Cormac McCarthy

Tahle země není pro starý

I

Poslal sem jednoho kluka do plynový komory v Huntsvillu. Jednoho jedinýho. Sám sem ho zatknul a sám proti němu svědčil. Asi dvakrát nebo třikrát sem se tam na něj zajel podívat. Třikrát. Naposled v den popravy. Nemusel sem tam jezdit, ale jel sem. Vůbec se mně nechtělo. Zabil štrnáctiletou holku a můžete mně věřit, že sem nijak extra netoužil jezdit ho navštěvovat, natož koukat na tu popravu, ale jel sem. V novinách psali, že to byl sexuální zločin, ale povídal mi, že k žádnýmu sexu nedošlo. Chodili spolu, i dyž ta holka byla tak mladá. Jemu bylo devatenáct. A povídal, že odjakživa chtěl zkusit někoho zabít. Povídal, že jesi ho pustěj, udělá to zas. A že prej ví, že skončí v pekle. Jo, takle to na mě rovnou vybalil. Sám nevim, jak si to mám přebrat. Fakt nevim. Říkám si, že nikoho podobnýho sem asi eště neviděl, a tak mě napadá, jesi to neni ňákej úplně novej druh člověka. Díval sem se, jak ho přikurtovávaj do toho křesla a pak zavíraj dveře. Jo, vypadal kapku nervózní, ale jinak nic. Podle mě fakt musel vědět, že za štvrt hodiny už bude v pekle. Fakt musel. Dost vo tom vod tý doby přemejšlim. Dalo se s nim docela normálně povídat. Říkal mi šerife. Jenže já nevěděl, vo čem se s nim bavit. Vo čem byste se taky chtěli bavit s člověkem, kerej sám přiznává, že nemá žádnou duši? Proč byste mu vůbec něco říkali? Dost vo tom vod tý doby přemejšlim. Ale tendle kluk nebyl nic ve srovnání s tim, co se k nám teprve vezlo po dálnici.

Říká se, že voči sou okna do duše. Já teda nevim, do čeho by voči mohly bejt okna, a snad to radši ani vědět nechci. Ale je fakt, že na svět se dá koukat i z jinýho úhlu a jinejma vočima, a tam to nejspíš všechno vede. Mě to v životě přivedlo až do takový situace, do jaký bych nikdy nečekal, že se dostanu. Někde po světě chodí skutečnej živej prorok zkázy a já nijak netoužím lízt mu do cesty. Vim, že to neni jen přelud. Viděl sem jeho dílo. Jednou sem prošel přímo před těma vočima. Víckrát to neudělám. Nemám zájem sázet krk, nemám zájem zvedat zadek ze židle a chodit ho někam hledat. Nejde jen vo to, že už sem starej. Kéž by to tak bylo. A myslím, že nejde ani vo to, co člověk v duchu chce. Dycky sem věděl, že abych vůbec moh dělat tudle práci, musím v duchu toužit po smrti. Dycky to tak bylo. Já to nechci nijak nafukovat ani nic podobnýho, prostě to tak je. Jak todle v duchu necejtíte, hned to poznaj. Poznaj to, ani nemrknete. Podle mě de spíš vo to, kam se chce člověk dostat. A v tomdle případě by podle mě člověk musel vsadit duši. A do toho já nejdu. A po tom všem si říkám, že nejspíš nikdy nepudu.

Zástupce šerifa nechal Chigurha stát s rukama spoutanýma za zády v rohu kanceláře, sám se posadil do otočného křesla, sundal si klobouk, hodil nohy na stůl a zavolal Lamarovi na mobil.

Zrovna sem dorazil, šerife. Měl na zádech ňákou kyslíkovou bombu nebo co, něco jako takový ty na rozedmu plic. A v rukávu takovou hadičku, kerá vedla až do tý omračovací pistole, něco jako používaj na jatkách. Jo, přesně tak to vypadá. No prohlídnete si to sám, až dorazíte. Jo, hlídám to dobře. Jo.

Vstal z křesla, vyhákl z opasku klíče a odemkl šuplík, kde měl klíče k celám. Jakmile se nad šuplíkem sehnul, Chigurh si dřepnul na bobek a strčil si spoutané ruce pod kolena. Plynule pokračoval do sedu, zhoupl se dozadu, protáhl si řetízek pod chodidly a hned byl zpátky na nohou. Ne náhodou to vypadalo, že si to už hodněkrát zkoušel. Přehodil zástupci řetízek přes hlavu, vyskočil do vzduchu, vrazil mu oběma koleny do zad a zároveň trhl rukama nahoru.

