Lže, jak dyž kurva tiskne.

Návštěvník se zvedl. Chtěl sem ti to jenom říct. Dělej, jak myslíš.

Vrchní šerif okresu Sevier prošel dveřmi soudní budovy, zastavil se mezi sloupy před hlavním vchodem a zkoumavě hleděl dolů na šedý trávník s lavičkami, kde se scházeli obyvatelé okresu Sevier s kapesními nožíky a vyřezávali do dřeva nápisy, brblali a plivali. Ubalil si cigaretu, vrátil

balíček s tabákem do náprsní kapsy své košile šité na míru, zapálil si cigaretu a scházel po schodech, v očích majetnický výraz, jak pozoroval ranní ruch této metropole malého horského okresu.

Nějaký člověk otevřel dveře, zavolal na něho a šerif se otočil. Pan Gibson vás shání, řekl ten muž.

Řekni mu, že nevíš, kde jsem. Oukej.

A kde ksakru vězí Cotton? Šel pro auto.

Měl by sebou kurva hodit. Támhle jede, šerife.

Šerif se otočil a vyšel na ulici. Brýtro, šerife.

Dobrý.

Brýtro, šerife. Ahoj. Zdravím.

Odhodil cigaretu na chodník, nastoupil do auta a zavřel dveře. Brýtro, šerife, pozdravil řidič. Tak jedem sebrat toho zasranýho skřeta, řekl šerif.

Sme si s Billem Parsonsem plánovali, jak dneska ráno půjdem na pernatou, ale počítám, že asi máme po ptákách.

S Billem Parsonsem? Má párek dobrejch psů.

No jo, on má vždycky moc dobrý psy. Pamatuju se, že kdysi míval fenku Suzy a vykládal o ní, jak je skvělá na pernatou. Vypustil ji z kufru, já se na ni podíval a říkám: Se mně zdá, že Suzy není zrovna ve svý kůži. Prohlídl ji a zkontroloval jí čenich a všecko. Řekl, že jemu se zdá v pohodě. A já mu na to povídám: Prostě se mi dneska nezdá ve svý kůži. Vyrazili jsme a lovili celý vodpoledne a dostali jsme

jen jednoho ptáka. Když jsme šli zpátky k autu, Bill mně povídá, říkal: Víte, je zvláštní, že ste si všiml, že chudák Suzy dneska není ve svý kůži. To, jak ste to poznal. Já na to: Jo, Suzy bylo dneska blbě.

Von řekl, jo, bylo jí zle. A já na to: Suzy bylo blbě už včera. Suzy je blbě pořád. A taky jí pořád blbě bude. Suzy je totiž blbej pes.

Viděl, jak šerif zastavil asi čtyři sta metrů od něho, a pozoroval ho, jak se prodírá hustou stěnou z trnitých keřů a plevele na kraji silnice, máchá pažemi a lokty a ušlapává ten křovinatý podrost. Než dorazil k domu, jeho nažehlené plátěné kalhoty na míru byly zaprášené a zmuchlané a pokryté kuličkami lopuštíku a netvářil se zrovna nadšeně.

Ballard stál na verandě. Tak jdem, řekl šerif.

A kam?

Radši hejbni kostrou a slez z tý verandy.

Ballard si odplivl a odlepil se od sloupku verandy, o který se opíral. Všechno už víte, řekl. Sešel po schodech, ruce v zadních kapsách džínsů.

Chlap bez práce jako ty, řekl šerif. Mohl bys nám, co musíme makat, pomoct rozlousknout jedno malý nedorozumění. Tudy, šéfe.

Tudy, ukázal Ballard. Tadydle je pěšina, jesli ste si nevšim.

Ballard v otáčecí židli z lakovaného dubového dřeva. Zaklání se. Dveře jsou ze zrnitého skla. Rýsují se za ním nejasné obrysy. Dveře se otevírají. Vchází zástupce šerifa a otáčí se. Za ním jde nějaká žena. Když spatří Ballarda, dá se do smíchu. Ballard natahuje krk, aby na ni viděl. Prochází dveřmi, zastavuje se a zírá na něj. On sklopí oči. Začne se škrábat na koleně.

Šerif vstal od stolu. Cottone, zavři dveře.

Tady ten pičus, ukazuje žena prstem na Ballarda. Kde ste ho proboha vyhrabali? Není to snad on?

Jo. Je. Je to von, ten… Já chci, abyste hlavně zavřeli ty druhý dva hajzly. Tenhle parchant tady… S odporem rozhodila rukama.

Ballard šoupal patou o podlahu. Nic sem neudělal, řekl. Chcete na tohoto muže podat žalobu, nebo ne?

Jasně že chci.

Z čeho ho chcete obvinit? Panebože, přece ze znásilnění. Ballard se nuceně zasmál.

A taky z napadení a ublížení na těle, ty hajzle. Dyť to je akorát pitomá stará kurva.

Stará kurva vrazila Ballardovi facku. Ballard vyskočil ze židle a začal ji škrtit. Vrazila mu koleno do rozkroku. Začali se rvát. Upadli dozadu a převrátili odpadkový koš. Šatní stěna ověšená kabáty se skácela na podlahu. Šerifův zástupce chytil Ballarda za límec. Ballard se točil dokola. Žena pištěla. Všichni tři se poroučeli k zemi.

Zástupce zkroutil Ballardovi ruku za záda. Byl zsinalý vzteky. Ty zkurvená děvko, syčel Ballard.

Odveďte ji, poručil šerif. Dělejte…

Zástupce tiskl koleno do Ballardova kříže. Žena vstala. Založila ruce v bok, napřáhla nohu a kopla Ballarda do hlavy.

No tak, okřikl ji zástupce. Kopla do něj znovu. Popadl ji za nohu a ona sebou sekla na podlahu. Sakra, šerife, řekl, už konečně jednoho z nich proboha drapněte, slyšíte?

Vy smradi zasraný, řekl Ballard. Skoro brečel. Běžte všichni do hajzlu. Běž tam ty, ozvala se žena. Já to z něho vymlátím. Parchant jeden.

Devět dní a nocí ve věznici okresu Sevier. Bílé fazole s vepřovým a vařená zelenina a sendviče z pšeničného chleba se salámem. Ballardovi se jídlo nezdálo špatné. Dokonce mu chutnala i káva.

V protější cele byl negr a ten negr si v jednom kuse zpíval. Zadrželi ho, protože se vyhýbal výkonu trestu. Asi po dvou dnech se s ním dal Ballard do řeči. Zeptal se: Jak se menuješ?

John, odpověděl negr. Negr John.

Vodkud seš? Tys utek, co?

Jsem z Pine Bluff v Arkansasu a utíkám před tímhle světem. Utek bych i před svýma myšlenkama, dybych měl trochu koksu.

Za co sedíš?

Uřezal sem jednomu hajzlovi hlavu kapesním nožíkem.

Ballard čekal, že se ho zeptá, co udělal on, ale nezeptal se. Po chvíli sám řekl: Prej že sem znásilnil jednu starou brécu. Ale byla to jenom vobyčejná kurva, aby bylo jasný.

S bílejma kundama jsou leda trable.

Ballard souhlasil. Taky si to myslel, ale nikdy neslyšel, že by to někdo řekl takhle. Černoch se posadil na kavalec a houpal se sem a tam.

Broukal si:

Letět domů

letět jako parchant stará letět domů

Všecky trable, do kerejch sem se kdy namočil, byly kvůli whisce nebo kvůli ženský, nebo kvůli vobojímu. Často slýchal chlapy tohle říkat.

Všecky trable, do kterejch jsem se kdy dostal já, nastaly proto, že mě chytli, řekl černoch. Jednoho dne, asi týden nato, přišel šerif a negra odvedl.

Letět domů, zpíval negr.

Jo, jasně, poletíš, neboj, řekl šerif. Domů ke svýmu Stvořiteli. Letět jako parchant stará, prozpěvoval negr.

Nic si z toho nedělej, volal za ním Ballard. Negr na to neřekl, jestli bude nebo nebude.

Druhý den přišel šerif znovu a zastavil se před Ballardovou celou a civěl na něj skrz mříže. Ballard zase civěl na šerifa. Šerif měl v zubech kus stébla a vyndal je, aby mohl mluvit. Řekl: Odkud byla ta ženská?

Jaká ženská?

Ta, cos ji znásilnil.

Myslíte ta stará kurva? Přesně tak. Ta stará kurva.

Nevim. Jak bych moh sakra vědět, vodkud byla? Byla z okresu Sevier?

Nevim, sakra.

Šerif se na něho podíval, strčil si stéblo zpátky mezi zuby a odešel. Přišli pro Ballarda příští ráno, žalářník a soudní zřízenec.

Vy jste Ballard? zeptal se žalářník. Jo.

Kráčel chodbou za zřízencem. Žalářník šel za nimi. Scházeli po schodišti dolů, Ballard se přidržoval trubek železného zábradlí. Vyšli ven a přešli přes parkoviště do budovy soudu.

Posadili ho na židli v prázdné místnosti. Mezerou mezi dvojitými dveřmi viděl tenký pruh vlajky a nechápavě naslouchal soudnímu jednání. Asi tak za hodinu přišel zřízenec a pokynul Ballardovi prstem. Ballard se zvedl a prošel dveřmi a posadil se na dřevěnou lavici za ohrádkou.

Slyšel vyslovit své jméno. Zavřel oči. Znovu je otevřel. Za stolem seděl nějaký muž v bílé košili, díval se na něho a pak zase do nějakých papírů a nakonec se podíval na šerifa. Jak je tu dlouho? zeptal se.

Asi tak týden.

Řekněte mu, ať odtud vypadne.

Soudní sluha otevřel vrátka a naklonil se k Ballardovi. Můžete jít, řekl.

Ballard vstal a prošel těmi vrátky a místností až ke dveřím, ve kterých se odráželo denní světlo, a pokračoval přes dvoranu předním vchodem budovy soudu v okrese Sevier ven. Nikdo ho nezavolal zpět. Nějaký uslintaný chlap u dveří k němu natáhl umaštěný klobouk a něco zamumlal. Ballard sešel dolů po schodech a přešel přes ulici.

Procházel se kolem obchodů v centru. Šel na poštu a prohlížel si vývěsky. Hledaní zločinci na něj hleděli nevlídnýma očima. Muži mnoha jmen. Jejich tetování. Legendy o mrtvé lásce vepsané na pomíjivém těle. Převládali modří panteři.

Stál na ulici s rukama v zadních kapsách kalhot, když k němu přistoupil šerif. Co máš teď v plánu? zeptal se.

Jít domů, řekl Ballard.

A pak? Jakou další všivárnu máš v merku?

Nic nemám v merku.

Myslím, že bys nám mohl něco naznačit. Aby to bylo fér. Už jsme tu měli nerespektování soudního příkazu, veřejné pohoršení, napadení a ublížení na těle, opilství na veřejnosti, znásilnění. Počítám, že další v pořadí bude vražda, ne? Anebo co máš v záloze, o čem my ještě nevíme?

Nic sem neproved, ohradil se Ballard. Ste proti mně zaujatej.

Šerif měl ruce složené na prsou, lehce se pohupoval na patách a zkoumavě hleděl tomu podrážděnému ničemovi před sebou do tváře. Dobrá, řekl. Myslím, že bys měl radši zalízt a sedět doma na prdeli. Lidi tady ve městě nejsou na ty tvý zhovadilosti zvědaví.

Vod nikoho v tomdle přiblblým městě nic nechci. Radši padej domů, Ballarde.

Nic mě tu ksakru nedrží kromě těch vašich keců.

Šerif mu o krok ustoupil z cesty. Ballard okolo něho prošel a vydal se dál po ulici. Asi v půli cesty podél bloku domů se ohlédl. Šerif ho ještě pořád sledoval.

Zalezte kurva někam laskavě vy sám, šerife, řekl.

Tu pušku měl vod tý doby, co byl skoro ještě kluk. Makal pro starýho Whaleyho, zatloukal kůly na vohradu, jeden za vosum centů, aby si ji moh koupit. Říkal mi, že hned jak vydělal dost peněz, přestal makat, bylo to v deset dopoledne a byl akorát uprostřed pole. Nepamatuju se, kolik za ní dal, ale myslím, že ho přišla na víc jak sedum set kůlů.

Něco vám povím. Talent střílet měl snad vod Boha. Trefil všecko, co viděl. Na vlastní voči jsem viděl, jak jednou sundal pavouka z jeho sítě na vrcholku vysokýho dubu, a to jsme vod toho stromu byli asi tak daleko jako vodtud támhle k tý cestě.

Jednou s ním vyběhli na pouti. Už mu nedovolili střílet.

Když už mluvím vo pouti, vzpomněl jsem si, že před pěknejma pár rokama tam chodíval chlápek, kterej rád s lidma střílel na živý holuby. Von puškou a vy brokovnicí. Anebo něčím jiným. Musel mít snad náklaďák plnej holubů. Uprostřed pole stál kluk s bednou těch ptáků a von na něj křiknul a kluk vypustil holuba a von zvedl pušku a bum, pták se rozprsknul ve vzduchu. Páni, peří fakt jen lítalo.

Nikdy jsme nikoho neviděli takhle střílet. Nachytalo se nás pár fakt dobrejch střelců a utratili jsme hodně prachů, než jsme tomu přišli na kloub. Ten kluk cpal těm nebohejm holubům do zadku bouchací kuličky. Vylítli na svobodu a vystoupali asi takhle vysoko a prásk, ustřelilo jim to prdel. A von střílel tam, kde viděl lítat peří. Nedalo se to poznat. Nebo počkejte, někdo na to přece jenom nakonec přišel. Už nevím kdo. Někdo mu sebral pušku z ruky dřív, než mohl vystřelit, a ten chudák holub se stejně rozprsknul. Chtěli ho kvůli tomu namazat dehtem a vyválet v peří.

To mně připomíná kočovnej cirkus, co jednou přijel do Newportu. Byl tam chlápek s nějakou vopicí nebo gorilou, či co to bylo, asi takhle velkou. Byla skoro tak velká jako támdle Jimmy. Dostali jste boxerský rukavice a měli jste si vlézt za ní do ringu, a když jste tam vydrželi tři minuty, dali vám padesát doláčů.

Kámoši, s kterejma jsem tam byl, do mě pořád hučeli a hučeli. Moje holka mě držela za ruku a furt ke mně vobdivně vzhlížela jako telátko. A ty kámoši mě furt hecovali. Myslím, že jsme měli taky trochu vypito, už si nepamatuju. Takže jsem si prohlížel toho vopičáka a říkal si: Kurva práce. Jsem větší. Mají ho na řetěze. Pamatuju si, že seděl na stoličce a voždiboval hlávku červenýho zelí. A tak jsem si nahlas řek: Himlhergot, však vo nic nejde. Zved jsem ruku a řek tomu chlápkovi, že bych to teda prubnul.

Tak nás vzali dozadu, navlíkli mi rukavice a ten chlápek, co mu patřila ta vopice, mi povídá: Hele, ne abys ho praštil moc, protože kdybys to udělal, vopravdu se rozzuří a bude s tebou ámen. Pomyslel jsem si: Jo, jo, snaží se ušetřit svýho vopičáka před výpraskem, tak je to. Chce si vochránit svůj majetek.

No a tak jsem vyšel ven a vlez do toho ringu. Připadal jsem si jako ňouma, kámoši na mě zvenku halekali a já se podíval na tu holku, co tam byla se mnou, významně jsem na ni mrknul, a to už tam vedli toho starýho vopičáka. Měl náhubek. Docela dobrácky si mě prohlížel. A pak vohlásili naše jména a tak, zapomněl jsem už, jak se ten vopičák jmenoval, a ten chlápek udeřil na velikej gong a já se hnul z místa a začal jsem vokolo toho vopičáka kroužit. Trochu jsem mu předváděl práci nohou.

Nevypadal, že by se mu zrovna do něčeho chtělo, a tak jsem se napřáhl a šťouchl do něj. Jenom se na mě dobrácky podíval. Já si teda srovnal postoj a znova jsem ho praštil. Vrazil jsem mu jednu od boku rovnou do hlavy. Když jsem to udělal, cuknul hlavou dozadu a měl trochu divnej pohled a já mu říkal: No, no, hodnej kluk. Jde mi vo padesát doláčů. Poskakoval jsem přikrčený dokola a znova jsem ho praštil a v tu chvíli mi skočil rovnou na hlavu a do pusy mi nacpal celou tlapu, jako kdyby mi měl urvat čelist. Nemoh jsem ani volat vo pomoc. Myslel jsem si, že to zvíře už ze mě nikdy nesundaj.

Mezi návštěvníky pouti Ballard nesměle šlape blátem. Uličkami vysypanými pilinami mezi stany a světly a kužely cukrové vaty a kolem pomalovaných stánků s řadami trofejí, panenek a zvířátek zavěšených na provázcích. Proti obloze se tyčilo ruské kolo jako nějaký ohromný náramek a malí lelci s dlouhými křídly prolétávali přerušovaným stroboskopickým světlem s otevřenými zobáky a vydávali skřeky.

U nádrže, ve které se pohupovaly zlaté rybky z celuloidu, se nakláněl s podběrákem a pozoroval ostatní rybáře. Člověk, který měl na starosti tuhle atrakci, vybíral rybky z podběráků, četl čísla na jejich bříšku a buď zavrtěl hlavou, anebo sáhnul dolů a vytáhl malou baculatou panenku anebo sádrovou kočku. Mezitím se starší muž, který stál vedle Ballarda, snažil do svého podběráku nasměrovat dvě rybky najednou. Nedařilo se mu to a začal být netrpělivý, zahnal je až k okraji nádrže a podběrákem vyšplíchl rybičky a vodu na ženu, která stála vedle něho. Žena se podívala na

zem. Rybky ležely v trávě. Jste normální? vyhrkla. Anebo ožralý? Muž popadl svoji síťku. Stánkař se k nim otočil. Co se tady děje? zeptal se.

Já sem nic neudělal, řekl ten chlap.

Ballard nabíral ryby a zase je házel zpátky a studoval čísla výher. Žena v mokrých šatech na něj ukázala prstem. Támhleten chlap podvádí, řekla.

Oukej, kámo, oslovil ho stánkař a sahal po jeho podběráku. Jedna je za desetník, tři za čtvrt dolaru. Ještě sem žádnou nechytil, ohradil se Ballard.

Už jsi jich vypustil zpátky aspoň tucet.

Ale žádnou sem nechytil, trval na svém Ballard a držel svoji síťku. Tak si jednu vylov a ostatní nech bejt.

Ballard pokrčil rameny a vybíral si rybku. Jednu nabral.

Stánkař vytáhl rybu z podběráku a podíval se na ni. Nevyhrává, řekl, hodil rybu zpátky do nádrže a vzal Ballardovi síťku.

Třeba sem ještě neskončil, řekl Ballard. A třeba jo, řekl stánkař.

Ballard muže zmrazil přimhouřenýma očima, plivl do vody a otočil se k odchodu. Politá žena ho sledovala napolo ustrašeným, omluvným pohledem. Když Ballard procházel okolo, ucedil k ní skrz zuby: Ty jedna stará rejpavá krávo.

Šel a pohrával si s desetníky, které mu svou tíhou táhly cíp kapsy dolů. Vedl ho zvuk výstřelů z pušky, tlumený zvuk, který rozeznával mezi výkřiky vyvolávačů a pouličních prodavačů. Bouda plná nohatých mládenců, co se hrbí nad pultem. Na zadní stěně střelnice se kácely a skřípaly mechanické kačenky a pušky cvakaly a prskaly.

Přistupte blíž, pojďte sem k nám, zamiřte cíl a hrajte o celej krám, vyvolává majitel střelnice. Jen pojďte, pane, ano vy!

Dívám se, řekl Ballard. Co máte?

Chlapík ukázal hůlkou na řady plyšáků srovnaných od nejmenšího po největší. Spodní řada, řekl… Ta mě nezajímá, přerušil ho Ballard. Co musim udělat, abych dostal támdlety velký?

Prodavač ukázal na malé karty upevněné na drátku. Musíte trefit ten malej červenej puntík, odpověděl zpěvavým hlasem. Máte na to pět ran, a když se vám to povede, můžete si vybrat kteroukoliv z cen, co tady máme.

Ballard vylovil z kapsy deseticenty. Kolik? zeptal se. Pětadvacet centů.

Vysázel na pult tři desetníky. Majitel střelnice vzal pušku a vsunul do zásobníku mosazný váleček s patronami. Byla to opakovačka a k pultu byla připevněná řetězem.

Ballard si strčil niklák do kapsy a zvedl pušku. Můžete se opírat lokty, zacvrlikal pouťař.

Já to nepotřebuju, řekl Ballard. Vypálil pětkrát, mezi jednotlivými výstřely vždy sklonil hlaveň. Když skončil, ukázal prstem nahoru. Dejte mi toho velkýho medvěda, poručil.

Majitel střelnice si přitáhl kartu na drátku, odšpendlil ji a podal Ballardovi. Na kartě nesmí zůstat žádná červená, jinak jste nevyhrál. Díval se někam jinam a vypadalo to, jako by vůbec nemluvil k Ballardovi.

Ballard vzal kartu do ruky a prohlížel si ji. Myslíte tady tohle? zeptal se. Nesmí tam zůstat žádná červená.

Ballardova karta měla uprostřed jedinou díru. Podél okraje otvoru byl na jedné straně sotva znatelný červený chloupek.

Zpropadená puška, zaklel Ballard. Hodil na pult další tři desetníky. Přistupte blíž, vyvolával majitel střelnice, když nabíjel pušku.

Když se karta vrátila, nenašli byste na ní stopu po červené barvě ani pod mikroskopem. Stánkař mu shora podal obrovského chlupatého medvěda a Ballard vysázel další tři desetníky.

Když vyhrál dva medvědy a tygra a vzbudil pozornost malého publika, stánkař mu sebral pušku. To by stačilo, kámo, sykl.

Neřek ste nic vo tom, kolikrát může člověk vyhrát.

Přistupte blíž, vyvolával stánkař. Kdo chce zkusit štěstí? Tři hlavní ceny na osobu, to je limit. Kdo bude dalším výhercem?

Ballard si sebral medvědy a tygra a začal se prodírat davem. Páni, koukejte, co všecko vyhrál, řekla nějaká žena. Ballard se nejistě usmál. Kolem něj pluly dívčí tváře, jemné a hladké jako samet.

Některé hltaly očima jeho hračky. Dav, a s ním i Ballard, se pohyboval směrem k okraji pole a tam se shromažďoval, moře vesničanů zírajících do tmy v očekávání začátku nějaké půlnoční atrakce.

Nad polem se rozprsklo světlo a modrý ohon rakety třepotavě zamířil k souhvězdí Velkého psa. Raketa explodovala vysoko nad jejich zakloněnými hlavami, tříšť hořícího glycerinu prozářila noc a pomalu se plazila oblohou dolů ve volně padajících stuhách žhoucího spektra, které rychle pohasínalo. Vylétla další raketa a s táhlým syčením trhavě stoupala vzhůru. V její záři bylo vidět jako stín obrys rakety, která vybuchla předtím, obláček černého kouře a popelavé stopy pohybující se obloukem nahoru a dolů jako nějaká obrovská a temná medúza sídlící na obloze. V záři světla bylo také vidět na poli dva muže, kteří se hrbili nad bednou s rachejtlemi jako nějací úkladní vrazi anebo ti, co vyhazují do povětří mosty. A mezi tvářemi byste zahlédli mladou dívku s pusou od cukrové vaty a s široce otevřenýma očima. Světlé vlasy jí voněly mýdlem, žena-dítě ze starých časů uchvácená sirnatou září a světly nějakého středověkého jarmarku. Štíhlá svíce letící po obloze se odrazila v černých tůních jejích očí. Sevřela prsty. V záplavě světla z rozpadající se galaxie pekelné síry zahlédla muže s plyšovými medvědy, který ji upřeně pozoroval, a přitiskla se těsněji k dívce vedle sebe a dvěma prsty si rychle přičísla vlasy.

Ballard se vynořil ze tmy, přinesl snopy zasněženého kapradí a začal v rukou drtit tu suchou či zmrzlou hmotu a cpát ji do krbu. Na podlaze mihotá ve větru světlo lampy a v komíně sténá vítr. Škvírami ve zdi nafoukal na podlahu zešikma sníh a vítr pohybuje lepenkovými výplněmi oken. A Ballard přináší ze stodoly ještě plnou náruč tyček na popínavé fazole a chystá se je nalámat a narovnat do krbu.

Když rozdělal oheň, sundává si bagančata a staví je ke krbu, stahuje si zmuchlané ponožky a klade je tak, aby uschly. Sedí a čistí pušku, vyndává patrony do klína a suší je, otírá a olejuje mechaniku a zásobník a hlaveň a nábojovou komoru i spoušť, znovu nabije pušku a vsune patronu do komory, natahuje kohoutek a položí pušku na podlahu vedle sebe.

Kukuřičný chléb, který si upekl na ohni, je hrubá kaše ze směsi obilné drti a vody. Tvrdá placka bez chuti, kterou křečovitě žvýká a zapíjí vodou. Od zdi na to hledí dva medvědi a tygr, knoflíky očí se jim lesknou v záři ohně a vyplazují červené flanelové jazyky.

Lovečtí psi běželi za sebou zasněženým svahem jako tenká tmavá čára. Daleko pod nimi klopýtal divočák, kterému šli po stopě, podivně a toporně se pohyboval dlouhými přískoky, zadek výš než zbytek těla a jeho černý obrys se odrážel od zimní krajiny. Ozvěna psích hlasů v té nesmírné a bleděmodré prázdnotě zněla jako jódlování démonů.

Divočákovi se nechtělo přes řeku. Když se nakonec přece jen odhodlal, bylo už příliš pozdě. Objevil se mezi vrbami na druhém břehu celý mokrý a pařilo se z něho, pak se rozběhl přes pláň. Za ním se valili z kopce nepříčetní psi a sníh okolo nich vybuchoval. Když se vrhali do vody, kouřilo se z nich jako z horkých kamenů, a když vyběhli z křoví a pustili se plání, vznášeli se v oblacích bledé páry.

Divočák se neotočil, dokud ho nedostihl první pes. Obrátil se, seknul po něm a běžel dál. Psi se mu zavěsili na paty, a tak se otočil a zahrozil svými klektáky ostrými jako břitva, pak se posadil na zadek, ale neměl se kam schovat. Točil se dokola, obklíčený psy, jako by se ocitl v síti, až jednoho z nich chytil a vrhl se na něj, nabral ho a rozpáral mu břicho. Když se začal znovu točit, aby si chránil slabiny, bylo pozdě.

Ballard pozoroval toto baletní klání a spršky bláta mísící se se sněhem a pak pozoroval tu úžasnou krvavou změť v hologramu bitvy, gejzír tmavé krve ze srdce, který vytryskl z roztržené plíce, vír a piruetu… dokud netřeskly výstřely a nebylo po všem. Mladý pes škubal divočáka za uši, jeden pes byl mrtvý a na sněhu ležely čerstvé provazce jeho střev, druhý kňučel a vlekl se. Ballard vytáhl ruce z kapes a vzal pušku, kterou předtím opřel o strom. Dole podél řeky se pohybovaly dvě malé, vzpřímené postavy s puškami a spěchaly naproti blednoucímu světlu.

Kovárna je potemnělá, téměř bez světla, až na slabou zář na opačném konci, kde ve výhni doutná oheň a nad čímsi se tyčí mohutná kovářova silueta. Ve dveřích Ballard se zrezavělou sekerou, kterou někde našel.

Brýtro, pozdravil kovář. Brýtro.

Co bys rád?

Navostřit tudle sekyru.

Přešel po špinavé podlaze ke kováři stojícímu nad kovadlinou. Stěny stavení byly ověšené všemi možnými druhy nářadí. Všude se povalovaly části zemědělských strojů a aut.

Kovář vystrčil bradu a prohlížel si sekeru. Tuhle? zeptal se. Jo, tudle.

Kovář obracel sekeru v ruce. To nemá cenu brousit. Ne?

Co chceš jako násadu? Něco schrastím.

Kovář sekeru zvedl. Nemůžeš sekeru jenom pořád brousit. Vidíš, jak je zubatá? Ballard se podíval.

Jestli máš chvilku čas, ukážu ti jak upravit tuhle sekeru tak, že bude vo sto procent lepší než ty zbrusu nový sračky, co prodávaj ve městě v železářství.

Kolik by to stálo?

Jako celý? S novým topůrkem a tak? Jo, s novým topůrkem.

To by bylo za dva dolary. Dva dolary.

Přesně tak. Topůrko stojí jeden a čtvrt dolaru.

Počítal sem, že to nechám jenom nabrousit, tak za pětadvacet centů. Nebyl bys spokojenej, řekl kovář.

Za štyry dolary můžu mít novou.

Radši bych si nechal tudle a dal jí do pucu, než si koupil dvě nový. Hmm.

Tak co?

Tak teda jo.

Kovář strčil sekeru do ohně a několikrát jí otočil. Zpod ostří vyprskly žluté plameny. Dívali se.

Plameny musíš udržovat vysoko, vysvětloval kovář. Tři nebo čtyry palce nad měchy. Musíš mít čirý voheň z dobrýho uhlí, který neleželo na slunci.

Otočil sekeru kleštěmi. Na první zahřátí musí bejt pořádnej fajrák a pak se dáš do práce. Todle není dost horký. Při vysvětlování mluvil víc nahlas, i když výheň byla tichá. Znovu výheň prohrábl a oba pozorovali, jak oheň prská.

Né moc rychle, pokračoval kovář. Pomalu. Tak se musí zahřívat. Sleduj barvy. Dyby se náhodou zbarvila doběla, je po ní. Už se zahřívá.

Vytáhl sekeru z ohně a mával s ní, celá se chvěla žárem, a když ji kovář položil na kovadlinu, byla průsvitně žlutá.

Teď musíš dávat majzla a pracovat jenom po dýlce, řekl a vzal si kladivo. Začneš vostřím. Máchl kladivem a měkká ocel povolila se zvláštním tupým zazvoněním. Zpracoval kladivem ostří po obou stranách a vložil čepel zpět do ohně.

Teď jí znova rozžhavíme, ale vo trochu míň. Musí bejt rudá. Položil kleště na kovadlinu a otřel si obě dlaně o zástěru, oči upřené do ohně. Dobře se dívej, řekl. Nikdy nenechávej ocel ve vohni dýl, než je zapotřebí k tomu, aby se rozžhavila. Někdo u toho třeba dělá ještě něco jinýho a nechá to nebezpečně rozžhavit, ale správně se to musí vytáhnout v tom momentě, kdy to má tu správnou barvu. Musí bejt jasně rudá. Potřebujem jasně rudou. Koukej, přesně takovouhle.

Vytáhl sekeru kleštěmi a položil ji opět na kovadlinu, byla tmavě oranžová a pobleskovaly na ní rozžhavené jiskřičky.

Koukej, teď při druhým rozžhavení se musí vopracovávat vod vostří. Údery kladivem nezněly úplně jako zvuky kovu.

Asi jeden palec za. Vidíš, jak hicuje? Klidně jí rozklepej doširoka jako lopatu, když to půjde, ale s kladivem nesmíš nikdy ke krajům, to by byla všecka předešlá práce nanic.

Bouchal kladivem vytrvale a jakoby bez námahy, čepel chladla, až se její barva změnila v barvu slabě pulzující krve. Ballard se rozhlížel po kovárně. Kovář položil sekeru na utínku a perlíkem useknul rozžhavené okraje. Takhle se nastavuje šířka, řekl na vysvětlenou. Teď jí ještě jednou rozžhavíme, tím získá pevnost.

Vložil sekeru do ohně a držel ji tam. Teď nám stačí nižší teplota, řekl. Necháme jí tam jen minutku. Akorát než se začne lesknout. A je to, vidíš?

Teď jí musíme po vobou stranách vopravdu dobře naklepat. Tloukl krátkými údery. Obrátil sekeru a opracoval druhou stranu. Podívej, jak je černá, ukazoval. Černá a lesklá jak zadnice negra. Takhle dostane vocel hustotu a pevnost. Teď jí můžem zakalit.

Čekali, než se sekera rozžhaví. Kovář vyndal z kapsy zástěry seříznutý nedopalek doutníku a zapálil si uhlíkem z výhně. Chceme teď rozžhavit jenom tu část, kterou sme vopracovali, vysvětloval. Čím nižší žár při kalení, tím lepší to bude. Tmavě rudá, třešňová, takovou barvu potřebujem. Někdo chladí ve voleji, ale ve vodě se popouští při nižší teplotě. Přidáme trochu soli, aby se voda změkčila.

Měkká voda ti udělá tvrdou vocel. Už to bude, a jak ji vytáhneš a ponoříš, dávej bacha, abys jí ponořil kolmo. Vostřím rovnou dolů, takhle. Ponořil chvějící se ostří do kalicí nádoby, ze které se vyvalil oblak páry. Kov zasyčel a ztichl. Kovář ji namáčel a zase vytahoval. Když se zchlazuje pomalu, nepraskne, poučoval. Vidíš? Uhladíme jí a dodáme jí na tvrdosti.

Nablýskal ostří špalíkem obaleným ve smirkovém plátně. Držel sekeru v kleštích a pomalu jí pohyboval nad ohněm tam a zpět. Musíš ji držet mimo voheň a musíš s ní hejbat. Tak docílíš rovnoměrnosti. Teďka žloutne. Pro některý nářadí to stačí, ale my jí budem popouštět do modra. Teď hnědne. Koukej! Vidíš to?

Vytáhl sekeru z ohně a položil ji na kovadlinu. Musíš jí pořád sledovat a nesmíš dopustit, aby vyběhla nejdřív v rozích. Musíš mít pořád připravenej voheň.

Už to je? zeptal se Ballard.

Hotovo. Teď ještě přiděláme topůrko, nabrousíme a můžeš jít. Ballard pokýval hlavou.

Není to žádná sranda, řekl kovář. Uděláš někde chybičku a jako bys udělal špatně úplně všecko. Probíral se násadami vyrovnanými v barelu.

Tak myslím, žes to už vokouknul a zvládnul bys to i sám, ne? řekl. A co jako? zeptal se Ballard.

Pustil se dolů svahem, sníh mu sahal až nad kolena, kutálel se závějemi, ruku s puškou nad hlavou. Zachytil se o keř vinné révy, zhoupnul se a zastavil. Na hladkou sněhovou pokrývku dopadla sprška suchého listí a větviček. Z límce u košile vytáhl úlomky a pohlédl dolů po svahu, vyhlížel další místo, kde se zastaví.

Když přistál pod úpatím hory, ocitl se mezi zákrsky cedrů a borovic. Mezi stromy sledoval stopy divokých králíků. Sníh roztál a znovu zmrzl, takže na povrchu teď byla tenounká ledová krusta, a den byl velmi chladný. Vstoupil na lesní mýtinu a vtom odněkud vyletěla sýkorka. A další. Měly roztažená křidélka a hopkaly ve sněhu. Ballard se podíval pořádně. Pod cedrem se krčila celá sýkorčí rodinka. Když se přiblížil, začaly po dvou nebo po třech hopkat a pajdat po zledovatělém povrchu a křidélka

vlekly za sebou. Ballard je honil. Uhýbaly a mávaly křídly. Upadl, zvedl se a se smíchem se znovu rozběhl. V dlani držel jedno teplé opeřené tělíčko s poplašeně tlukoucím srdíčkem.

Prošel rozježděnou cestou okolo střechy auta, která byla odřezaná a stála na škvárobetonových tvárnicích. V blátě ležela prodlužovací šňůra a pod střechou svítila žárovka na skupinku kuřat, která se choulila k sobě a sklíčeně pokvokávala. Ballard na verandě zadupal, aby ze sebe setřásl sníh. Byl chladný, zatažený den. Nad střechou vířily husté chuchvalce hnědavého kouře a zbytky sněhu na dvorku vypadaly jako šedá krajka posetá sazemi. Podíval se na ptáčka, kterého držel na prsou. Dveře se otevřely.

Pojď dál, vyzvala ho žena v domácích šatech z tenké bavlny.

Vyšel po schůdkách na verandu a vešel dovnitř. Mluvil se ženou, ale oči měl jen pro dceru. Pocházela nervózně po domě, prsatá, s mladým kyprým zadkem a holýma nohama. Docela zima, co? řekl Ballard.

Co jinýho v tuhle dobu? řekla žena.

Dones jsem mu něco pěknýho na hraní, řekl Ballard a hlavou ukázal na stvoření na podlaze. Žena k němu otočila tvář plochou jako talíř. Cože si? zeptala se.

Dones jsem mu něco na hraní. Hele!

Vytáhl zpod košile napůl zmrzlou sýkorku. Ptáček otočil hlavičku. Zamrkal očkama. Koukej, Billy, řekla žena.

Nepodívalo se to. Uslintaná plešatá opice s ohromnou hlavou, která obývala pozemní prostory domu, důvěrně obeznámená se zprohýbanou podlahou a s otvory ucpanými prázdnými konzervami vyklepanými naplocho, s konvojem švábů a velkých chlupatých pavouků, když je jejich doba, trvale znetvořená a stižená bezejmeným odpadem.

Na, tady máš něco na hraní.

Sýkorka začala hopkat po podlaze, máchala křidélky jako trojúhelníkovými plachtami. Spatřila… co vlastně? dítě? dítě, a zamířila do kouta. Dítě ji sledovalo tupým pohledem. Líně se pohnulo.

Ballard ptáčka chytil a podal mu ho. Dítě ho uchopilo tlustýma špinavýma rukama. Zabije ho, řekla dívka.

Ballard se na ni zazubil. Je jeho, může ho třeba i zabít, jesli chce, řekl. Dívka na něj našpulila rty. Prdlajs, řekla.

Něco pro tebe mám, donesu ti to, řekl jí Ballard. Nemáš nic, co bych chtěla, odsekla.

Ballard se ušklíbl.

Na kamnech je teplý kafe, volala žena z kuchyně. Nedáš si?

Jo, hrnek bych si dal, odpověděl Ballard a třel si dlaně o sebe, aby dal najevo, jaká je mu zima.

Sedí u kuchyňského stolu, ohromný bílý porcelánový hrnek před sebou, v chladné místnosti se u okna, kde sedí, dělá bílá pára a vlhko se sráží na voskovaném plátně se zašlým květinovým vzorem. Přidal si kondenzované mléko a zamíchal.

Kdy počítáš, že se vrátí Ralph? Neříkal.

Hmm.

Však na něho počkej, jestli chceš.

Jo. Chvilku na něho můžu počkat. Dyž nepřijde, budu muset jít.

Slyšel klapnout zadní dveře. Viděl mladou, jak kráčí blátem na záchod. Pohlédl na ženu. Na kredenci válela těsto na bochánky. Rychle se znova podíval oknem. Dívka otevřela dveře od záchodu a zase je za sebou zavřela. Ballard sklonil tvář nad páru, která stoupala z hrnku.

Ralph nešel a nešel. Ballard dopil kávu a pochválil, že byla dobrá, a ne děkuju, další nechtěl a opakoval to ještě jednou a taky řekl, že už by měl jít.

Pojď se sem mrknout, mami, volala dívka z vedlejšího pokoje. Co je? zeptala se žena.

Ballard vstal a rozpačitě se protahoval. Už půjdu, řekl. Klidně na něho počkej, jestli chceš.

Mami!

Ballard nahlédl do obýváku. Na podlaze se krčil ptáček. Ve dveřích se objevila dívka. Pojďte se na něco podívat, naléhala.

Co je? zeptala se žena.

Ukazovala na děcko. Sedělo jako předtím, vypasený panáček-vstáváček v šedé košilce, která mu byla malá. Ústa mělo od krve a žvýkalo. Ballard prošel dveřmi do pokoje a sklonil se pro sýkorku.

Zamávala křídly a svalila se. Ballard ji zvedl. Na bříšku měla malé rudé pahýly. Ballard ji rychle položil zpátky na zem.

Říkala jsem ti, abys mu jí nedával, řekla dívka. Ptáček se zmítal na podlaze.

Přišla žena a zůstala stát ve dveřích. Ruce si otírala do zástěry. Všichni hleděli na sýkorku. Žena se zeptala: Co jí udělal?

Uhryzl jí nožičky, odpověděla dívka.

Ballard se nejistě usmál. Chtěl, aby mu nemohla utýct, řekl. Kdybych měla víc rozumu, utekla bych já, poznamenala dívka.

Jen klid, ozvala se žena. Vyndej mu to z pusy, nebo se z toho poblije.

Von teda žádnej z nich nebyl zrovna lumen, aspoň co já vim. Pamatuju jeho dědu, menoval se Leland, ve stáří pobíral válečnou rentu. Umřel někdy kolem třicátýho roku. Řikalo se, že bojoval za Unii.

Vědělo se vo něm, že se celou válku leda někde zašíval. Dvakrát nebo třikrát ho hledali. Jenže von v žádný válce nebyl. Řikal to támhle starej Cameron a nevim, proč by si tahal pentli. Povidal, že jednou pro Lelanda Ballarda přišli, a zatimco ho hledali ve stodole, v udírně, prostě všude, prolezl křovím tam, co měli koně, a vyřízl seržantovi ze sedla kus kůže, normálně prej na vopravu podrážek svejch bot.

Ne, nevim, jak to, že dostal tu rentu. Nejspíš jim něco nakecal. Okres Sevier poslal do armády Unie víc mužů, než kolik měl registrovanejch voličů, ale von k nim nepatřil. Byl prostě jenom dost drzej na to, aby si vo tu rentu řek.

Nebyl teda žádnej voják, ale povim vám, co byl. Patřil k Bílejm čepicím.

II

Jo, to nekecám. Měl mladšího bráchu, kterej v tý době vodtud taky zmizel. Ví se, že ho pověsili v Hattiesburgu, ve státě Mississippi. Je ale jasný, že to nebylo jenom kvůlivá tomu místu. Byli by ho pověsili, i dyby žil někde jinde.

Něco vám ale vo Lesterovi řeknu. Můžete vzít ten jejich rod až vod Adama, ale von je strčí do kapsy všecky.

To je svatá pravda.

Dyž už mluvíme vo Lesterovi…

Pořád vo něm všichni mluvíte. A na mě doma čeká večeře.

Jednoho chladného rána v prvních prosincových dnech Ballard sestoupil z Frog Mountain, párek veverek zavěšený za opaskem, a zjevil se na silnici. Když se ohlédl směrem k odpočívadlu, zahlédl auto. Motor tiše předl a v chladném ranním vzduchu se vinul modrý kouř jako spirála. Ballard přešel přes silnici a začal se prodírat plevelem a šplhat vzhůru lesem, až se dostal nad odpočívadlo. Motor běžel naprázdno jako předtím. Uvnitř auta nebylo nikoho vidět.

Prodíral se porostem při okraji silnice, došel až na deset metrů od auta a tam se zastavil a pozoroval. Slyšel pravidelný volnoběh motoru a v tichém horském ránu slyšel slabý zvuk kytary a zpěv. Po chvíli hudba ustala a zaslechl hlas.

Rádio, řekl.

Zdálo se, že v autě nikdo není. Okna byla zamlžená, ale nevypadalo to, že uvnitř někdo je.

Vylezl z křoví a vydal se směrem k autu. Kdyby se někdo zajímal, je prostě lovec veverek, který jde náhodou po silnici. Když procházel okolo auta, nahlédl dovnitř. Přední sedadla byla prázdná, ale vzadu na sobě leželi dva napolo svlečení lidé. Holé stehno. Vztyčená paže. Chlupatá zadnice. Ballard pokračoval v chůzi. Pak se zastavil. Oči hleděly upřeně a bez mrknutí.

Otočil se a vrátil se. Rozpačitě nakukoval okýnkem dovnitř. Ze změti šatstva a propletence údů zíraly nevidomě z bezvýrazné bledé tváře ještě jedny lidské oči. Byla to mladá dívka. Ballard zaťukal na sklo. Mužský hlas v rádiu oznamoval: Další písničku bychom rádi věnovali především všem pacientům v nemocnicích a ústavech. Na kopci vzlétly dvě vrány, chraplavé výkřiky v chladném a opuštěném povětří.

Ballard otevřel dveře auta, pušku v pohotovosti. Muž ležel rozvalený mezi dívčinými stehny. Haló, řekl Ballard.

Nasbírat květy do kytice Páně.

Překrásný květy, co smrt nemá na ně, linul se zpěv z rádia.

Ballard si sedl na krajíček sedadla řidiče a rádio vypnul. Motor dělal čak-čak-čak. Pohlédl dolů, našel klíček a vypnul zapalování. V autě bylo naprosté ticho, jen oni tři. Klekl si na sedadlo a naklonil se přes opěradlo a pozorně zkoumal ty druhé dva. Natáhl ruku a zatahal muže za rameno. Ruka muže se svezla ze sedadla na podlážku auta a Ballard se při tom nečekaném pohybu napřímil a uhodil se hlavou o strop auta.

Ani nezaklel. Klečel a díval se na ta dvě těla. Ty dva zmrdi jsou tuhý jak beton, řekl.

Uviděl dívčino ňadro. Blůzku měla rozepnutou a podprsenku vytaženou okolo krku. Ballard dlouho tupě zíral. Nakonec se natáhl přes záda mrtvého muže a ňadra se dotkl. Bylo měkké a studené.

Bříškem palce mnul plnou hnědou bradavku.

Ještě stále držel pušku. Vycouval ze sedadla a postavil se na silnici, rozhlížel se a poslouchal. Nebylo slyšet ani ptáčka pípnout. Sundal z opasku veverky a položil je na střechu auta, pušku opřel o blatník a znovu vlezl dovnitř. Naklonil se přes opěradlo sedadla, popadl muže a snažil se ho shodit z dívčina těla. Tělo bylo těžké, hlava bezvládně visela. Ballardovi se ho podařilo odvalit na bok, ale mrtvola se zapříčila o opěradlo předního sedadla. Teď viděl na dívku lépe. Napřáhl ruku a promnul druhé ňadro. Dělal to ještě chvíli a potom jí palcem zatlačil oči. Byla mladá a velice hezká. Ballard zavřel přední dveře vozu, aby dovnitř nešel chlad. Sehnul se a opět popadl mužovo tělo. Vypadal jako oběšenec.

Měl na sobě košili a kalhoty spuštěné ke kotníkům. Ballard s odporem uchopil mužovu studenou obnaženou kyčli a převrátil ho. Skutálel se na podlahu mezi sedadly, kde zůstal ležet s jedním okem otevřeným a druhým napolo zavřeným.

Panebože, řekl Ballard. Přímo proti němu trčel penis mrtvého muže, na kterém byl navlečený vlhký žlutý kondom.

Vylezl pozadu z auta, vzal pušku a šel k místu, odkud bylo vidět na silnici. Vrátil se, zavřel dveře a obešel auto z druhé strany. Byla pořádná zima. Po chvíli znovu vlezl do auta. Dívka ležela se zavřenýma očima a ňadra jí vykukovala z rozepnuté blůzky, bledá stehna od sebe. Ballard přelezl přes sedadlo dozadu.

Mrtvý muž na něj hleděl z podlahy vozu. Ballard odkopl z cesty jeho nohy, zvedl z podlahy dívčiny kalhotky, očichal je a strčil si je do kapsy. Díval se ven zadním oknem a naslouchal. Vkleče mezi dívčinýma nohama si rozepnul přezku a spustil kalhoty.

Bláznivý gymnasta obdělávající vychladlou mrtvolu. Do toho voskově bledého ucha vlil všechno, co si kdy představoval, že řekne nějaké ženě. A kdo může vědět, zda ho neslyšela? Když skončil, zvedl se a znovu se rozhlédl. Okna se zamlžila. Vzal lem dívčiny sukně a utřel se do něj. Stál na nohou mrtvoly. Penis mrtvého muže byl ještě stále ztopořený. Ballard si vytáhl kalhoty a přelezl na přední sedadlo, otevřel dveře a vystoupil. Zastrčil si košili do kalhot a zapnul přezku opasku. Potom vzal pušku a vydal se po silnici. Nedošel ale daleko, zastavil se a vrátil se. První, čeho si všiml, byly veverky na střeše automobilu. Strčil si je pod košili a otevřel dveře, natáhl se, otočil klíčkem zapalování a nastartoval. V okolním tichu se ozvalo hlasité lupnutí a motor naskočil. Podíval se na kontrolku paliva. Ručička ukazovala čtvrt nádrže. Zběžně se podíval na těla vzadu a zavřel dveře a pustil se zas dál po cestě.

Ušel asi čtyři sta metrů a opět se zastavil. Stál uprostřed silnice a zíral před sebe. Polibte mně prdel, řekl. Vracel se zpět po silnici. Pak se rozběhl.

Když došel k autu, motor stále běžel a Ballard byl zadýchaný a nasával hrdlem do vyprahlých plic značné dávky studeného vzduchu. Prudce otevřel dveře, vlezl dovnitř a natáhl se přes zadní sedadlo a tahal muže za kalhoty tak dlouho, až dosáhl na zadní kapsu, sáhnul do ní a doloval z ní peněženku. Zvedl ji a otevřel. Rodinné fotografie v zažloutlých pergamenových rámečcích. Vytáhl tenký svazek bankovek a přepočítal je. Osmnáct dolarů. Složil peníze, zastrčil si je do kapsy a peněženku vrátil do kalhot mrtvého. Vylezl z auta a zavřel dveře. Vytáhl z kapsy peníze a znovu je přepočítal. Už chtěl zvednout pušku, ale zastavil se a pak vlezl znovu do auta.

Rozhlížel se vzadu po podlaze a kolem sedadel a šmátral pod těly. Pak se podíval dopředu. Její kabelka ležela na podlaze vedle sedadla spolujezdce. Otevřel ji a vyndal malou peněženku na drobné.

Vylovil z ní pár mincí a dvě složené dolarové bankovky. Přehraboval se v kabelce, vytáhl balzám na rty a rtěnku a strčil si je do kapsy. Pak kabelku zaklapl a chvíli tam jen tak seděl a držel ji v klíně. Všiml si přihrádky v palubní desce. Stiskl knoflík a přihrádka se otevřela. Uvnitř byly papíry a baterka a půllitrová láhev kvalitní whisky. Ballard láhev vytáhl a zvedl ji. Byla ze dvou třetin plná. Zavřel přihrádku a vystoupil z auta, láhev si strčil do kapsy a zavřel dveře. Ještě jednou se podíval na dívku uvnitř a pak se vydal po cestě. Ušel sotva pár kroků, když se zastavil a vrátil se. Otevřel dveře vozu a zapnul rádio. V úterý večer navštívíme školu v Bulls Gap, oznamoval hlasatel. Ballard zavřel dveře a vydal se po silnici dolů. Po chvíli se zastavil, vytáhl láhev a napil se a pak pokračoval dál.

Než se naposledy zastavil, došel skoro až na rozcestí u úpatí hory. Otočil se a díval se na cestu, po které přišel. Dřepěl na silnici, pušku opřel pažbou o zem a oběma rukama svíral hlaveň, bradu si opíral o zápěstí. Odplivl si. Pohlédl na oblohu. Po chvíli vstal a vydal se cestou zpátky. Nad úbočím hory plachtil jestřáb, bledé slunce se odráželo od jeho trupu a spodní strany křídel. Objevil se, zaplál a vystoupal vzhůru. Ballard pospíchal. Prázdný žaludek se mu svíral.

Když dovlekl mrtvou dívku domů, bylo kolem desáté dopoledne. Víc než kilometr ji nesl přes rameno, pak už nemohl. Oba teď leží v listí v lese. Ballard v chladném vzduchu tiše oddychuje. Pušku a veverky ukryl v hromadě zčernalého listí pod skalním převisem a vydrápal se s mrtvolou opět nahoru a pokračoval v cestě.

Sestupoval lesy za domem, divokou trávou a suchým plevelem okolo stodoly, pronesl ji na ramenou úzkým vchodem, vešel, položil ji na matraci a přikryl. Vzal sekeru a vyšel ven.

Vrátil se s náručí dříví a rozdělal v krbu oheň, sedl si před něj a odpočíval. Pak se obrátil k dívce. Svlékl z ní všechny šaty a díval se na ni, pečlivě si prohlížel její tělo, jako by chtěl zjistit, jak je udělaná. Vyšel ven a oknem se na ni díval, jak tam leží nahá před krbem. Když se pak vrátil do místnosti, rozepnul si kalhoty a nechal je spadnout na zem, vykročil z nich a lehl si vedle ní. Přes oba přetáhl deku.

Odpoledne se vrátil pro pušku a pro veverky. Veverky si zastrčil pod košili, zkontroloval závěr pušky, aby zjistil, jestli je nabitá, a vydal se do kopce.

Když vyšel nad odpočívadlem z pustého zimního lesa, auto tam ještě stálo. Motor zhasl. Sedl si na paty a díval se. Bylo naprosté ticho. Pod sebou slyšel slabě rádio. Po chvíli se zvedl a odplivl si, naposledy přehlédl celý výjev a vrátil se z kopce dolů.

Když se ráno vynořily z mlhy na úbočí hory černé siluety mladých stromků, prošli přes pozemek dva chlapci a vešli do domu, kde ležel na podlaze u vyhaslého ohně Ballard zachumlaný v dece. Mrtvá dívka ležela ve vedlejší místnosti, dál od tepla, aby vydržela.

Zůstali stát ve dveřích. Ballard se vymrštil ze země, oči vytřeštěné, a zařval na ně, až couvli a na dvorku málem upadli.

Co tady kčertu chcete? ječel.

Stáli na dvorku. Jeden držel pušku a druhý podomácku vyrobený luk. Todlenc je Charlesův bratranec, řekl ten s puškou. Nemáte žádný právo ho vyhánět. Řekli nám, že tady klidně můžem lovit.

Ballard se podíval na bratrance. Tak teda vypadněte a běžte si lovit, řekl. Poď, Aarone, řekl ten s puškou.

Aaron se nevraživě podíval na Ballarda a společně odcházeli dvorem.

Radši se vodtud držte dál, volal za nimi Ballard z verandy. Třásl se zimou. To platí pro všecky.

Když zmizeli z dohledu v suché trávě, jeden z nich cosi zakřičel, ale Ballard mu nerozuměl. Stál ve dveřích, tam, kde předtím stáli oni, a díval se dovnitř, aby se přesvědčil na vlastní oči, co chlapci viděli. Nebyl si jist. Ležela pod hadry. Vešel a znovu rozdělal oheň, sedl si před něj a sprostě nadával.

Ze stodoly přivlekl hrubý podomácku udělaný žebřík. Vtáhl ho do místnosti, ve které ležela dívka, a jeden konec prostrčil malým čtvercovým otvorem ve stropě, pak vyšplhal nahoru a s hlavou nad otvorem se rozhlížel po půdě. Šindelová střecha, kterou prosvítala zimní obloha, připomínala nějakou bláznivou skládačku, a v tom čtverečkovaném přítmí viděl pár starých krabic se zaprášenými zavařovačkami. Vylezl na půdu a udělal místo na uvolněných podlahových prknech, hadry je očistil a znovu slezl dolů.

Byla pro něho moc těžká. V půli žebříku se na chvíli zastavil, jednu ruku na horní šprušli, druhou okolo pasu mrtvoly, která se klátila navlečená v rozervané noční košili sešité neumělými stehy, a pak opět sestoupil na zem. Zkusil si ji dát kolem krku. Nedostal se o nic dál. Seděl s ní na podlaze, jeho dech vytvářel v chladném vzduchu pokoje bílé obláčky. Pak šel znovu do stodoly.

Přinesl kusy starých postrojů, sedl si ke krbu a začal je spojovat dohromady. Pak upevnil takto vyrobený provaz okolo pasu bledé mrtvoly a s druhým koncem provazu v ruce vystupoval po žebříku. Mrtvé tělo se zvedlo ze země, ramena svěšená, vlasy rozpuštěné, a začalo pomalu drncat nahoru po žebříku. V půli cesty se zastavilo a začalo se komíhat. Pak začalo opět stoupat.

Z veverek udělal něco na způsob dušeného masa s tuřínem a zbytek jídla postavil k ohni, aby nevychladlo. Když se najedl, vynesl pušku nahoru na půdu a nechal ji tam, odstavil žebřík a postavil jej za dům. Pak vyšel na silnici a vydal se do města.

Minulo ho jen pár aut. Ballard si vykračoval v šedé trávě podél silnice, mezi plechovkami od piva a odpadky, a ani nezvedl hlavu. Ochladilo se, a když o tři hodiny později došel na kraj Seviervillu, byl promodralý zimou.

Ballard na nákupech. Ve výkladní skříni obchodu s textilem stojí dřevěná figurína bez hlavy, nedbale navlečená do umolousaných červených šatů.

Několikrát prošel oddělením textilního zboží, rukama tiskl peníze v kapsách. Když procházel okolo, otočila se k němu prodavačka. Stála s rukama zkříženýma na hrudi a dlaněmi se dotýkala ramen.

Přejete si? oslovila ho.

Ještě sem se pořádně nerozhlíd, odpověděl Ballard.

Znovu procházel mezi pulty s prádlem, oči trochu plaché, jako by se toho tenoučkého prádla v pastelových barvách bál. Když opět míjel prodavačku, zastrčil ruce do zadních kapes kalhot a nenuceně pohodil hlavou směrem k výloze. Kolik stojej tamty červený šaty, co máte vpředu? zeptal se.

Podívala se směrem k výloze a strčila si do pusy prst, jak se snažila si vzpomenout. Pět dolarů devadesát vosum centů, řekla. Pak souhlasně pokývala hlavou. Jo. Pět devadesát vosum.

Vemu si je, řekl Ballard.

Prodavačka se odpoutala od pultu. Byla asi tak vysoká jako Ballard. Zeptala se: A jakou potřebujete velikost?

Ballard se na ni tázavě podíval. Velikost? Znáte její velikost?

Promnul si rozpačitě bradu. Nikdy neviděl tu dívku vestoje. Pohlédl na prodavačku. Nevim, jakou velikost si kupuje, přiznal.

No, tak jak je velká?

Myslim, že je trochu menší než vy. Víte aspoň, kolik váží?

Řek bych tak vokolo padesáti kilo.

Dívka se na něho pobaveně podívala. Tak to musí být docela malá, řekla. No, velká moc neni.

Máme je támhle, řekla prodavačka a šla napřed.

Naolejovaná dřevěná podlaha vrzala, jak šli ke stojanům na šaty, které byly smontovány z galvanizovaných trubek. Prodavačka odhrnula ramínka dozadu a vytáhla červené šaty a zvedla je. Tohle je číslo třicet sedum. Myslím, že tyhle jí musej bejt, jestli není kór malinkatá.

Dobře, souhlasil Ballard.

Může si je přijít vyměnit, kdyby jí nebyly.

Dobře.

Přehodila si šaty přes ruku. Ještě něco? zeptala se. Jo, řekl Ballard. Potřebuje ještě jiný věci.

Dívka čekala.

Potřebuje nějaký věci, co by se k tomu hodily. Co všecko potřebuje? zeptala se dívka.

Nějaký kalhotky, vyhrkl Ballard.

Prodavačka si odkašlala do dlaně a otočila se a šla zpátky uličkou. Ballard za ní, tvář v jednom ohni.

Stáli u pultu, jehož obsah pozoroval koutkem oka od chvíle, kdy vešel do obchodu, a dívka poklepávala prsty na sklo a dívala se kamsi mimo něj. Stál s rukama stále nacpanýma v zadních kapsách kalhot a s lokty vytočenými do stran.

Tohle je všechno, co máme, řekla prodavačka, vytáhla zpoza ucha tužku a přejela jí po dřevěném okraji pultu.

A černý nemáte?

Prohrabala hromádky prádla a vylovila jedny černé kalhotky s růžovými mašličkami. Beru je, přikývl Ballard. A ještě jedno tamto.

Podívala se, kam ukazuje. Kombiné? zeptala se. Jo, to.

Prošla podél pultu. Máme pěkný červený. Půjde pěkně k těm šatům. Červený? opakoval Ballard.

Zvedla je.

Beru, řekl Ballard. Ještě něco? zeptala se.

Nevim, řekl Ballard a vrhl pohled přes pult. Podprsenku nepotřebuje?

Ne. V červeným ty kalhotky nemáte, co?

Než došel k Foxově obchodu, byl skoro zmrzlý. Na pusté lesy se snášel modravý soumrak. Namířil si to rovnou ke kamnům a postavil se vedle zaprášeného šedého kotle, zuby mu cvakaly.

Kosa, co? řekl Fox. Ballard přikývl.

V rádiu hlásili, že dneska v noci bude mínus dvacet.

Ballard neměl náladu na společenskou konverzaci. Prošel obchodem a vybral si konzervu fazolí a konzervu párků a dva bochníky chleba a ukázal na salám ve vitríně, čtvrt kila prosím, a litr slazeného mléka a nějaký sýr a krekry a krabici sušenek. Pan Fox spočítal útratu na kus papíru a na každý kus zboží se vždycky podíval přes obroučky brýlí. Ballard držel pevně pod paží balíčky se zbožím, které nakoupil ve městě.

Co řikáte na toho kluka, kterýho našli včera večer tady nahoře? zeptal se pan Fox. A co s nim jako je? řekl Ballard.

Rozdělal oheň v krbu, zdřevěnělými prsty rozvazoval zmrzlé tkaničky a ztěžka páčil boty z lýtek, patami bušil o podlahu, dokud je nesundal. Prohlížel si chodidla. Byla bledě žlutá s bílými skvrnami. Když vešel do druhé místnosti, skoro necítil podlahu. Připadalo mu, jako by kráčel po kotnících.

Vyšel bosý ven a vtáhl dovnitř žebřík, vylezl nahoru a pozoroval děvče. Slezl dolů s puškou v ruce a opřel ji u krbu. Potom rozbaloval balíčky, které přinesl z města, vytahoval kusy prádla a čichal k nim a znovu je balil.

Otevřel konzervu s fazolemi a konzervu s párky a postavil je na oheň a do kastrůlku dal vařit vodu na kávu. Pak schoval ostatní věci do skříně, sedl si na kraj matrace a znovu se obul. Se sekerou v ruce proklapal pokojem a vyšel ven do noci. Začínalo znova sněžit.

Tahal do místnosti dříví, dokud se neproměnila v jednu velkou zubatou hromadu starých pařezů a celých kusů ohrady se zbytky zrezavělého drátu, který visel ze skob. Pracoval na tom dlouho do tmy, dokud pořádně nezatopil. Potom si sedl k ohni a večeřel. Když dojedl, rozsvítil lampu, vešel s ní do druhé místnosti a vyšplhal po žebříku nahoru. Následovalo přidušené klení, zvuky strastiplného úsilí.

Klesala podél žebříku, dokud se její chodidla nedotkla podlahy a nezastavila se. Povolil ještě trochu provaz, ale ona stála na podlaze opřená o žebřík. Stála na špičkách, nic na ní nešlo ohnout. Ballard slezl po žebříku a odvázal provaz, který měla kolem pasu. Odvlekl ji do druhého pokoje a položil ke krbu. Uchopil ji a snažil se jí zvednout ruku, ale pohnulo se celé ztuhlé tělo. Čubka jedna zmrzlá, zaklel Ballard. Přiložil do ohně další dřevo.

Bylo už po půlnoci, když byla konečně dost vláčná na to, aby ji šlo svléknout. Ležela nahá na matraci, nažloutlá ňadra zalitá světlem připomínala voskové květy. Ballard jí začal oblékat nové šaty.

Seděl a pročesával jí vlasy levným kartáčem, který koupil. Sundal vršek od rtěnky, vyšrouboval ji a začal jí malovat rty.

Aranžoval ji do různých pozic a chodil ven a koukal na ni oknem. Pak jen seděl a objímal ji, pod novými šaty se rukama dotýkal jejího těla. Pomalu, pomaličku ji svlékal a přitom na ni mluvil. Potom si stáhl kalhoty a lehl si vedle ní. Roztáhl jí uvolněná stehna. Chceš to, zašeptal jí.

Později ji odnesl zpět do druhé místnosti. Byla ochablá a nebylo snadné s ní manipulovat. Kosti v těle měla rozvolněné. Zakryl ji hadry, vrátil se ke krbu a co nejvíc rozdmýchal oheň a pak ulehl na lůžko a pozoroval jej. Tah byl tak ohromný, že to v komíně kvílelo, a na vrcholu ohně tančily červené plameny. Obrovitá svíce z cihel žhnoucí do noci. Ballard nacpal klestí a kusy pařezů přímo do ústí komína. Udělal si kávu a opřel se zády o slamník. A teď si mrzni, ty mrcho, řekl noci za okenním sklem.

A mrzlo. Teplota klesla pod mínus dvacet. Do plamenů se zhroutila cihla. Ballard prohrábl oheň, nastlal kolem sebe pokrývky a uložil se ke spánku. Ve srubu bylo jasno jako ve dne. Ležel a civěl do stropu. Pak opět vstal a rozžal lampu a šel do vedlejší místnosti. Obrátil dívku a uvázal jí okolo pasu provaz a vylezl na půdu. A znovu stoupala vzhůru, tentokrát nahá. Ballard sestoupil po žebříku, uchopil jej a postavil ke zdi, vrátil se ke krbu a vlezl si do postele. Venku se tiše snášel sníh.

Probudil se uprostřed noci v předtuše čehosi zlého. Posadil se. Z ohně zbyl jen jazyk plamene nehybný skoro jako popel. Zapálil lampu a vysunul knot. Pokoj byl zahalený oblakem kouře. Mezerami mezi prkny ve stropě prosakovaly silné stuhy bílého dýmu a nad hlavou slyšel jemné praskání, jako kdyby tam někdo žvýkal křupavou kůrčičku. A kurva, zaklel.

Vstal, deku omotanou jako šálu okolo hubených a naštvaných ramen. Spárami v prknech nad sebou viděl pekelnou sytě oranžovou záři. Natáhl na sebe kabát a obul si boty. S puškou v ruce vyběhl ven do sněhu. Stál v udupané trávě a hleděl na střechu. Okolo komína vyšlehly divoce plameny a opět se ztišily. Z půdy se ozývalo zuřivé praskání. Z vlhké střechy se valila oblaka páry a ve vířícím sněhu vítr odnášel žhavé uhlíky.

To jsem to posral, hlesl Ballard. Opřel pušku o strom a vběhl znovu dovnitř, popadl lůžkoviny a vyházel je ven a vrhl se zase zpátky. Posbíral nádobí a skromné zásoby a vynesl je, vzal sekeru a nějaké nářadí, co mu patřilo, a těch pár věcí, které měl v prázdném pokoji, a vyhodil je na dvůr a uháněl zpátky, vzal žebřík, postavil jej k otvoru a podíval se nahoru. Na půdě šlehaly ohromné oranžové plameny. Vylezl po žebříku a prostrčil hlavu dírou ve stropě. Okamžitě cítil, jak se mu připalují a škvaří vlasy. Sehnul hlavu a plácal se do ní. Oči měl zarudlé od kouře a tekly mu z nich slzy. Několik minut trčel nahoře na žebříku, mžoural přivřenýma očima do ohně a pak slezl dolů.

Když znovu vyšel ven, nesl v náručí medvědy a tygra. Střecha teď byla v jednom ohni. Přes pravidelné hučení ohně bylo slyšet, jak na druhé straně domu vybuchují v plamenech jedna po druhé dubové šindele a vydávají praskavé zvuky. Žár byl úchvatný.

Ballard stál ve sněhu s pokleslou bradou. Plameny běhaly po prknech nahoru dolů jako hořící

veverky. Skrze ty, které šlehaly ze střechy, bylo vidět rámovou střešní konstrukci, řadu hořících skeletů ve tvaru písmene A. Během několika minut bylo celé stavení v jednom ohni. Těch několik zbylých okenních tabulek žárem prasklo a z rámů se vysypaly tisíce střepů a střecha se s žuchnutím zřítila do domu. Žár byl tak obrovský, že Ballard musel couvat. Sníh okolo domu roztál a zanechal po sobě kruh vlhké hlíny. Za chvíli začala z hlíny stoupat pára.

Dlouho předtím, než nadešlo ráno, zbyl z domu, který chránil Ballarda před přírodními živly, jen zčernalý komín a hromada doutnajících prken pod ním. Ballard přešel promočenou hlínou, vylezl si na krb a seděl tam jako sova. Kvůli teplu. Už dávno si zvykl mluvit sám se sebou, ale neřekl ani slovo.

Byla ještě tma, když se k ránu probudil zimou. Nasbíral hromádku suchého býlí a kosodřeviny, položil na ni matraci a usnul s nohama obrácenýma k doutnajícím troskám domu, z temnoty nebes se na něj snášely sněhové vločky. Sníh na něm tál, a když se k ránu ochladilo, zmrzl, takže se probudil pod ledovou pokrývkou, která se tříštila jako sklo pokaždé, když se pohnul. V tenkém kabátě

dopajdal ke krbu a snažil se zahřát. Stále trochu sněžilo a on neměl tušení, kolik může být hodin.

Když se přestal třást, vzal kastrůlek a naplnil ho sněhem a postavil mezi žhavé uhlíky. Zatímco sníh tál a voda se ohřívala, přitesal sekerou dvě tyče, na které pověsil deku, aby vyschla.

Když se rozednilo, seděl v hnízdě z trávy a plevele, které si udělal na krbu, a srkal kávu z velkého porcelánového hrnku, který držel oběma rukama. S příchodem smutného šedého světla dopil z hrnku posledních pár kapek, slezl ze svého bidýlka a začal hůlkou přehrabovat popel. Přehrabováním spáleniště strávil větší část dopoledne, až byl po kolena černý od popela a ruce měl černé a na tváři černé pruhy tam, kde se škrábal, jak přemýšlel. Nenašel ani kost. Jako kdyby nikdy nebyla. Nakonec to vzdal. Setřásl ze zbytků svých zásob sníh a udělal si dva chleby se salámem, sedl si na bobek uprostřed teplého popela a jedl, na bílém chlebu ulpívaly černé otisky prstů, oči měl tmavé, obrovské a prázdné.

S dekou přes rameno, v níž měl všechen svůj majetek, vypadal jako nějaký šílený zimní skřítek šplhající zasněženými lesy na úbočí hory. Ustavičně padal a klouzal a klel. Trvalo mu hodinu, než se vyškrábal k jeskyni. Při druhém výstupu přinesl sekeru a pušku a plný kbelík horkých uhlíků ze spáleniště.

Vchodem do jeskyně se dalo jen proplazit a Ballard byl vpředu celý umazaný od červeného bláta, jak lezl tam a zpátky. Uvnitř byla jeskyně dost prostorná a z červené jílovité půdy stoupal k otvoru ve stropu šikmý kužel světla jako zářící kmen stromu. Ballard foukal do uhlíků, které položil na chomáč suché trávy, až se rozhořely plamenem, složil lampu a zapálil ji a kopal do zbytků po starém ohništi uprostřed jeskyně pod otvorem ve stropě. Natahal dovnitř kusy dřeva z uschlých stromů a za chvíli se v jeskyni rozhořel pořádný oheň. Když se vydal zpátky dolů pro matraci, vycházel z otvoru v zemi

za ním jednolitý sloupec bílého kouře.

Počasí se nezměnilo. Ballard se vydával přes zasněženou horu ke svému bývalému domovu, pozoroval starý dům a nového nájemníka v něm. Chodíval tam v noci, ležel na náspu a pozoroval ho kuchyňským oknem. Anebo ze stříšky nad studnou, odkud bylo vidět do předního pokoje, kde Greer sedával před jeho, Ballardovými kamny s nohama nahoře, jen v ponožkách. Greer měl brýle a četl si v něčem, co vypadalo jako katalog osiv. Ballard zaměřil mušku na jeho hruď. Posunul ji nahoru a namířil do místa těsně nad uchem. Prst spočíval na chladné křivce spouště. Bum, řekl.

Ballard oklepal sníh z bot, opřel pušku o dům a zaťukal na dveře. Letmo se rozhlédl kolem. Kanape leželo pod sněhovou pokrývkou a na sněhu byly drobné tečky sazí a kočičí stopy. Za domem bylo několik vraků aut a zadním oknem jednoho z nich ho pozoroval krocan.

Dveře se otevřely a v nich stál správce skládky jen v košili a v kalhotách se šlemi. Poď dál, Lestere, řekl.

Ballard vešel, oči mu těkaly všemi směry, na tváři nacvičený úsměv jako porcelánová panenka. Ale nikdo to neviděl. Na sedadle z auta seděla mladá dívka a chovala děcko, ale když vešel Ballard, zvedla se a odešla do vedlejší místnosti.

Poď se zahřát, než si uženeš smrt, řekl správce a ukázal ke kamnům. Kde sou všichni? zeptal se Ballard.

Fuč, odpověděl správce, všechny vocaď utekly. Tvoje stará snad neutekla, nebo jo?

Ale né. Je na návštěvě u ségry a její rodiny. Všecky cácory vodešly kromě tý nejmladší. A ještě nám tu zůstali ty dva haranti.

Jak to, že vodešly tak naráz, zničehonic?

Nevim, odpověděl správce. Těm mladejm dneska, nemůžeš jim nic říct. Můžeš si tak akorát gratulovat, Lestere, že ses nikdy nevoženil. Vobnáší to jenom samej smutek a srdcebol a vůbec nic z toho nemáš. Prostě si ve vlastním baráku vychováváš nepřátele, a ty ti pak za to ještě nadávaj.

Ballard se natočil zády ke kamnům. Hmm, řekl. To mě nikdy nenapadlo.

V tomdle si prozírávej, řekl správce. Ballard pokýval hlavou, mlčky souhlasil. Sem se doslech, žes vyhořel, řekl správce.

Sakumprásk do základů, potvrdil Ballard. Takovej fajrák si eště neviděl. Vod čeho to chytlo?

Nevim. Začalo to na půdě. Asi jiskry vod komína. Spals?

Jo. Vyváz sem jen vo fous. Co na to Waldrop?

Nevim. Neviděl sem ho. Ani ho nehledám.

Buď rád, žes nedopad jako támdle starej Parton, co tehda ve svý posteli uhořel. Ballard se otočil a zahříval si nad kamny ruce. Našli z něho tenkrát něco? zeptal se.

Když došel na konec úvozu, zastavil se a chvíli se díval za sebe. Ve stopách, po kterých šel, stála voda a stopy vedly nahoru, ale ne zpátky. Později je ztratil a našel jiné a celé odpoledne chodil lesem

a stopoval, jako to dělávají lovci, ale když se těsně před soumrakem vrátil do jeskyně, prokřehlé nohy v děravých botách, neměl whisku, ani neviděl Kirbyho.

Druhý den ráno narazil náhodou na Greera. Začalo pršet, drobný studený zimní déšť, který Ballard proklínal. Sklonil hlavu a pušku zastrčil pod paži a ustoupil stranou, aby mohl projít, ale ten druhý se nedal.

Brej, řekl.

Brej, odpověděl Ballard. Nejseš ty Ballard?

Ballard ani nezvedl hlavu. Hleděl na mužovy boty ve vlhkém listí zarostlé dřevařské cesty. Odpověděl: Ne, to nejsem, a šel dál.

Ježíši, voni mě dostali, Lestere, řekl Kirby.

Dostali tě?

Vyfasoval sem tři roky podmínku.

Ballard se rozhlížel po místnůstce s linoleem na zemi a s laciným nábytkem. No to mě poser, řekl. Neni to svinstvo? Nikdá by mě ani nenapadlo, že by to mohli bejt negři.

Negři?

Jo, poslali negry. A já jim prodával. Prodal jsem jim, ty vole, třikrát. Jeden z nich seděl zrovna tady na tý židli a vypil celej půllitr. Vypil to, vstal, vyšel ven a vlezl do auta. Nevim, jak se mu to povedlo. Co já vim, tak byl normálka schopnej řídit. Pochytali všecky. I starou madam Brightovou z vokresu Cocke, a ta prosim pěkně prodávala whisku nonstop ještě dřív, než sem se narodil.

Ballard se naklonil a plivl do plechovky na podlaze. Ach jo, kurva život, zaklel. Všecko, ale nikdá by mě nenapadlo, že pošlou negry, řekl Kirby.

Ballard stál ve dveřích. Na příjezdové cestě nebylo žádné auto. V blátě pod oknem zářil bledě žlutý lichoběžník světla. Uvnitř se plazil po podlaze malý idiot a dívka ležela schoulená do klubíčka na pohovce a četla nějaký časopis. Zvedl ruku a zaťukal.

Když se otevřely dveře, už stál před nimi se svým chorobným úsměvem, zuby zaťaté za suchými rty. Čau, pozdravil.

Není doma, řekla dívka. Stála ve dveřích, boky povolené, a dívala se na něj s neskrývanou lhostejností.

Kdy se asi vrátí?

Nevím. Vezl mámu do kostela. Nebudou zpátky dřív než v půl jedenáctý nebo v jedenáct. Aha, řekl Ballard.

Mlčela.

Vozimilo se, co?

To že tady stojíme s dveřma dokořán. Nepozveš mě na chvilku dál?

Chvilku o tom přemýšlela, než dveře otevřela. Bylo jí to vidět na očích. Ale pustila ho dál, o jednoho blázna navíc, to už je jedno.

Všoural se dovnitř a tloukl rukama o sebe. Jakpak se má náš mladej? zeptal se.

Je blbej jako vždycky, odpověděla a zamířila k pohovce a ke svému časopisu.

Ballard si sedl na bobek před ušmudlaného a uslintaného kreténa a rozcuchal mu téměř plešatou hlavu. Vždyť ten kluk je docela rozumnej, namítl. Ne?

Blbost, řekla dívka.

Ballard po ní pokukoval. Měla na sobě růžové kalhoty z levné bavlny, seděla na pohovce s nohama křížem a na klíně měla polštář. Vstal a šel ke kamnům a postavil se k nim zády. Kamna byla do výše pasu uzavřena v ohrádce z ostnatého drátu. Sloupky byly přitlučené hřebíky k podlaze a pletivo také. Vsadim se, že kdyby chtěl, tak to povalí, řekl Ballard.

A já bych z něho vymlátila duši, na to dívka.

Ballard ji pozoroval. Oči se mu lišácky zúžily a usmíval se. Dyť je tvůj, ne? řekl. Dívčina tvář zbrunátněla. Jseš blbej jak prdel, řekla.

Ballard se na ni mlsně podíval. Z tmavých nohavic kalhot mu stoupala pára. Mě nevoblafneš, řekl. Jsi lhář, řekla dívka.

Byla bys ráda, kdybych byl. Radši zmlkni.

Ballard se otočil a nahříval se zepředu. Po silnici projelo auto. Oba natahovali krk a sledovali jeho světla. Obrátila se zpátky, uviděla ho a zakývala legračně krkem jako slepice, aby ho napodobila. Na podlaze sedělo to děcko, ani se nehnulo, a slintalo.

Nemáš to náhodou s tim cvoklým klukem vod starýho Thomase, co? zeptal se Ballard. Dívka ho probodávala pohledem. Tváře jí hořely a oči zrudly.

Snad ses nespustila někde v křoví s tím starým bláznem? Radši drž hubu, Ballarde. Řeknu to na tebe tátovi.

Řeknu to na tebe tátovi, zafňukal Ballard. Jen počkej, to víš, že mu to řeknu.

Houby, řekl Ballard. Jenom si dělám srandu. No, tak jen do toho.

Řek bych, že seš ještě moc mladá na to, abys poznala, kdy tě mužskej škádlí. Ty ani nejseš mužskej. Ty jseš akorát cvok.

Třeba sem víc mužskej, než si myslíš, namítl Ballard. Jak to, že nosíš ty… no, kalhoty?

Co je ti do toho?

Ballardovi vyschlo v ústech. Nic neni vidět, řekl.

Upřela na něj prázdný pohled, potom se začervenala. Ty se na mě nemáš co koukat, to není pro tebe, odbyla ho.

Ballard udělal několik toporných kroků směrem k pohovce a pak zůstal stát uprostřed místnosti. Neukážeš mi ty svý pěkný kozičky? zachraptěl.

Vstala a ukázala na dveře. Vypadni, poručila mu. A hned. Ale no tak, zasípal Ballard. Nic jinýho po tobě nechci.

Ballarde, až se vrátí táta, zabije tě. Řekla jsem, abys vypadl, a myslím to vážně. Dupla nohou.

Ballard se na ni podíval. No dobře, řekl. Dyž to chceš takhle. Šel ke dveřím, otevřel je, vyšel ven a zavřel za sebou. Slyšel, jak zamyká na závoru. Venku byla jasná a chladná noc a na obloze trůnil měsíc obklopený velikým kruhem. Ballardův dech bíle stoupal k temnotě nebes. Otočil se a pohlédl na dům. Pozorovala ho z kraje okna. Odcházel po rozbité příjezdové cestě, překročil škarpu a kráčel podél dvora, ale pak překročil škarpu opačným směrem a zamířil zase k domu. Vzal pušku, kterou předtím opřel o planou jabloň, a plížil se podél domu, vylezl na nízkou zídku ze škvárobetonových tvárnic a šel po ní okolo prádelní šňůry a kolem hromady uhlí až na místo, odkud bylo vidět do okna. Viděl její zátylek nad pohovkou. Chvíli ji pozoroval a pak zvedl pušku, natáhl kohoutek a zamířil jí na hlavu. Právě ji měl v mířidlech, když náhle vstala a otočila se tváří k oknu. Ballard vystřelil.

Cvaknutí pušky zaznělo v tom chladném tichu nesmírně nahlas. Pavučinou rozbitého skla viděl, jak poklesla a opět vstala. Strčil do komory další patronu, zvedl pušku a ona upadla. Sklonil se a šátral ve zmrzlém blátě, hledal prázdnou nábojnici, ale nemohl ji najít. Pádil okolo domu ke vchodu a vyběhl po chatrných schodech a v mžiku byl u dveří. Ty blbče, nadával si. Dyť si slyšel, jak zamyká. Seskočil na zem a běžel dozadu za dům. Vešel na nízkou verandu se sítěmi proti hmyzu, strčil do kuchyňských dveří a prošel kuchyní do obýváku. Ležela na podlaze, ale nebyla mrtvá. Hýbala se.

Jako by se snažila vstát. Přes běhoun ze žlutého linolea tekl tenký proužek krve a vsakoval se do dřevěné podlahy. Ballard svíral pušku a sledoval ji. Zdechni, ty zatracená děvko, řekl. Poslechla.

Když se přestala hýbat, prošel pokojem a sesbíral noviny a časopisy a rozškubal je na kousky. Idiot to mlčky pozoroval. Ballard strhl ohrádku u kamen a nohou kamna převrátil. Roura vypadla do

místnosti v oblaku sazí. Trhnutím otevřel dvířka od kamen a vysypaly se z nich rozžhavené uhlíky. Naskládal papíry na hromadu. Střed místnosti byl brzy v jednom plameni. Ballard zvedl mrtvou dívku. Byla kluzká od krve. Hodil si ji přes rameno a divoce se okolo sebe rozhlédl. Puška. Stála opřená o pohovku. Vzal ji a znovu se zuřivě rozhlédl. U stropu pokoje se už převalovaly stuhy kouře a plamínky olizovaly dřevěnou podlahu podél okrajů linolea. V kuchyňských dveřích se otočil a poslední, co zahlédl skrz kouř, byl malý idiot. Seděl a pozoroval ho opuchlýma očima, špinavý a nebojácný uprostřed namalovaných plamenů.

Ballard kráčel po silnici pod vrcholem hory, když za ním zastavilo šerifovo auto. Šerif poručil Ballardovi, aby položil pušku na zem, ale Ballard se ani nehnul. Stál u kraje silnice rovně jako svíce s puškou v ruce a ani se neotočil, aby se podíval, kdo to mluví. Šerif vystrčil okýnkem pistoli a natáhl kohoutek. V chladném vzduchu bylo velice zřetelně slyšet cvaknutí kohoutku a další cvaknutí, jak ruka uvolnila pojistku. Hochu, radím ti, abys ji radši pustil na zem, řekl šerif.

Ballard opřel pušku pažbou o zem a pustil ji. Spadla do křoví u silnice. Votoč se.

Pojď sem. Zůstaň stát.

Až sem ke mně. Zvedni ruce.

Dyž tady tu mojí pušku necháte, někdo jí ukradne.

Žádný strachy, já se vo tu tvoji zatracenou pušku postarám.

Muž za stolem sepjal ruce, jako kdyby se chtěl začít modlit. Upřeně se na Ballarda díval přes konečky svých prstů. Dobře, řekl, když jste neudělal nic špatného, proč jste se schovával v křoví, aby vás nikdo nenašel?

Vim, jak to chodí, zamumlal Ballard. Strčíte člověka do basy a tam to z něho vymlátíte. Zacházelo se s tímhle člověkem někdy špatně, šerife?

Však on dobře ví.

Říkali mně, že jste hrubě urážel zástupce Walkera. Je to pravda?

Co se tady tak rozhlížíte? Nic, jenom se tak dívám.

Pan Walker vám neporadí, co máte říkat. Moh by mi poradit co neříkat.

Je pravda, že jste podpálil a nechal vyhořet dům pana Waldropa?

Ne.

V té době, kdy vyhořel, jste v něm bydlel.

To je… Já to neudělal. Vodešel sem vodtamtud už dávno předtím.

V místnosti bylo ticho. Po chvíli muž za stolem položil ruce s propletenými prsty do klína. Pane Ballarde, řekl, buď si najdete jiný způsob života, anebo nějaké jiné místo na světě, kde to budete dělat.

Ballard vešel do obchodu a práskl za sebou dveřmi se železnou mříží. V obchodě byl jenom pan Fox, který tomu malému a nazlobenému zákazníkovi kývl na pozdrav. Zákazník jeho pozdrav neopětoval. Procházel kolem regálů a vybíral si zboží, mezi konzervami, které byly vyrovnány ve vzorných řadách etiketami dopředu, vznikaly mezery a on své věci rovnal na pult před majitele obchodu. Nakonec se postavil před vitrínu s masem. Pan Fox vstal a vzal si na sebe bílou zástěru, na níž se staré skvrny od krve vypraly do světle růžové, vzadu si ji uvázal a zamířil k pultu a rozsvítil a světlo ozářilo šišky salámu a bochníky sýra a tác s tence nakrájenými vepřovými kotletami mezi párky a tlačenkou.

Ukrojte mně tak čtvrt kila toho salámu, ukazoval Ballard.

Pan Fox vytáhl salám a položil jej na řeznické prkénko, vzal nůž a začal krájet tenké plátky. Pokládal je po jednom na kus řeznického papíru. Když byl hotov, odložil nůž a položil papír na váhu. Společně s Ballardem pozoroval, jak se ručička zhoupla. Co dál, zeptal se prodavač a převázal balíček salámu provázkem.

Dejte mně kousek tamtoho sejra.

Koupil si pytlík tabáku, balil si vestoje cigaretu a hlavou ukazoval na potraviny. Spočítejte to, řekl.

Prodavač zapisoval do bločku a počítal nákup, přesouval zboží z jedné strany pultu na druhou, podle toho, co už si zapsal. Narovnal se a palcem si posunul brýle ke kořeni nosu.

Pět dolarů a deset centů, oznámil. Připište mně to.

Ballarde, kdy mi zaplatíte?

Tak jo. Něco vám dneska můžu dát. Kolik?

No, řekněme tak tři dolary.

Prodavač něco počítal v bločku.

Kolik dlužim celkem? zeptal se Ballard. Čtyřiatřicet dolarů a devatenáct centů. Včetně tohodle?

Ano.

Hele, dám vám štyry dolary a devatenáct centů a bude zbejvat rovnejch třicet. Obchodník se podíval na Ballarda. Ballarde, řekl, kolik vám je?

Dvacet sedum, proč?

Dvacet sedm. A za dvacet sedm let jste dokázal našetřit čtyři dolary a devatenáct centů? Prodavač čmáral čísla do bločku.

Ballard čekal. Co to počítáte? zeptal se nedůvěřivě.

Moment, řekl prodavač. Po chvíli zvedl bloček a mžoural do něj. Takže, spustil, podle mých propočtů to bude při tomhle tempu trvat sto devadesát čtyři roků, než mi těch třicet dolarů splatíte, Ballarde. Mně je teď šedesát sedm.

Co je to za blbost.

Ovšem platí to jenom tehdy, pokud si už nic jinýho nekoupíte. Co je to za pakárnu.

No, mohl jsem se splést ve výpočtu. Chcete si to přepočítat?

Ballard odstrčil blok, který mu prodavač nabízel. Nechci to vidět, řekl.

Já se asi budu muset začít snažit minimalizovat svoje ztráty. Takže, jestliže máte čtyři dolary a devatenáct centů, dám vám zboží za čtyři dolary devatenáct.

Ballardovi cukalo ve tváři.

Co chcete vrátit? zeptal se prodavač.

Nevrátím ani ň, řekl Ballard, vysázel na pult pět dolarů a navrch přidal desetník.

Jednoho nedělního rána v prvních únorových dnech přešel Ballard přes horu do okresu Blount. Na této straně hory vyvěrá ze skalnatého masívu pramen. Ballard klečel ve sněhu mezi úzkými pěšinkami ptáků a křečíků, sklonil tvář k zelené vodě a pil a zkoumal v tůni propadlé rysy svého obličeje. Napolo ponořil do vody ruku, jako by se chtěl dotknout té tváře, která z ní hleděla, ale pak vstal a otřel si ústa a kráčel dál lesem.

Staré lesy, a hluboké. Kdysi bývaly na světě lesy, které nikomu nepatřily, a tyhle se jim podobaly. Prošel okolo liliovníku tulipánokvětého, který pokácel vítr a na jehož kořenech byly dva kameny velké jako valníky, ohromné pamětní desky, do nichž je prostřednictvím prastarých kamejí z ulit a ryb vyleptaných do vápna vepsána legenda o zmizelých mořích. Ballard se zastavil, aby se rozhlédl mezi gotickými kmeny stromů, téměř rozpustilý ve svých příliš velkých šatech, brodící se po kolena sahajícími závějemi podél jižní strany vápencového útesu, pod kterým hrabou v holé půdě ptáci.

Když došel k silnici, nebylo na ní jediné stopy. Ballard na ni sestoupil a pokračoval po ní. Bylo skoro poledne a slunce se jiskřivě odráželo od bílého sněhu a sníh zářil bezpočtem krystalů. Před ním se otevírala cesta lemovaná z obou stran lesy, téměř ztracená mezi stromy, a vedle ní tekl potok, tmavý pod pergolou z ledu, jeho voda nepozorovaně mizela v malých křehkých rozeklaných kavernách pod kořeny stromů. Ve zmrzlém porostu podél silnice visely svinuté bílé stuhy ledu. Ballard jednu slízl, pušku přes rameno, chodidla obrovská, protože je měl zabalená v pytlích, na něž se lepil sníh.

Zanedlouho narazil na dům, tichý v tiché krajině, z komína se vinul vzhůru široký šál kouře. Na silnici byly stopy pneumatik, ale přes noc zapadly sněhem. Ballard sestupoval z hory kolem dalších obydlí a okolo pozůstatků koželužny až na silnici, kde nedávno kdosi projel, šňůry kolejí po

pneumatikách s řetězy se stáčely směrem k bílým lesům a nefritová řeka se ohýbala směrem k horám na jihu.

Když přišel k obchodu, sedl si na verandě na bednu a kapesním nožem přeřízl provázek, který měl obtočený okolo holení a chodidel a sundal sáčky, vytřepal je, položil na bednu společně s kousky provázku a vstal. Měl na sobě černé polobotky o pár čísel větší, než potřeboval. Pušku ukryl pod mostem, když přecházel přes řeku. Zadupal, otevřel dveře a vešel dovnitř.

Okolo kamen postávala skupinka mužů a chlapců. Když vešel Ballard, zmlkli. Ballard šel ke kamnům, nepatrným kývnutím hlavy pozdravil návštěvníky obchodu. Nastavil ruce k teplu a nenuceně se rozhlížel kolem. Zima, co? řekl.

Nikdo neřekl tak ani tak. Ballard zakašlal a třel si o sebe ruce a pak přešel k pultu s nápoji a vzal si plechovku oranžády, otevřel ji a vzal si koláč a zaplatil u pokladny. Prodavač hodil desetník do zásuvky s penězi a kasu zavřel. Řekl: Je to tam jak v zimním království, co?

Ballard přitakal že ano, opřel se o pult, ukusoval koláč a usrkával oranžádu. Pak se naklonil k prodavači. Nepotřebujete náhodou hodinky? zeptal se.

Cože? nerozuměl prodavač. Hodinky. Nechcete hodinky?

Prodavač se na Ballarda díval nechápavě. Hodinky? řekl. Jaký hodinky?

Mám různý. Koukněte. Ballard odložil plechovku s pitím a půlku koláče na pult a sáhl do kapes. Vytáhl troje náramkové hodinky a položil je na pult. Prodavač do nich jednou či dvakrát šťouchnul prstem. Žádný hodinky nepotřebuju, řekl. Támhle na pultě jich mám pár už rok.

Ballard se podíval, kam ukazuje. Několikerý zaprášené hodinky v sáčcích z celofánu mezi ponožkami a síťkami na vlasy.

Za kolik prodáváte ty svoje? zeptal se. Za osum dolarů.

Ballard si nedůvěřivě prohlížel obchodníkovy hodinky. Hmm, zamručel. Dojedl koláč, zvedl hodinky za řemínky, vzal si pití a přešel místnost zpět ke kamnům. Držel hodinky a nejistě je nabízel muži, který stál nejblíž. Nechce někdo náhodou náramkový hodinky? zeptal se.

Muž letmo pohlédl na hodinky a odvrátil se.

Ukaž nám je, kámo, požádal ho tlustý mladík stojící u kamen. Ballard mu hodinky podal.

Co za ně chceš?

Myslel sem tak pět dolarů. Co? Za všecky troje?

Jasně že ne. Pět dolarů jedny. To je blbost.

Podívej na tyhle, Orvisi.

Počkej, musím si je prohlídnout. Ukaž.

Tohle sou dobrý hodinky. Ty bych bral. Co za ně chceš? Pět dolarů.

Hele, dám ti dva a nebudu se tě ptát, kdes je vzal. To nemůžu.

Ukaž mi ty druhý, Frede. Co je s nima? Nic jim sakra není. Slyšíte, že tikaj, ne?

Tam za ty, co vypadaj jak zlatý, ti dám tři dolary.

Ballard se podíval z jednoho na druhého. Dostanu štyry, řekl, a můžete si vybrat. Kolik chceš za všecky?

Ballard chvilku počítal na prstech. Dvanáct dolarů, vyhrkl.

Co blbneš, todle není žádnej vobchod. Na výprodej bys měl dát slevu. Víc hodinek nemáš?

Jen tydle troje.

Na. A tadyhle ty mu dej zpátky.

Dneska do vobchodu s hodinkama nejdeš, Orvisi? Svýho makléře sem dolů dneska nedostanu.

Co za ně dáte? zeptal se Ballard. Za ty troje bych dal vosum dolarů.

Ballard se podíval na muže. Pozorovali ho, zvědaví na to, za kolik se tohle nedělní ráno prodají použité hodinky. Na okamžik hodinky potěžkal v dlani a pak je podal zájemci. Sou vaše, řekl.

Kupec vstal, podal mu peníze a hodinky si vzal. Nechceš tydle za tři dolary? zeptal se muže vedle sebe.

Tak jo, vemu si je.

Ještě někdo chce hodinky za tři? Zvedl zbývající hodinky.

Druhý muž, který si hodinky prohlížel, natáhl nohu a sáhl do kapsy. Beru, řekl. A kolik chceš za ty poslední, Orvisi?

Řek bych tak pět.

Houby. Ty sou tak nejvejš za dva. Tohle sou fakt dobrý hodinky.

Ballard došel k řece a rozhlédl se po opuštěné krajině, pak seskočil ze silnice a rychle pod most. Proti proudu řeky mířily stopy, které nepatřily jemu. Ballard se vyškrábal pod mostní podpěry a sáhl na trám nad hlavou, kde zanechal svoji pušku. Chvíli divoce mrskal rukou, šmátral po betonu, zrak upřený na řeku a na stopy, o kterých si už myslel, že vedou ke konci jeho života. Pak jeho ruka sevřela pažbu pušky. Když ji vyndával, klel přitom a srdce mu zběsile tlouklo. Zkoušels to, co? kvílel ke stopám ve sněhu. Jeho hlas se odrážel pod mostními oblouky, zněl dutě a cize, Ballard poslouchal jeho ozvěnu s hlavou nakloněnou na stranu jako pes a pak se vyšplhal nahoru na břeh a vyrazil

vzhůru po silnici.

Do jeskyně dorazil až za tmy. Proplazil se dovnitř, škrtl zápalkou, vzal lampu a rozžal ji a postavil ke kruhu z kamenů, který ohraničoval ohniště. Bližší stěny jeskyně se vymanily z neustálé noci a objevily se záhyby drapérií z bledého kamene a zlomová linie ve stropu s řadou vápencových stalaktitů. Nad hlavou, v černé díře, kudy vycházel kouř, plály chladně a majestátně vzdálené a nehybné hvězdy Plejád. Ballard kopl do ohně a mezi popelem a kostmi našel několik pohasínajících třešňově červených uhlíků. Přinesl suchou trávu a větvičky a rozdělal oheň, znovu vylezl ven a vrátil se s kastrůlkem plným sněhu a postavil jej k ohni. Jeho matrace ležela na hromádce chrastí, na ní

plyšová zvířata, a těch několik dalších věcí, které mu patřily, se povalovalo po jeskyni, kam je náhoda zanesla.

Když se oheň rozhořel, vzal baterku a přešel místností a zmizel v úzké spojovací chodbě.

Ballard si razil cestu vlhkými kamennými chodbami dolů, do nitra hory, do další prostory. Tady světlo jeho baterky přelétlo přes rostoucí vápencové sloupy a to, co vypadalo jako ohromné vlhké a neforemné kamenné urny. Ze země vyvěrala podzemní říčka. Prýštila z hloubi kalcitové nádržky a stékala dolů úzkým akvaduktem do míst, kde se prostora svažovala do černé díry. Ballardovo světlo se zračilo na hladině tůně beze změny, jako by je odrážela nějaká záhadná podzemní síla. Všude kapala a zurčela voda a v kuželu světla vypadaly vlhké stěny jeskyně jako navoskované nebo natřené lakem.

Přešel místnost a pokračoval podél říčky ven a pak dolů úzkou strží, kterou protékala. Voda před ním chvátala do tmy, klesala z jednoho kamenného poháru tůně, který sama vytvořila, do dalšího a Ballard se mrštně pohyboval přes kameny a podél skalního převisu, nohy v suchu, místy překračoval uhánějící proud vody, a jeho svítilna oslepila na bledém kamenném dnu říčky bílého raka, který couvnul a otočil se.

Šel podél vodního toku víc než kilometr, dolů po proudu všemi jeho zákrutami a úžinami, kde musel postupovat bokem jako šermíř, tunelem, který ho donutil plazit se po břiše, a v něm cítil vůni vody v korytu bohaté na minerály, kolem rozdroleného lejna neznámého živočicha, až se komínem dostal do chodby nad říčkou a vešel do vysoké jeskyně ve tvaru zvonu. Stěny se svými měkkými záhyby pokrytými vlhkým blátem barvy krve tu působily dojmem živých bytostí, jako by to byly vnitřnosti nějakého ohromného zvířete. Tady, v útrobách hory, Ballard zaměřil své světlo na skalní převisy či kamenné katafalky, na nichž odpočívali mrtví lidé jako světci.

Studená zima to tedy byla mimořádně. Myslel si, že než skončí, bude vypadat jako jeden z těch drsných smrků, které na strmém horském hřebenu vyrůstaly z jílovité břidlice a lišejníků šikmo po větru. Když za modravého zimního soumraku vystupoval mezi velikými balvany a pozůstatky

obrovitých stromů, které ležely v lese, podivoval se tomu pozdvižení. V lese nepořádek, padlé stromy, nedostatek nových stezek. Kdyby ho tím pověřili, Ballard by uvedl věci do lepšího pořádku, jak v lese tak i v lidských duších.

Opět padal sníh. Sněžilo čtyři dny, a když Ballard znovu sestupoval z hory, trvalo mu skoro celé dopoledne, než překročil horský hřeben nad Greerovým domem. Slyšel odtud rány sekerou ztlumené vzdáleností a sněhovými vločkami. Nic neviděl. Proti obloze se sníh zdál šedý a přistával hebce na jeho řasách. Neslyšně se snášel k zemi. Ballard pohupoval puškou v ruce a mířil po svahu dolů k domu.

Krčil se za stodolou a snažil se Greera zaslechnout. Stál ve zmrzlé břečce bláta a hnoje rozryté hlubokými stopami kopyt. Procházel stodolou, která byla prázdná. Seník byl plný. Ballard stál ve vratech vodárny a padajícím sněhem pozoroval šedé obrysy domu. Šel ke kurníku, odmotal drát, který držel petlici, a vstoupil dovnitř. Na protější straně po něm ze svých teploučkých kukaní nervózně pokukovalo několik bílých slepic. Ballard prošel okolo řady bidýlek a dveřmi z drátěného pletiva vstoupil do přípravny krmiva. Nacpal si kapsy zrním a vrátil se zpět. Prohlížel si slepice, mlaskal na ně a jednu chytil. Vyletěla z klece s táhlým zakdákáním a plácala kolem sebe, až dosedla na podlahu a spěchala pryč. Ballard nadával. Další slepice ji s velkým kraválem následovaly. Vrhl se vpřed a popadl jednu slepici za ocas, zrovna když se chystala vzlétnout. Zuřivě kvokala, dokud ji Ballard nechytil pod krkem. Držel bránícího se ptáka oběma rukama a s puškou mezi koleny odhopkal jako vrána k malému uprášenému okénku plnému pavučin a vykukoval ven. Nic se ani nehnulo. Ty svině, nadával Ballard, té slepici nebo Greerovi anebo oběma. Zakroutil slepici krkem a rychle obešel kukaně, sebral pár vajec, strčil si je do kapes a pak opět vyšel ven.

Zjara, anebo když se oteplí a sníh v lese začne tát, se na skrovném podnoží znovu objevují stopy zimy a sníh odhaluje v palimpsestu dávno zapomenutá putování, zápasy, obrazy smrti. Zimní příběhy se dostávají znovu na světlo, jako by se čas odvíjel pozpátku. Ballard procházel lesem a rozkopával své staré stopy v místech, kde se stáčely za kopcem směrem k jeho bývalému domovu. Zapomenuté příchody a odchody. Ze sněhu se vylouply liščí stopy jako tisk z hloubky, jako hříbečky a zbytky bobulí tam, kde ptáci vypustili do sněhu karmínový trus, jehož barva připomínala krev.

Když dorazil na vyhlídku, opřel pušku o kameny a pozoroval dům pod sebou. Z komína se nekouřilo. Ballard se rozhlížel s rukama složenýma na prsou. Ptal se Greera, kdepak dneska asi je. Šedý a chladnější den pozastavil přeměnu tajícího sněhu v kapky a potůčky. Ballard pozoroval první vločky, které se snášely do údolí jako popel.

Kde seš, ty parchante? zvolal.

Na zkřížených rukávech jeho kabátu přistály dvě miniaturní krajkové dečky a rozplynuly se. Díval se, dokud se tichý dům pod ním neztratil v šedém padajícím sněhu. Po chvíli opět zvedl pušku a přešel přes hřeben tam, odkud bylo vidět na silnici. Nikdo nejel nahoru ani dolů. Sněžilo tak hustě, že údolí už nebylo vůbec vidět. Ze závoje sněhu vytryskl gejzír malých ptáčků, kteří tudy prolétli jako listí hnané větrem a ztratili se v tichu. Ballard seděl skrčený na patách s puškou mezi koleny. Poručil sněhu, aby padal rychleji, a stalo se.

Poté, co zmizel sníh, chodíval tam denně. Rozhlížel se ze svého osmisetmetrového ostrohu, sledoval Greera, jak odchází z domu pro dřevo nebo jde do stodoly či do kurníku. Když se Greer vrátil zpátky do domu, bloudil Ballard bezcílně lesem a mluvil sám se sebou. Spřádal bizarní plány. Jeho vysoké boty udupávaly stopy bezvýznamnějších životů. Kde se schovávaly myši, anebo kde lovily v noci lišky. Nevinně vyhlížející imprimatur sovy vrhající se na kořist.

Spodní prádlo svých ženských obětí nosil už dávno, ale teď začal chodit i v jejich šatech. Hororová panenka ve špatně padnoucích šatech, její karmínová pusa se osaměle a zářivě vznáší v bílé krajině. Dole údolí s několika prorezavělými střechami a slabounkými proužky dýmu. Blátivá stuha cesty bílým údolím a za ním řada hor s černými jezy bezlistých větví a matně zelenými cedry.

Z jeskyně vycházely jeho vlastní stopy, krvavě červené od bláta uvnitř, a na svahu bledly, jako by mu sníh leptal chodidla, až zanechávala jen prázdné bílé otisky. Předčasné jaro přineslo teplý vítr. Sníh roztál a zbyly z něho jen malé ostrůvky šedého ledu mezi vlhkým listím. S příchodem tohoto počasí se kdesi hluboko v jeskyni začali probouzet k životu netopýři. Jednou večer ležel Ballard na svém provizorním lůžku u ohně a díval se, jak vylétají z temného tunelu, stoupají vzhůru otvorem nad jeho hlavou a třepotají zběsile křídly v popílku a dýmu jako duše vystupující ze záhrobí. Když zmizeli, pozoroval tisíce chladných hvězd, které se prostíraly nad otvorem, a přemítal, z čeho jsou udělány ony, anebo on sám.

III

Támdle je to, šerife, řekl jeho zástupce. Fajn. Vyjedem nahoru a tam to votočíme.

Pokračovali nahoru rozbahněnou cestou, auto trochu klouzalo, pod pneumatikami se odvíjely dlouhé pláty vlhkého bláta, až dojeli ke smyčce na konci silnice. Ve směru dolů bylo vidět vyježděné koleje, jak auto sjelo do křovisek, a také místo, kde narazilo do mladých stromků a kde stopy pneumatik mířily dolů po úbočí hory.

Támhle leží, ukazoval šerifův zástupce.

Hluboko v rokli, asi tak třicet metrů pod nimi, leželo na boku auto. Tam se ale šerif nedíval. Hleděl zpátky na silnici směrem k odpočívadlu. Škoda že jsme tu nebyli tak před třema dnama, kdy na zemi leželo ještě aspoň trochu sněhu, řekl. Deme dolů a vomrkneme to.

Stáli u auta, zvedli dveře a šerifův zástupce vlezl dovnitř. Po chvíli se ozval: Vůbec nic tady není, šerife.

A co v palubce? Nic.

Mrkni se pod sedadla. Už jsem se díval.

Podívej se ještě jednou.

Když z auta vylezl, držel v ruce uzávěr od láhve. Podal ho šerifovi. Co to máš? zeptal se šerif.

Tohle.

Šerif si prohlížel uzávěr. Votevřeme kapotu, řekl.

V kufru byla rezervní pneumatika, hever a klíč a nějaké hadry a dvě prázdné láhve. Šerif stál s rukama v kapsách a díval se směrem k okraji strže u silnice. Kdyby ses chtěl dostat vodtud na silnici, řekl, – a to bys, kdybys byl tady, určitě chtěl –, kudy bys šel?

Zástupce ukázal prstem. Dal bych se touhletou úžlabinou, řekl. Já taky, souhlasil šerif.

Kudy myslíte, že šel? Nemám ponětí.

Jak dlouho jste říkal, že ho matka pohřešuje? Vod nedělního večera.

Je jistý, že ta holka byla s ním? Aspoň to říkají. Byli zasnoubení. Možná to vzali lesem nebo tak. Voni v tom autě nebyli, řekl šerif. Ne?

Ne.

Tak jak se sem teda dostalo?

Řek bych, že ho sem někdo shodil.

Třeba spolu utekli. Asi bysme se měli poptat, kolik za to auto dlužil. To by moh bejt…

Už jsem se ptal. Je zaplacený.

Zástupce kopal špičkou boty do kamínků. Za nějakou chvilku zvedl hlavu. Hmm, řekl, tak kde teda můžou bejt?

Řek bych, že jsou tam, kde je ta holka, co měla bejt s tím klukem, kterýho jsme našli tam nahoře. Měla bejt s mladým Blalockem, co jsme s ním mluvili.

No jo. Tyhle mladý to berou hákem, aspoň některý. Deme nahoru.

Kráčeli po silnici k odpočívadlu. Na vzdálenější straně našli v blátě u okraje cesty otisky bot. Kus dál pod odpočívadlem objevili další. Šerif nad nimi pokyvoval hlavou.

Co si vo tom myslíte, šerife? zeptal se zástupce.

Nejspíš nic. Někdo tady mohl jen vystoupit a jít se vychcat. Díval se dolů na silnici. Myslíš, řekl, že kdybys chtěl vodsud shodit auto, že by se mohlo dostat až tam, co parkujem, a teprve pak sjet z cesty?

Zástupce se díval společně s ním. No, odpověděl, je to možný. Myslím, že je to docela dobře možný. Taky si myslím, řekl šerif.

Ballardovy nové boty mlaskaly v bahně, když mířil k pickupu. Pušku nesl v podpaží a v ruce měl baterku. Když došel k autu, otevřel dveře, rozsvítil baterku a ve žlutém kuželu světla se objevily bílé obličeje chlapce a dívky, kteří si leželi v náručí.

Dívka promluvila první. Hlesla: Má pušku.

Ballard měl v hlavě prázdno. Vypadalo to, jako by se tu ti tři sešli z jiného důvodu, než byl ten jeho. Poručil: Ukažte mi řidičskej průkaz.

Na to nemáte právo, ohradil se mladík.

To posoudim já, řekl Ballard. Co tady nahoře děláte?

Jenom tu sedíme, špitla dívka. Na rameni měla snítku z tylu a dvě růže z krepdešínu. Chystali ste se šukat, že jo? Pozoroval jejich tváře.

Měl byste si dát pozor na pusu, řekl hoch. To nařizujete vy mně?

Položte tu pušku a uvidíte.

Šoustej, kdykoliv tě zasvrbí, řekl Ballard.

Mladík sáhl na přístrojovou desku a otočil klíčkem zapalování a snažil se nastartovat. Vypni to, rozkázal Ballard.

Motor nenaskočil. Mladík zvedl ruku, jako by chtěl odstrčit hlaveň pušky, a Ballard mu prostřelil krk. Sesul se na bok do dívčina klína. Sepjala ruce a dala si je pod bradu. Ach, bože, ne, naříkala.

Ballard vložil do komory další patronu. Já toho cvoka varoval, řekl. Nebo snad ne? Nevim, proč lidi nechtěj poslouchat.

Dívka pohlédla na mladíka a pak zvedla oči k Ballardovi. Držela ruce ve vzduchu, jako by nevěděla kam s nimi. Zeptala se: Proč jste tohleto musel udělat?

Může si za to sám, řekl Ballard. Varoval jsem ho, idiota. Panebože, hlesla dívka.

Radši polez ven. Cože?

Ven. Vylez vodtamtud ven. Co chcete dělat?

To vim já a ty se to brzo dozvíš.

Dívka odstrčila mladíkovo tělo, posunula se po sedadle a vystoupila do bláta na silnici. Votoč se, přikázal Ballard.

Co chcete dělat?

Prostě se votoč a nestarej se. Musím na záchod, řekla dívka.

S tím si nedělej starosti, řekl Ballard.

Chytil ji za rameno a otočil, přiložil jí ústí pušky na spodinu lebeční a vystřelil.

Padla, jako by se jí kosti v těle roztavily. Ballard se ji snažil zachytit, ale zhroutila se do bahna. Vzal ji za šaty na zátylku, chtěl ji zvednout, ale látka se mu v ruce roztrhla a nakonec mu nezbylo než opřít pušku o blatník auta a chytit ji pod pažemi.

Vlekl ji křovím, kráčel pozpátku, ohlížel se přes rameno. Hlava jí klimbala a krev stékala po šíji, a jak ji Ballard vlekl, ztratila boty. Těžce oddechoval, oči měl divoce vyvalené a bylo vidět jejich bělmo.

Položil ji na zem v lese, ani ne patnáct metrů od silnice, a vrhl se na ni, líbal ji na ještě teplá ústa a osahával pod šaty. Náhle přestal a vstal. Zvedl jí sukni a díval se dolů. Byla počůraná. Zaklel a stáhl jí kalhotky a lemem sukně jí jemně otíral bledá stehna. Kalhoty měl spuštěné u kolen, když zaslechl, že auto startuje.

Zvuk, který ze sebe vypravil, nebyl nepodobný tomu dívčinu. Lapal po dechu, oněmělý hrůzou. Vyskočil, vytahoval si kalhoty a prodíral se křovím k silnici.

Z lesa vyrazil šílený troll svírající jednou rukou zakrvavené kalhoty a vykřikující vysokým hláskem nějaké nesmysly a hnal se po štěrkové silnici dolů za dodávkou bez světel, která se vzdalovala, téměř neviditelná ve zvířeném prachu. Trmácel se dolů z kopce, ale pak už nedokázal běžet a neměl ani dech na to, aby na ni zavolal. Před chvílí se už zastavil a zapnul si přezku opasku a teď klopýtal dál, držel si bok, shrbený a zadýchaný, a mumlal si sám pro sebe: Daleko se nedostaneš, ty parchante.

Byl v půli horského úbočí, když si uvědomil, že nemá pušku. Zastavil se. Pak stejně pokračoval dál.

Když vyšel na cestu, která vedla údolím, podíval se dolů na hlavní silnici. Kam až dohlédl, táhla se silnice zalitá měsíčním svitem pod lehkým závojem prachu jako řeka pod pláštěm mlhy. Srdce Ballarda tížilo v hrudi jako balvan. Dřepěl v prachu silnice, dokud se mu nezačalo dýchat lépe. Pak vstal a šplhal zpátky nahoru do kopce. Zkusil utíkat, ale nešlo to. Trvalo mu skoro hodinu, než vyšlapal těch bezmála pět kilometrů zpět na vrchol.

Pušku našel tam, kde spadla z blatníku, zkontroloval ji a pak šel dál, do lesa. Ležela, jak ji tam nechal, byla studená a posmrtně ztuhlá. Ballard ze sebe vyrážel nadávky, až se začal dusit, a pak si klekl, naložil si ji na ramena a pokoušel se vstát. Sbíhal z kopce dolů, s tím nákladem na zádech vypadal jako muž stižený jakýmsi přízračným sukubem a mrtvá dívka mu seděla rozkročmo za krkem jako nějaká nestvůrná žába.

Ballard je pozoroval z horského sedla, malé zasmušilé stvoření sedící na patách s puškou v náručí. Pršelo v tahu tři dny. Hluboko pod ním říčka vylitá z břehů, zaplavená pole, plochy stojaté vody poseté suchým plevelem a krmivem pro dobytek. Ballardovy vlasy volně splývaly z jeho vyhublé lebky ve zplihlých vlhkých pramenech a z vlasů a ze špičky nosu mu kapala šedá voda.

V noci úbočí hory mrkalo světlem lamp a loučí. Veselí kumpáni na konci zimy mezi stromy nebo něco jako lovci pokřikující jeden na druhého ve tmě. Ve tmě pod nimi procházel ve skrytu Ballard, prchal se svým zuboženým movitým majetkem podzemními chodbami v nitru hory.

Před úsvitem se vynořil z díry ve skále na vzdálené straně hory, a než se odhodlal dát v plen šedému a deštivému dni, rozhlížel se kolem jako svišť. S puškou v jedné ruce a s dekou, v níž měl jako v ranci sbalený celý svůj majetek, se vydal prořídlými lesy k holému pozemku na druhé straně.

Přelezl přes ohradu na zpola zaplavené pole a šel směrem k říčce. V místě brodu byla dvakrát tak široká než obvykle. Ballard pozorně sledoval vodu a vydal se dál po proudu. Za chvíli se vrátil. Místo vody zde byl kalný, hustý a cihlově zbarvený roztok, který syčel v rákosí. Jak se tak díval, připlula k brodu utopená prasnice a pomalu se ve vodním proudu otáčela, měla růžové, nateklé struky, a pak plula dál. Ballard ukryl ranec v rákosí a vrátil se do jeskyně.

Když se znovu objevil u říčky, vypadalo to, že hladina ještě stoupla. Vlekl krabici se vším možným, byly v ní mužské a ženské šaty a tři velikánská plyšová zvířata ušpiněná od bláta. Přidal k tomu nákladu ještě pušku a ranec s věcmi, které snesl dolů předtím, a vstoupil do vody.

Řeka se mu plazila po nohou jako široké nohavice. Ballard se zapotácel a znovu nabral rovnováhu, ještě pevněji uchopil svůj náklad a pokračoval. Nedostal se zatím ani do koryta, a už se brodil až po kolena ve vodě. Když mu dosáhla do pasu, začal nahlas klít. Jízlivé prosby, aby voda klesla. Ten, kdo by ho pozoroval, by si pomyslel, že pokud ho řeka pohltí, nemá šanci se vrátit. A stalo se. Byl uprostřed uhánějícího proudu až po prsa, postupoval opatrně vpřed po špičkách a nakláněl se proti proudu, když se objevila vydlabaná kláda a mířila rovnou na mělčinu. Viděl, jak se blíží, a začal nadávat. Natočila se bokem a hnala se k němu s jakousi živoucí animozitou. Ty parchante, zaječel na ni, chraplavé skřehotání uprostřed hučící vody. Přihoupala se a po obvodu nesla půlkruh světlehnědé pěny, v níž plavaly ořechy, větvičky, láhev štíhlým hrdlem nahoru, která se kývala jako metronom.

Zmizni, sakra. Ballard strčil do klády pažbou pušky. Kláda se před ním prudce zhoupla a on pod ni zaháknul ruku s puškou. Krabice se převrhla a odplouvala pryč. Ballarda a kládu unášel rychlý proud pod brodem a Ballard se ocitl ve vřavě zvuků, pušku teď držel ve vzduchu jako nějaký pomatený hrdina či karikatura bojovníka z vlasteneckého plakátu, ústa měl ze samého klení dokořán otevřená, a pak se kláda dostala do větší hloubky, převrátila se a voda se nad ním uzavřela.

Vynořil se a plácal kolem sebe, kašlal a začal si razit cestu směrem k vrbičkám, které lemovaly zaplavený břeh řeky. Neuměl plavat, ale jak byste ho chtěli utopit? Zdálo se, že ho nadnáší jeho vztek. Jako by přirozenému chodu věcí něco bránilo. Podívejte se na něj. Řekli byste, že ho drží nad vodou ostatní lidé, třeba vy. Že je na břehu plno lidí a ti ho povzbuzují. Rasa lidí, která nadbíhá mrzákům a bláznům, která chce mít jejich špatnou krev ve své historii, a taky ji má. Chtějí život tohoto muže. Slyšel je v noci, jak ho hledají se svítilnami a výkřiky zatracení. Jak to, že byl vynesen na hladinu? Anebo spíše – proč si ho ty vody nevzaly?

Když se dostal k vrbám, zastavil se a zjistil, že stojí ani ne po kolena ve vodě. Otočil se a puškou střídavě hrozil rozvodněné říčce a zatažené obloze, z níž nepřetržitě a nemilosrdně crčel šedý déšť. Kletby nesoucí se nad dunící vodou k horám a zpět jako ozvěny výkřiků pronikajících zdmi blázince.

Přebrodil se na suchou zem, vyndal z pušky náboje a začal ji rozebírat, patrony zastrčil do kapsičky u košile a vytíral z ní vodu ukazovákem a foukal do hlavně a u toho si něco pro sebe mumlal. Vytáhl patrony a usušil je, jak nejlépe dovedl, znovu pušku nabil a zacvakl náboj do komory. Pak se dal do klusu směrem po proudu.

Našel jedině krabici, ale ta byla prázdná. Zdálo se mu, že zahlédl kdesi dál po proudu nadskakovat plyšové medvědy v řítící se vodě, ale ztratili se z dohledu za skupinou stromů, a ke všemu se už dostal blíž k hlavní silnici, než chtěl, a tak se vydal nazpátek.

Nakonec přešel na druhou stranu výš v horách. Ve strmé a černé rokli zpíval divoký proud. Ballard opatrně přecházel po úzké dřevěné lávce obrostlé mechem, shrbený pod promočenou matrací špinavou od bláta, pušku držel před sebou. Jak bílá byla ta voda, jak neměnná její forma v uhánějícím proudu dole. Jak černá skaliska.

Než došel k proláklině v masívu hory, byla matrace tak nasáklá deštěm, že pod její tíhou vrávoral. Proplazil se otvorem ve skalní stěně prolákliny a matraci vtáhl za sebou.

Celou noc vláčel svůj majetek a celou noc pršelo. Když táhl poslední zažloutlou plesnivějící mrtvolu otvorem a pak dál temnou a vlhkou chodbou, na východě se na uplakané obloze už objevil světle šedý

pruh denního světla. Jeho stopy ve zčernalém listí s hlubokými otisky pat vypadaly, jako by tudy projel malý koňský povoz. V noci mrzlo a on procházel trávou, která byla protkána malými fazetami ledu, a vešel do lesa, kde byla každičká větvička stromů zalita v ledu jako černá kost ve skle a stromy kvílely a tříštily se ve větru. Manžety Ballardových kalhot zmrzly, a jak narážely o kotníky, lomozily jako dva bubny a v botách, které měl na nohou, spočívaly studené a bezkrevné prsty. Vylezl ven z prolákliny, aby se podíval, jaký je den, a téměř vzlykal vyčerpáním. V té mrtvé a mytické pustině se nic ani nehnulo, lesy byly ověšeny girlandami ledových květů, tráva vyrůstala z bílé fantazie krystalů jako kamenná krajka na dně jeskyně. Bez ustání nadával. Nemluvil z něj démon, ale nějaké staré odložené já, které čas od času přicházelo ve jménu zdravého rozumu, jako ruka, která ho laskavě vracela zpět z okraje propasti jeho zničujícího hněvu.

V jeskyni rozdělal vedle zurčícího potůčku oheň. V kupoli nad ním se hromadil kouř a pomaličku unikal miliony štěrbinek a pórů a vinul se mezi mokrými stromy jako mlžná řeka Styx. Zkusil, jestli puška funguje. Byla úplně zmrzlá. Klekl si na pažbu a zápolil s ní, trhal rukama za spoušť. Když nepovolovala, hodil pušku do ohně. Ale znovu ji vytáhl a opřel o stěnu jeskyně, ještě než se jí mohlo stát něco horšího než to, že jí plameny ožehly hlaveň. Do zčernalé konvice na kávu rozdrtil čekanku a naplnil ji vodou. Bublala a syčela a zpívala v plamenech. Po nerovných kamenných stěnách se plazil Ballardův temný a bizarní stín. Vytáhl kastrůlek se zbytkem kukuřičného chleba a postavil ho k ohni, suchá kůrka se kroutila jako kousky jílu v letní stružce.

Vzbudil se uprostřed ponurého dne napolo zmrzlý a přiložil do ohně. Do chodidel mu vystřelovala horká bodavá bolest. Znovu si lehl. Voda v matraci mu promáčela záda a on tam ležel a třásl se zimou, ruce složené na prsou, a za okamžik znovu usnul.

Probudila ho krutá bolest. Posadil se a sevřel rukama chodidla. Nahlas zavyl. Energickými kroky přešel po kamenné podlaze k vodě a sedl si a ponořil do ní nohy. Potok mu připadal horký. Seděl a namáčel si chodidla a něco si breptal, ne úplně pláč se odrážel od stěn jeskyně jako mručení tlupy soucitných opic.

Vrchní šerif okresu Sevier sešel po schodišti soudní budovy, zastavil se na posledním schodě nad zatopeným trávníkem a upřeně se díval na vodní hladinu, klidnou, šedou a plnou odpadků. Roztékala se tichými rameny do ulic a uliček, vykukovaly z ní jen vršky parkovacích automatů, a dál vlevo slabý náznak pohybu, jednotvárné, líné vlnění v místech, kde hlavní proud řeky Little Pigeon narážel na plochu stojaté vody. Šerif pozoroval svého zástupce, který vesloval v loďce přes zatopenou louku a blížil se k němu, a kroutil hlavou. Zástupce šerifa obrátil loďku o stoosmdesát stupňů a vesloval pozadu, dokud neťukl zádí o podestu schodiště.

Ty jseš teda mizernej veslař, jen co je pravda, Cottone. To máte recht.

Kde sakra trčíš tak dlouho?

Veslař vytáhl vesla z vody, loďka se prudce zakymácela.

To chcete plout vestoje jak Napoleon? Zdržel jsem se, páč jsem musel dát pokutu Billu Scruggsovi. Pokutu?

Jo. Přistih jsem ho, jak si to žene v motorovým člunu nepřiměřenou rychlostí po Bruce Street. Kecy.

Zástupce se zazubil a ponořil vesla do vody. Není tohle ta největší mizérie, co jste kdy viděl? zeptal se.

Lehce mrholilo. Šerif si prohlížel zaplavené město zpod krempy svého klobouku, z níž kapala voda. Neviděls někde náhodou postaršího chlápka s dlouhou bradkou, jak staví vobrovskou loď? řekl.

Veslovali hlavní městskou třídou kolem zaplavených obchodů a kavárniček. Z jednoho obchodu vypluli dva muži s člunem plným zašpiněných krabic a hromadou volně naházeného oblečení. Jeden vesloval, druhý se brodil za člunem.

Brýtro, šerife, zavolal ten ve vodě a zvedl ruku na pozdrav. Dobrý, Ede, odpověděl šerif.

Muž ve člunu vysunul na pozdrav bradu.

Byl za váma pan Parker? zeptal se muž ve vodě. Právě za ním jedem.

Člověk by řek, že trable by měly lidi spojovat, a ne že jedni začnou vokrádat druhý. S některejma lidma zkrátka nic nenaděláte, řekl šerif.

Svatá pravda.

Veslovali dál. Dávejte na sebe pozor, zavolal za nimi šerif. Jo, jo, odpověděl ten ve vodě.

Propluli vchodem do železářského obchodu a zástupce uložil vesla do loďky. Uvnitř se ve světle lampy ztěžka a s čvachtáním pohybovali nějací lidé. Nějaký muž se vyšplhal do výkladní skříně a koukal na šerifa rozbitým sklem.

Zdar, Fate, pozdravil. Zdravím, Eustisi.

Nejdražší, co ukradli, jsou pušky. Tak po tomhle teda jdou.

Ani nevim kolik. Myslim, že budem dávat chybějící zboží dohromady tak rok.

Nevíte, který výrobní čísla chyběj?

Dokud voda neustoupí, tak to nezjistím. Jesli vůbec někdy ustoupí. Inventární archy jsou dole, v suterénu.

Aha.

Říkaj, že prej zejtra se to má protrhat. I když v tuhle chvíli na tom houby záleží, že jo? Je to nejhorší povodeň, co jsem kdy zažil, řekl šerif.

Že prej při záplavách v roce 1885 bylo pod vodou celý město. Neříkejte.

Taky jsem to někde slyšel, přidal se zástupce.

Vím, že párkrát vyhořelo, řekl majitel obchodu. Jeden by řek, že prostě existujou místa, kde si Pánbůh nepřeje mít lidi.

Něco na tom bude, souhlasil šerif. Má tu co do činění s pořádně tvrdohlavou sebrankou, co? To teda kurnik má.

Můžu vám s něčím pomoct?

Ani ne. Snažíme se zachránit aspoň něco. Nevim. Je tu pěknej svinčík.

Tak jo. Až budete mít ty čísla, dejte mi je. Nejspíš se objevěj někde v Knoxvillu. Radši než ty pušky bych dostal ty parchanty, co je ukradli.

Rozumim. Uděláme, co bude v našich silách. Oukej.

Takže jo, my tu s dovolením nahodíme motor a vyrazíme pro poštu.

Zástupce šerifa se zazubil a ponořil vesla do šedé vody mezi láhve a kartony a plovoucí ovoce. Nashle, Fate, řekl obchodník.

Nashle, Eustisi. Mrzí mě, že vás vykradli. Co nadělám.

Veslovali dál ulicí, vytáhli člun na přední schodiště pošty a vešli dovnitř. Brýtro, šerife Turnere, pozdravila příjemná žena za zamřížovaným okénkem. Dobrý, paní Walkerová. Jak je?

Mokře. A jak vám? Hrůza.

Prostrčila mřížemi pytel pošty. To je všechno?

Všechno. Listoval poštou.

Už jste našli ty lidi, co po nich zůstaly auta? Až najdem jednoho, najdem je všecky.

A kdy najdete toho jednoho? Najdem je.

Ještě nikdy jsem se nesetkala s něčím tak hrozným, řekla žena. Šerif se usmál. Bejvalo to horší, řekl.

Když veslovali zpět po Bruce Street, někdo na ně zavolal z okna. Šerif se zaklonil, aby viděl, kdo to mluví, a přivíral oči před drobnými kapkami deště.

Jedete k soudu, Fate? Jasně.

Svezete mě? Pojďte.

Jenom na sebe hodím kabát a hned jsem dole.

Na vrcholu schodiště na boku cihlové budovy obchodu se objevil starý muž. Zavřel za sebou dveře, nasadil si klobouk a opatrně sestupoval po schodech. Zástupce šerifa zacouval, až se záď člunu dotkla schodiště, a stařec se pevně chytil šerifova ramene, vlezl do loďky a posadil se.

Stará mi dneska povidá: Todle je Boží trest. Vodplata za naše hříchy a tak. Řek jsem jí, že aby se to dalo brát takhle, musel by bejt v okresu Sevier skrz naskrz zkaženej každej. Vona si možná myslí, že to tak je. Já nevim. A co ty, mladej, jak se máš?

Prima, odpověděl zástupce.

Tenhle člověk by ti moh vyprávět o Bílejch čepicích, řekl šerif. Lidi vo tom nechtěj nic slyšet, řekl stařec.

Tady Cotton říkal, že mu to připadá jako dobrej nápad, pokračoval šerif. Že by byli lidi spořádanější.

Stařec pozoroval veslujícího zástupce. Nevěř tomu, synku, řekl. Byla to banda sprostejch zlodějů, zbabělců a zabijáků. Uměli akorát mlátit ženský a vočesávat starý lidi vo jejich úspory. Penzisty a vdovy. A zabíjet v noci lidi ve spaní.

A co Bluebills?

Ty se dali dohromady proti Bílejm čepicím, ale byli to úplně stejný baby. Slyšeli třeba, že se Bílý čepice někam chystaj, jako třeba do Pigeon Forge, tak tam vyrazili, vytrhali prkna z mostu, lehli si do křoví a poslouchali, jak padaj do vody. Honili se navzájem po celým vokrese dva roky a nikdy se nepotkali, jen jednou, a to ještě náhodou, v úvozu, odkud nemohla ani jedna banda utýct. Depak, byli to samí ubožáci, skrz naskrz, každej z nich darebák na kvadrát, a to, jak řikal můj táta, znamenalo, že je to hajzl po všech stránkách.

Jak to dopadlo?

Nakonec se jim postavil jeden chlápek, co měl trochu kuráže, ňákej Tom Davis. Ten dělal do politiky, ne, pane Wade?

Jo, dělal. V době, kdy rozprášil Bílý čepice, byl zástupcem šerifa Miliarda Maplese. Třikrát nebo čtyrykrát zajel do Nashvillu, platil to z vlastní kapsy. Přesvědčil zákonodárce, aby přijali zákon, kerým se připojil tenhle soudní obvod k trestnímu soudu v Knoxvillu, takže v Seviervillu měli novýho soudce, a pak se do těch Bílejch čepic pustil. Zkoušeli všechno možný na světě, aby ho zabili.

Dokonce na něj jednou, když se večer vracel z Knoxvillu, poštvali velikýho negra. Tehda se jezdilo parníkem a tenhle negr na ten parník přelezl z jiný lodi uprostřed řeky, vytáhl pušku a chtěl ho zastřelit. Tom Davis mu pušku vzal a šoupnul ho do lochu. Tou dobou už Bílý čepice houfně z okresu utíkaly. Bylo mu jedno, kam utíkaly. Přivedl je zpátky z Kentucky, ze Severní Karolíny, z Texasu. Sám mizel na celý tejdny, pak se vždycky vrátil a vedl je na šňůře jak stádo koní. Byl to ten nejzarytější chlap, vo jakým jsem kdy slyšel. A taky vzdělanej. Byl to učitel. V okresu Sevier nezvolili demokrata vod dob vobčanský války, ale když kandidoval na šerifa Tom Davis, zvolili ho.

Vy si asi nepamatujete na tu povodeň v roce 1885, co? zeptal se zástupce. No, protože jsem se v tom roce narodil, pamatuju se jen hodně matně.

V kterým roce pověsili ty dva, pane Wade?

To bylo v devětadevadesátým. Byl to Pleas Wynn a Catlett Tipton, zavraždili Whaleyovy. Vytáhli je z postele a ustřelili jim hlavy před vočima jejich dcerky. Dva roky seděli ve vězení a vodvolávali se a bůhví co všechno. Byl do toho zapletenej taky ňákej Bob Wade a já sem rád, že můžu říct, že to nebyl žádnej můj příbuznej. Myslim, že šel do káznice. Tiptona a Wynna pověsili právě támdle na tý louce u soudní budovy. Bylo to někdy kolem Novýho roku. Pamatuju, že tam byly ještě cesmíny a vánoční svíčky. Postavili velký lešení, který mělo jenom jeden votvor, kterým propadli voba naráz. Lidi

vyrazili do města už večer předtím. Spousta jich přespávala na povozech. Rozkládali na louce deky. Všude, kde se dalo. Ve městě se nedalo koupit nic k jídlu, lidi stáli fronty v trojstupech. Ženský prodávaly na ulicích sendviče. To už byl Tom Davis šerifem. Přivedl je z vězení, s nima dva kněze a taky jejich manželky, který byly do nich zavěšený. Jak dyby šli do kostela. Vystoupili všichni na to lešení a zpívali a lidi se k nim přidávali a zpívali s nima. Všichni chlapi měli klobouky dole. Bylo mně třináct, ale pamatuju si to, jako by to bylo včera. Celý město a půlka okresu Sevier zpívá Potřebuju

Tě v každý hodině. Pak se kněz pomodlil a manželky políbily svý muže na rozloučenou, sestoupily z lešení a vobrátily se, aby na ně viděly, a kněz slezl dolů a zavládlo ticho jak v kostele. Padací dveře pod nima se rozevřely a voni se propadli dolů a viseli tam a škubali sebou a kopali nohama asi tak, co já vim, dobrejch deset, patnáct minut. Nevěř tomu, že smrt voběšením je rychlá a milosrdná. Není.

Ale Bílejm čepicím byl v okrese Sevier definitivní konec. Lidi vo tom dodnes neradi mluvěj. Myslíte si, že lidi byli tenkrát horší než teď? zeptal se šerifův zástupce.

Stařec se díval na zaplavené město. Ne, odpověděl. To si nemyslím. Řek bych, že lidi se vod těch dob, co Pánbůh stvořil prvního člověka, nezměnili.

Jak stoupali po schodišti soudní budovy, vyprávěl jim o starém poustevníkovi, který žil na House Mountain, otrhaný skřet s vlasy po kolena, oblečený v listí, a jak lidi chodívali k jeho díře ve skalách a házeli do ní kamení a volali na něho, aby vylezl ven.

Na jaře Ballard sledoval dva jestřáby, jak se stýkají a klesají, křídla zahnutá nahoru, neslyšně se vzdalují od slunce, aby se osvobodili a zapláli nad korunami stromů a opět se přivolávají slabým voláním. Nespouštěl je z očí, díval se, zda není některý z nich zraněný. Nevěděl, jak se jestřábi páří, ale věděl, že všechno je boj. Sešel ze staré cesty pro koňské povozy v místě, kde prochází soutěskou, a vydal se po své vlastní prošlapané stezce, horským úbočím, aby se pokochal pohledem na krajinu, kterou kdysi obýval.

Posadil se zády ke skále a vstřebával z ní do sebe její teplo, stále chladný vítr rozechvíval řídké listy vysokohorské kapradiny, stříbřitě šedé hasivky. Viděl, jak údolím pod ním stoupá prázdný povoz, v dálce bylo slyšet, jak rachotí, mula se zastavila uprostřed brodu, ale klapot nehybného povozu k němu stejně doléhal dál, jako kdyby zvuk byl tvůrcem hmoty. Pozoroval mulu, jak pije, a pak starý muž na kozlíku zvedl jednu ruku a znovu se dali do pohybu, teď nehlučně, z potoka ven a opět na cestu a znovu se ozvalo tlumené rachocení dřeva.

Pozoroval ten sotva znatelný vývoj všech věcí v údolí, šedá pole se za pluhem měnila v černé pásy, stromy se pomalinku začínaly zelenat. Jak tam tak seděl na bobku, hlavu si dal mezi kolena a rozplakal se.

Ležel a bděl v tmavé jeskyni a zdálo se mu, že zaslechl hvízdání, jako když coby chlapec ležel potmě v posteli a slýchával svého otce, jak jde po cestě domů a hvízdá si, osamělý pištec. Jediný zvuk tu však vydával potůček, který protékal jeskyní a možná se vléval do neznámých moří ve středu zeměkoule.

Tu noc se mu zdálo, že projíždí lesem na mule. Na louce pod sebou, tam, kde slunce dopadalo na

trávu, spatřil vysokou. Tráva byla ještě vlhká a zvěř v ní stála po kolena. Cítil, jak se pod ním pohybuje páteř muly a objal nohama její břicho. Každičký list, který se mu otřel o tvář, prohluboval jeho smutek a strach. Žádný z listů, kolem kterých projel, už znovu neuvidí. Hladily ho po tváři jako závoje, některé už žluté, a tam, kde jimi prosvítalo slunce, vypadalo jejich žilkování jako tenounká kostra. Sám se rozhodl, že pojede dál, protože se nemohl obrátit, a svět byl toho dne stejně krásný jako kdykoliv jindy a on jel vstříc své smrti.

Jednoho pěkného květnového rána se dal John Greer do kopání septiku za domem. Zatímco kopal, Lester Ballard, na hlavě paruku se zježenými vlasy a na sobě vrstvy sukní, vykročil zpoza vodárny a zvedl pušku a tiše natáhl kohoutek, držel spoušť a pomaličku ji pouštěl, jako to dělají lovci.

V okamžiku, kdy vystřelil, se kolem Greerova ramene mihla lopata plná hlíny. Dlouho poté, co cvaknutí pušky umlklo na závětrné straně hory, slyšel gong odvráceného osudu zvonící nad hlavou muže, který stál nehybně se vztyčenou lopatou, na níž se rozstříknul jako zářivý medailonek malý kousek olova, muže, který zíral na cosi, co tam stálo a klelo, zatímco si to hrálo s mechanikou pušky, přízrak, který se zjevil odnikud a napadl ho s tak strašlivým úmyslem. Odhodil lopatu a dal se na útěk. Když běžel, Ballard mu prostřelil trup, a muž zavrávoral. Vystřelil po něm ještě jednou, než muž doběhl za roh domu, ale Ballard nevěděl, kam ho zasáhl. On sám teď za nepřestajného klení utíkal, znovu nabíjel pušku, v rychlosti utíkal za roh domu a málem si vykloubil kotník, jak zabočil a

uklouzl na blátě, pušku měl teď v jedné ruce a palec zaháknutý za spoušť, bral schody šílenými skoky a hnal se ke dveřím.

Vypadal, jako by dospěl na konec nějakého pružného lana anebo jako by byl součástí důvtipné kompozice střihače němých grotesek. Dveře ho pohltily a vyvrhly téměř v jednom okamžiku. Obrovský náraz ho katapultoval, rotoval kolem své osy, jedna paže mu vylétla v nezvykle volném gestu, světle růžový oblak krve a rozervaného šatstva, a uprostřed té vřavy puška neslyšně poskakovala po prknech verandy. Ballard tvrdě dopadl na podlahu a chvíli tam seděl, než se svalil na dvůr hlavou napřed.

I když měl Greer prostřelený hrudník, vypotácel se ze dveří s brokovnicí v ruce a sešel po schodech, aby se podíval, na co to vlastně střílel. Pod schodištěm zvedl něco, co připomínalo paruku, a on viděl, že je to zaschlý lidský skalp.

Ballard se probudil v místnosti tak tmavé, že byla skoro černá. Probudil se v místnosti jasné jako den.

Probouzel se v místnosti za svítání nebo za soumraku, neměl pojem o čase. Probouzel se v místnosti, kde zrnka prachu proplouvala neviditelnou překážkou světla, krátce a náhodně zazářila a nesla se

vzduchem jako malinké světlušky. Chvíli je pozoroval a pak zvedl ruku. Žádná tam nebyla. Zvedl druhou a tenký proužek slunečního svitu dopadl na jeho předloktí. Rozhlížel se po místnosti. Nějaké konvice z nerezavějící oceli na ocelovém stolku. Džbán vody a sklenice. Ballard v průsvitné bílé noční košili a v průsvitném bílém pokoji, falešný akolyta či antiseptický zločinec, provozovatel příšerností, ghúl na půl úvazku.

Byl vzhůru už nějakou chvíli, když zkusil nahmatat chybějící paži. V posteli nebyla.

Stáhl si trochu přikrývku a prohlížel si, bez větších známek překvapení, ohromnou bandáž na rameni. Rozhlédl se kolem sebe. Pokoj byl jen o něco širší než jeho lůžko. Za ním bylo malé okénko, ale kdyby se chtěl podívat ven, musel by otočit krkem, a to ho bolelo.

Nikdo s ním nemluvil. Přišla sestra s plechovým tácem a pomohla mu posadit se. Ballard se stále snažil udržovat rovnováhu pomocí chybějící paže. Miska polévky, miska pudinku, jeden a půl deci slazeného mléka ve voskované krabici. Ballard se lžící porýpal v jídle a znovu si lehl.

Ležel a snil s očima otevřenýma. Jako by trhliny v zažloutlé omítce na stropě a stěnách působily na jeho mozek. Viděl je, i když zavřel oči. Tenké trhlinky protínající prázdnotu jeho rozleptané mysli. Pohlédl na zafačovaný pahýl, který vykukoval z krátkého rukávu nemocniční košile. Vypadal jako obrovský obvázaný palec. Přemýšlel o tom, co asi udělali s jeho rukou, a rozhodl se, že se na to zeptá.

Když mu sestra přinesla večeři, zeptal se jí: Co udělali s mojí rukou? Sklopila desku stolku a položila na ni podnos. Ustřelili vám ji, odpověděla. To vim. Akorát sem chtěl vědět, co s ní udělali.

To nevím.

Je vám to fuk, co? Ano.

Já si to zjistím. To můžu. Kdo je ten chlápek, co furt stojí u dveří? Zástupce šerifa.

Zástupce šerifa?

Ano, řekla. A co ten člověk, po kterém jste střílel? Co je s nim?

To vás ani nezajímá, jestli je mrtvej nebo živej? No a?

Vybaloval příbor z lněného ubrousku.

Co „no a“?

No, je mrtvej nebo živej? Je naživu.

Pozorovala ho. Nabral lžící trochu jablečného pyré, podíval se na ně a lžíci zase odložil. Otevřel krabici s mlékem a napil se.

Vás to zřejmě vůbec nezajímá, co? zeptala se.

Ale jo, zajímá, řekl Ballard. Škoda, že ten hajzl neni po smrti.

Jedl, zíral do zdi. Používal mísu nebo bažanta. Občas zaslechl z vedlejšího pokoje rádio. Jednou večer za ním přišli nějací lidé, kteří vypadali jako lovci.

Chvíli se bavili mimo dveře. Pak se dveře otevřely a pokoj zaplnili muži. Obestoupili Ballardovu postel. Spal. Namáhavě se v posteli posadil a díval se na ně. Některé z nich znal, některé ne. Srdce se mu sevřelo.

Lestere, spustil podsaditý muž, kams dal ty těla? Vo žádnejch tělech nic nevim.

Ale víš. Kolik lidí jsi zabil? Já sem nikoho nezabil.

Nekecej. Zabil jsi Laneovic holku a nechal ji uhořet i s tím děckem v tom jejich baráku a zabíjels ty lidi v zaparkovanejch autech na Frog Mountain.

To sem nebyl já.

Mlčeli, prohlíželi si ho. Pak ten muž poručil: Vstávej, Lestere. Ballard si přitáhl pokrývku. Nesmim vstávat, hlesl.

Muž se napřáhl a pokrývku z něho sundal. Ballardovy hubené nohy, bledé a nažloutlé, ležely na prostěradle.

Vstaň.

Ballard si stáhl lem noční košile, aby se zakryl. Přehodil nohy přes stranu postele a chvíli tak seděl. Pak vstal. Opět se posadil a chytil se stolečku. Kam pudem? zeptal se.

Někdo vzadu něco zamumlal, ale Ballard mu nerozuměl. Nic jinýho na voblečení nemáš?

Já nevim.

Otevřeli skříň a podívali se dovnitř, ale byly tam jenom nějaké smetáky a kbelík. Stáli tam a koukali na Ballarda. Nevypadal nic moc.

Jestli chceme jít, měli bysme vypadnout. Earl šel nejspíš pro šerifa. Deme, Ballarde.

Zvedli ho a postrčili ke dveřím a šli za ním jako jeden muž. Ještě jednou se otočil a podíval se na lůžko. Pak procházeli širokou nemocniční chodbou. Kolem otevřených dveří, kterými ho lidé na postelích pozorovali, jak odchází, linoleum ho studilo do chodidel a nohy se mu při chůzi trochu podlamovaly.

Byla studená jasná noc. Ballard zvedl oči k chladné záplavě hvězd, které zářily nad světly nemocničního parkoviště. Přešli přes černý asfalt mokrý od nedávného deště a muži otevřeli dveře dodávky a strčili Ballarda dovnitř. Vlezl do kabiny, posadil se a tiskl holé nohy k sobě. Muži nastoupili, každý z jedné strany, a motor nastartoval a rozsvítila se světla a reflektory ostatních aut a dodávek ozářily plochu parkoviště. Ballard musel uhnout koleny jako děcko, aby se muž dostal k řadicí páce. Vyjeli z parkoviště na silnici.

Kam jedem? zeptal se Ballard.

Až tam budem, tak tam budem, odpověděl řidič.

Konvoj dodávek a osobních aut odbočil z hlavní silnice směrem do hor. Zastavili u nějakého domu. Z auta za Ballardem vystoupil muž a zamířil ke dveřím. Otevřela mu nějaká žena a pustila ho dál. Ve svitu žárovky bylo uvnitř vidět ženu a několik dětí. Za chvíli muž opět vyšel ven, přišel k dodávce a oknem podával ranec. Řekni mu, ať si to vobleče, řekl.

Řidič podal ranec Ballardovi. Hoď to na sebe, poručil. Byly to kalhoty s laclem a vojenská košile.

Seděl ve voze, šaty na klíně, a vyjeli opět na silnici. Odbočili na polní cestu, která se klikatila nízkými kopci s černými borovicemi, které v záři reflektorů vypadaly v zatáčkách jako zuby řetězového kola, a pak vjeli na další cestu, která byla zarostlá trávou, a nakonec vjeli na horskou louku, kde bylo ve

svitu hvězd vidět zbytky pily. Hranice šedého dříví, hromada pilin, ve které přebývaly lišky.

Řidič dodávky otevřel dveře a vystoupil. Ostatní auta zastavila vedle dodávky a muži se začali shlukovat venku. Tlumené hlasy a zvuky zavíraných dveří. Ballard s holými lýtky a v noční košili zůstal v autě sedět sám.

Otis na něj dohlídne. Vezmem ho nahoru hned. Necháme ho, ať se voblíkne.

Jak to, že ještě není voblečenej?

Dveře dodávky se otevřely. Neni ti zima? zeptal se ho nějaký muž. Ballard se na něj mlčky podíval. Ruka ho bolela.

Řekni mu, ať se voblíkne.

Máš si voblíct tady ty šaty, řekl ten muž. Ballard začal v ranci hledat rukávy a nohavice. Otisi, dej na něho bacha.

Měli bysme mu svázat ruce.

Měl bys mu přivázat ruku k noze, jak se to dělá mulám.

Jerry, vrať tu flašku tam, vodkuds jí vzal. Tohle tady je vážná věc.

Ballard si oblékl košili a snažil se ji zapnout. Nikdy předtím si nezapínal košili jednou rukou a nedařilo se mu to. Natáhl si kalhoty a zapnul šle. Kalhoty byly měkké a voněly mýdlem a Ballard by se do nich vešel dvakrát. Zastrčil volný rukáv od košile do kalhot a rozhlédl se kolem. Na korbě auta dřepěl chlap s puškou a sledoval ho ve zpětném zrcátku. Na kopci vedle pily vyšlehly ve větru plameny a muži se shromáždili kolem ohně. Ballard stiskl knoflík na skříňce před sebou a ta se otevřela. Šátral mezi papíry, ale nic nenašel. Opět dvířka zavřel. Po chvíli stáhl okýnko.

Neměl bys pro mě cigáro? poprosil.

Muž se naklonil a nabídl mu otevřeným oknem balíček cigaret. Ballard si jednu vzal a strčil do úst. Zápalky máš? požádal.

Muž mu podal zápalku. Jak ses připravil na rožnění? řekl. Já sem se neprosil, abysme sem jeli, řekl Ballard.

Škrtl zápalkou o palubní desku a zapálil si cigaretu, seděl ve tmě, kouřil a pozoroval oheň na kopci. Chvíli nato sešel dolů nějaký muž a otevřel dveře a přikázal Ballardovi, aby vystoupil. Pracně vylezl ven a stál tam v lacláčích.

Přiveď ho nahoru, Otisi.

Ballard se s hlavní v zádech belhá do kopce. Musí zastavovat, aby si vyhrnul nohavice. U ohně se zastavil a pohlédl na svoje bosé nohy.

Ballarde.

Ballard nereagoval.

Ballarde, dáme ti možnost, aby sis to ulehčil.

Ballard vyčkával.

Ukážeš nám, kams schoval ty lidi, abysme je mohli slušně pochovat, a my tě vodvezem zpátky do špitálu a necháme to už na soudu.

Všecko sem vám už řek, ozval se Ballard. Kde jsou ty těla, Ballarde?

Vo žádnejch tělech nic nevim. Je to tvoje poslední slovo?

Ballard přisvědčil, že ano. Máš ten kábl, Frede?

Jasně že jo.

Z kruhu vystoupil muž se svinutým a umaštěným ocelovým lanem spleteným z několika pramenů a vykročil vpřed.

Budeš mu muset přivázat tu ruku dolů. Máte někdo v autě provaz? Já mám.

Zeptej se ho na to, Erneste. Jasně, Erneste.

Muž se obrátil k Ballardovi. Na cos potřeboval ty mrtvý ženský? zeptal se. Šoustals je?

V Ballardově tváři to ve světle ohně podivně zacukalo, ale nic neřekl. Prohlížel si své trýznitele. Muž odvinul kus lana. Na konci byl vpletený kroužek, kterým bylo lano provlečeno a smyčka vypadala jako obří oko na zajíce.

To víš, že je šoustal, řekl muž. Vezmem si ho do parády.

Někdo uvazoval kolem Ballardovy paže provaz. Ocelové lano mu sklouzlo kolem krku a spočinulo na ramenou. Bylo studené a páchlo olejem.

Pak šlapal vzhůru do kopce k pile. Pomáhali mu přes kusy dřeva, našlapovali opatrně, plameny z ohniště vrhaly jejich stíny přes úbočí hory. Ballard jednou uklouzl, ale zachytili ho a pomohli mu zpátky na nohy. Zastavili se v půlkruhu nad jámou s pilinami. Jednoho z mužů vyzvedli a postavili na trám nad jámou a podali mu volný konec lana.

Snad ho nenadopovali, co myslíš, Erneste? To by mě teda naštvalo, kdyby nevěděl, co se s ním děje. Připadá mně docela čilej.

Ballard natáhl hlavu k muži, který mluvil. Řeknu vám to.

Řekneš nám co?

Kde sou. Ty těla. Slíbili ste, že dyž vám to řeknu, pustíte mě. No tak nám to pěkně vyklop.

Sou v jeskyni. V jeskyni?

Vodnes sem je do jeskyně. Najdeš je?

Jo. Vim, kde sou.

Ballard vklouzl do skalní dutiny, která bývala jeho domovem, a za ním lezlo asi osm nebo deset chlapů s lucernami a baterkami. Ostatní rozdělali oheň u ústí jeskyně, usadili se u něj a čekali.

Dali mu baterku a plazili se za ním. Dolů úzkými chodbami, kde ze stropu kapala voda, přes kamenné místnosti, v nichž ze dna trčely křehké věžičky a potok v kamenném korytu se ztrácel kdesi v

temném nedohlednu.

Lezli po čtyřech mezi posunutými vrstevními plochami a vzhůru úzkou strží. Ballard občas zastavil, aby si upravil manžety na kalhotách. Jeho doprovod byl trochu vyvedený z míry.

Už jsi někdy viděl něco podobnýho?

Jako kluci jsme se kolem těchhle starejch jeskyní motali. My taky, ale o týhle sem nevěděl.

Ballard se náhle zastavil. Jednou rukou udržoval rovnováhu, baterku v zubech, vyšplhal na skalní převis a šel po něm bokem tváří ke stěně, znovu vylezl výš, bosými prsty u nohou svíral skálu jako opice a proplazil se úzkou štěrbinou.

Dívali se za ním, jak mizí.

Sakra, to je ale děsně malá díra.

Přemejšlím, jak dostanem ty těla vodsud ven, jesli je teda najdem. Někdo tam vyšplhejte a dem.

Tadyhle Ed. Posviťte tam.

První muž přešel po římse a vylezl k díře. Otočil se bokem. Ohnul se. Podejte mi sem tu baterku.

Co se děje? Doprdele. Co je?

Ballard!

Ballardovo jméno zaniklo ve slábnoucím sledu tlumených ozvěn v otvoru, kterým prolezl. Co je, Tome?

Ten zatracenej malej zmrd. Co je s ním?

Je v prdeli! Pojďme za ním.

Neprolezu tou dírou. Do hajzlu!

Kdo je tady nejmenší? Řek bych, že asi Ed. Polez sem, Ede.

Vysadili nahoru dalšího, snažil se protlačit otvorem, ale nešlo to. Vidíte jeho baterku nebo něco?

Ne, vidím tak akorát prd.

Skočte někdo pro Jimmyho. Ten tudy proleze.

Dívali se jeden na druhého, jak tu stáli shromážděni v bledém a blikotajícím světle baterek. Do řiti.

Myslíš na to, na co já?

To si piš. Pamatuje si někdo, kudy sme se sem dostali? No, kurva.

Měli bysme se držet pohromadě.

Myslíte si, že ta díra, do kerý vlez, má ještě jinej východ? Nevim. Necháme tu někoho hlídat?

Taky bysme ho už nemuseli najít. No, to je sakra pravda.

Mohli bysme tady za rohem nechat světlo, aby to vypadalo, jako že tam někdo čeká. Jo.

Ballarde!

Ten zmrd jeden. Serem na to. Deme. Kdo de první?

Myslím, že to najdu. Tak běž napřed.

Jestli nás ten hajzl nevochcal, kruci.

Řek bych, že to na nás hrál vod samýho začátku. To bude něco, až tohle budem vykládat chlapům venku.

Asi bysme se měli rozpočítat, na koho to štěstí padne. Bacha na hlavu.

Víš, co se nám povedlo, že jo?

Jo. To vim úplně přesně. Vytáhli sme toho malýho hajzla z vězení a pustili ho na svobodu, aby moh zase kráglovat lidi. To se nám fakt povedlo.

Přesně tak. Dostanem ho.

Anebo von nás. Pamatuješ si to tady?

Nepamatuju si vůbec nic. Jenom lezu za chlapem, co je přede mnou.

Tři dny Ballard zkoumal jeskyni, do které vlezl, aby zkusil najít druhý východ. Připadalo mu to jako celý týden a divil se, jak dlouho ve svítilně vydržely baterie. Občas si zdřímnul, pak se vzbudil a zase pokračoval dál a tak pořád dokola. Kromě kamene nenašel nic, na co by si mohl lehnout, a dřímal vždy jen krátce.

Ke konci poklepával baterkou o nohu, aby oživil její matně oranžové světlo. Vyndal baterie a zase je strčil zpátky, posledním monočlánkem napřed. Jednou někde za sebou zaslechl hlasy a jednou se mu zdálo, že zahlédl světlo. Blížil se k němu potmě, co kdyby to byla světla jeho nepřátel, ale nic nenašel. Klekl si a pil z jezírka, do kterého přitékala voda. Odpočíval a znovu pil. V kuželu světla z

baterky viděl drobné průsvitné rybky, jejichž kosti prosvítaly křehkou slídovou kůží a křižovaly mělké jezírko s kamenným dnem. Když vstal, v prázdném žaludku se mu přelévala voda.

Jako krysa se prohrabal dlouhým kluzkým sesuvem bahna a vstoupil do podlouhlé místnosti plné kostí. Ballard obcházel prastarou kostnici a kopal do rozvalin. Hnědé a podobané kostry bizonů a losů. Z lebky jaguára vypáčil jediný zbylý špičák a schoval si jej do kapsy na laclu svých kalhot. Téhož dne došel ke strmému spádu, a když do něj posvítil slábnoucím světlem baterky, paprsek padal dolů po vlhké stěně a dopadl do temné nicoty. Vzal kámen a hodil jej dolů. Padal tiše. Padal. Do ticha.

Ballard se už otočil, aby vzal další kámen, když zaslechl, jak hluboko pod ním kámen tiše šplouchl do vody, jako když hodíte oblázek do studny.

Nakonec došel do malé místnosti, do níž ze stropu dopadal úzký proužek skutečného denního světla. Teprve teď si uvědomil, že v noci možná procházel kolem dalších otvorů, které vedly do světa nad ním, ale nevěděl o tom. Vsunul ruku nahoru do pukliny. Slídil okolo. Škrábal v hlíně.

Když se probudil, byla tma. Zašmátral kolem, nahmatal baterku a stiskl tlačítko. Drátek v žárovce se rozžhavil slabě dočervena a pomalu vyhasl. Ballard ležel ve tmě a poslouchal, ale jediné, co slyšel, byl tlukot vlastního srdce.

Ráno, když ho zalilo matné světlo procházející štěrbinou, vypadal ten podřimující vězeň ve své prázdné kamenné pevnosti tak provinile, až byste řekli, že má kus pravdy ten, kdo ho považuje za tragický případ vzpoury proti bohům.

Pracoval celý den, škrábal v otvoru kusem skály anebo holou rukou. Spal a pracoval a zase spal. Anebo hrabal mezi zaprášenými zbytky hnízda a hledal plody ořechovce mezi ztvrdlými lusky s lasturami volut, které pečlivě zbavily masa myši s dokonalými zuby ohnutými jako jehly výrobců plachet. Nic nenašel, ani neměl hlad. Znova usnul.

V noci zaslechl psy a volal na ně, ale ohromná ozvěna jeho hlasu v jeskyni ho naplnila úzkostí a znova už nezavolal. Ve tmě slyšel cupitání myší. Možná se uhnízdí v jeho lebce a budou rodit svá maličká holá a kňourající mláďata v lalokovitých kavernách, kde dříve býval jeho mozek. Jeho kosti čisté jako skořápky vajec, stonožky budou spát ve žlábcích naplněných morkem, jeho zkroucená malá a bílá žebra jako kytice z kostí v tmavé kamenné míse. Měl důvod si přát a přál si, aby ho nějaká surová porodní bába vyrvala z jeho kamenné dělohy.

Ráno byla mezi ním a oblohou pavučina. Nabral do dlaně kamennou drť a vyhodil ji vzhůru. A znovu, dokud po pavučině nezůstala ani stopa. Zvedl se a začal hrabat.

Budil se s hlavou opřenou o zeď a s kamenem v ruce a kopal dál. Později toho dne uvolnil tenkou kamennou tabuli a nechal ji s rachotem spadnout do díry. Jak se ji snažil uvolnit, pořezal si prst, a teď seděl s prstem v puse, zatuchlá chuť hlíny se mísila s železitou příchutí krve. Z otvoru se sypala suchá zemina. Viděl větve stromů a nad nimi oblohu.

Znovu se vyšplhal nahoru a pustil se do práce, teď bušil skutečně do skály, z níž se odlupovaly zvětralé vrstvy, a Ballard si z nich vybíral větší kusy, kterými teď hrabal a kopal. Než se setmělo, prostrčil hlavu hlínou a rozhlížel se.

Nejprve uviděl krávu. Byla od něj asi třicet metrů, stála v poli za lesem, ve kterém se vynořil, a za krávou byla stodola a za ní dům. Sledoval, jestli dům nejeví nějaké známky života, ale nic neviděl. Zalezl znovu do své díry a odpočíval.

Když se konečně vynořil ze země, bylo už dávno po setmění, černá noc. Dole v domě se svítilo. Rozhlížel se po hvězdách a hledal nějaké vodítko, ale nebe vypadalo nějak jinak a Ballard mu nevěřil. Prošel lesem a přelezl plot a přešel přes pole, až dorazil k silnici. Na tomto místě ještě nikdy v životě nebyl. Viděl, že silnice míří k horám, dal se tedy jinou cestou a brzy se už po ní belhal zesláblý, ale odhodlaný, noc byla příjemná, jak si jen člověk mohl přát, a ve vzduchu už bylo cítit mdlou vůni kvetoucího zimolezu. Už pět dní nejedl.

Nedošel daleko, když se za ním objevil autobus svážející lidi do kostela. Ballard skočil do křoví a plevele u silnice, přikrčil se a pozoroval ho. Autobus s rachocením projel kolem. Byl celý zalitý světlem a obličeje uvnitř autobusu ho míjely, každý v jedné tabuli skla, každý z profilu. Na posledním sedadle vzadu se díval oknem malý kluk, nos přilepený na skle. Venku nebylo nic k vidění, ale stejně se díval. Když projížděl okolo, podíval se chlapec na Ballarda a Ballard na něj. Pak vjel autobus do zatáčky a s rámusem se ztratil z dohledu. Ballard vylezl zpátky na silnici a pokračoval v chůzi. Snažil se soustředit a vzpomínal, kde už toho chlapce viděl, když mu došlo, že ten hoch vypadal jako on.

Znervóznilo ho to, a ačkoliv se ten obraz tváře za sklem snažil zahnat, nedařilo se mu to.

Došel k hlavní silnici a přešel přes ni do polí. Klopýtal přes hroudy čerstvé oranice, až se dostal k řece. Lesy okolo řeky byly ověšeny odpadky a papíry, které tam zanesla velká voda, stromy byly obalené nánosy bahna a ve větvích, které čněly k obloze, byla ohromná hnízda naplaveného haraburdí.

Když se blížil k městu, začínali kokrhat kohouti. Snad pociťovali úlevu z mizejícího neznáma noci, které poutník nerozuměl, i když stále hleděl k východu. Snad jakási svěžest ve vzduchu. Křížem krážem spící krajinou volali jeden na druhého a odpovídali si navzájem. Stejně dnes jako za starých časů. Stejně tady jako jinde na světě.

Svítalo, když se ohlásil v recepci okresní nemocnice. Sestra, která měla noční, právě procházela halou se šálkem kávy a našla Ballarda, jak se opírá o pult u okénka. Jednoruká lidská bytost připomínající plevel, zavinutá ve velkých kalhotách a od hlavy po paty obalená červeným blátem. Oči měl unavené a vpadlé jako jeskyně. Mám bejt tady, řekl.

Nikdy nebyl obviněn z žádného trestného činu. Poslali ho do státní nemocnice v Knoxvillu a tam jej umístili do klece ob jednu vedle nějakého dementního džentlmena, který otvíral lidské lebky a vyjídal z nich lžící mozek. Ballard ho občas zahlédl, když je vyváděli na čerstvý vzduch, ale co by se bavil s nějakým bláznem, a ten blázen už pod tíhou svých zločinů také dávno oněměl. Závora na jeho kovových dveřích byla zajištěna ohnutou lžící a Ballard se jednou zeptal, zda je to ona lžíce, kterou ten šílenec nabíral mozky, ale neodpověděli mu.

V dubnu roku 1965 dostal zápal plic a převezli ho do fakultní nemocnice, kde ho léčili a kde se zdánlivě zotavil. Vrátil se do státní nemocnice v Lyons View a dva dny nato ho ráno našli mrtvého na podlaze jeho cely.

Jeho tělo bylo dopraveno na státní lékařskou fakultu v Memphisu. V suterénu ho naložili do formalínu a vyvezli ho, aby zaujal místo mezi ostatními nedávno přivezenými nebožtíky. Položili ho na pitevní stůl a tam ho stáhli z kůže, vyvrhli, rozpitvali. Hlavu rozřízli pilkou a vyjmuli mozek. Svaly oddělili od kostí. Vyndali srdce. Vytáhli jeho vnitřnosti a podrobně je popsali, a ti čtyři studenti, kteří se nad ním skláněli jako dávní haruspikové, viděli v jejich uspořádání možná ještě horší monstra, která teprve přijdou. Po třech měsících, když skončila výuka, byl Ballard seškrábán ze stolu do igelitového pytle a spolu s ostatními, kteří s ním sdíleli stejný osud, odvezen na hřbitov za městem a tam pohřben do země. Farář ze školy odříkal krátkou modlitbu.

V dubnu téhož roku oral jednou večer na poli v horách muž jménem Arthur Ogle, když mu pluh najednou s trhnutím vyklouzl z rukou. Zahlédl už jen, jak jeho pár mul mizí v zemi spolu s pluhem. Opatrně se připlazil k místu, kde je pohltila země, ale viděl jen temnotu. Z nitra země vanul studený vítr a v hloubce pod sebou slyšel zurčení vody.

Druhého dne se do jámy spustili na lanech dva chlapci ze sousedství. Muly nikdy nenašli. Objevili však jakousi síň, v níž na kamenných římsách ležela řada lidských těl, která jako by tam odpočívala.

Pozdě odpoledne přešel vrchní šerif okresu Sevier se dvěma zástupci přes pole od obchodu se zbraněmi Willyho Gibsona, kde nechali auto, všichni tři přebrodili potok a vydali se starou dřevařskou cestou nahoru. Nesli svítilny a provazy a rubáše z mušelínu, na nichž bylo přes šablonu napsáno Majetek státu Tennessee. Vrchní šerif okresu Sevier sám sestoupil do prohlubně a prohlížel si mauzoleum. Těla byla pokryta mrtvolným voskem, bledě šedou kašovitou plísní, typickou pro mrtvoly uložené na vlhkém místě, obrůstal je lehký vroubkovaný povlak houby podobný tomu, co bývá na kládách, které hnijí v lese. Místnost byla plná kyselého zápachu, dusivé vůně čpavku. Šerif a jeho zástupce udělali na provaze smyčku a přetáhli ji první mrtvole kolem trupu a pevně utáhli.

Sundali mrtvolu z katafalku a táhli ji po kamenné podlaze krypty a chodbou tam, kde dopadalo na stěnu jámy denní světlo. V tomto šikmém výřezu světla se zastavili uprostřed vířícího prachu a zavolali nahoru. Když jim spustili dolů lano, upevnili je k provazu uvázanému okolo mrtvoly a znovu zavolali. Lano se napnulo a první mrtvý se posadil na dně jeskyně, ruce, které lano přitahovaly, vrhaly stíny jako ruce loutkářů. Z brady mrtvého těla odpadaly kusy šedé mýdlovité hmoty. Mrtvola se komíhala a stoupala vzhůru. Pod smyčkou provazu se jí odlupovala kůže. Kapal z ní šedý hlen.

Večer jel dolů po dřevařské cestě džíp s přívěsem, na jehož korbě leželo sedm těl zabalených v mušelínu jako obří šunky. V čerstvě padlé tmě sjížděli dolů údolím a z prachu silnice před nimi vylétli dva lelci, divoce mávali křídly a oči jim ve světle reflektorů plály rudě jako rubíny.