Svalili se na podlahu. Zástupce se snažil dostat prsty pod řetízek, ale nešlo to. Chigurh ležel na boku, pokrčená kolena mezi napjatýma rukama, tvář odvrácenou na stranu, a rval za pouta. Zástupce sebou chvíli divoce házel, pak začal bokem pochodovat dokola po podlaze. Nakopnul koš na odpadky, odkopnul křeslo na druhou stranu místnosti a dalším kopnutím zavřel dveře a shrnul k nim kobereček. Chroptěl a z pusy mu tekla krev. Dusila ho. Chigurh zabral ještě o to větší silou. Poniklovaná pouta se zadírala do kosti. Zástupci praskla pravá krkavice, přes místnost vychlístl proud krve, zasáhl zeď a začal po ní stékat k zemi. Zástupcovy nohy zpomalily a pak se zastavily. Ještě chvíli sebou škubal. Pak se přestal hýbat nadobro. Chigurh ležel, tiše oddechoval a dál ho držel. Potom vstal, sebral zástupci klíče z opasku, odemkl si pouta, zastrčil si zástupcův revolver za kalhoty a zamířil do koupelny.

Pustil studenou vodu a nechal v ní zápěstí tak dlouho, dokud nepřestala krvácet, potom zuby natrhal ručník na pruhy, ovázal si zápěstí a vrátil se do kanceláře. Posadil se na stůl a přelepil si obvazy lepicí páskou. Prohlížel si mrtvolu, která na něj civěla z podlahy. Potom zástupci vytáhl z kapsy peněženku, vybral z ní peníze, zastrčil si je do náprsní kapsy košile a peněženku hodil na zem. Pak zvedl svou plynovou bombu a jateční pistoli, vyšel ven, nasedl do zástupcova auta, nastartoval, vycouval na ulici a rozjel se z města.

Na dálnici si vyhlídl jeden z posledních modelů Forda s osamělým řidičem, rozsvítil světla a na chvíli pustil maják. Auto zajelo ke krajnici. Chigurh zastavil za ním, vypnul motor, přehodil si bombu přes rameno a vystoupil. Muž ho sledoval ve zpětném zrcátku.

Co se stalo? zeptal se.

Pane, moh byste prosím vás vystoupit z vozu?

Muž otevřel dveře a vystoupil. O co jde?

Moh byste prosím vás poodejít kousek od vozu?

Muž udělal dva kroky stranou. Chigurh viděl, jak se mu při pohledu na jeho zakrvácenou postavu vkrádají do očí pochybnosti, jenže na ty už bylo pozdě. Položil muži dlaň na čelo jako nějaký lidový léčitel. Pneumatické zasyčení a cvaknutí pístu znělo jako zaklapnutí dveří. Muž se nehlasně sesunul k zemi, na čele měl kulatou dírku, ze které bublala krev, stékala mu do očí a odnášela s sebou jeho pozvolna se rozplývající viditelný svět. Chigurh si otřel ruku do kapesníku. Jen sem nechtěl, aby byla krev po celym autě, řekl.

Moss seděl na hřebenu, paty zaražené do vulkanického štěrku, a prohlížel si poušť pod sebou německým triedrem s dvanáctinásobným přiblížením. Klobouk měl posunutý do týla. Lokty opřené o kolena. Puška zavěšená na koženém řemeni přes rameno byl Mauser, model 98, s těžkou hlavní ráže .270 a laminovanou pažbou z javoru a ořechu. Měla zaměřovací dalekohled Unertl se stejným přiblížením jako triedr. Antilopy se pásly jen něco přes kilometr daleko. Slunce se vyhouplo nad obzor teprve před necelou hodinou a stín hřebenu, keřů a skal se natahoval daleko na pláň. Někde tam byl i stín Mosse samotného. Sklonil triedr, seděl a dál si prohlížel krajinu. V dálce na jihu syrové hory Mexika. Zuby říčního koryta. Na západě spečená cihlově červená země pohraničí. Nasucho si odplivl a otřel si rty o rameno bavlněné pracovní košile.

Puška měla rozptyl půl úhlové minuty. Patnáct centimetrů na kilometr. Ke střelbě si vybral místo kousek pod vysokým svahem lávové suti, to znamená méně než kilometr od cíle. Jenže se tam dostane nejdřív za hodinu a antilopy se od něj během pastvy postupně vzdalovaly. Jediné štěstí bylo, že nefoukal vítr.

Když se dostal pod svah, pomalu se napřímil a zahleděl se na antilopy. Vydržely téměř na tom samém místě, kde je viděl naposled, ale i tak bude střílet na vzdálenost šesti set metrů. Prohlížel si zvířata triedrem. Pokřivená horkem v těžkém vzduchu. U země opar tetelícího se prachu a pylu. Nebylo kde jinde se ukrýt a bude mít jen jednu ránu.

Posadil se do štěrku, zul si jednu botu, postavil ji na kameny, opřel předpažbí o kůži, palcem odsunul pojistku a přiložil oko k zaměřovacímu dalekohledu.

Stály se zvednutou hlavou, všechny, a dívaly se na něj.

Do háje, zašeptal. Slunce měl za zády, takže dost dobře nemohly zahlédnout odraz paprsků v čočce dalekohledu. Musely vidět přímo jeho.

Puška měla spoušť značky Canjar nakalibrovanou na 250 gramů a Moss si ji i s botou velice opatrně přitáhl blíž, znovu přiložil oko k zaměřovacímu dalekohledu a ustálil vlasový kříž kousek nad hřbetem zvířete, které k němu stálo natočené největší plochou těla. Znal přesnou balistickou křivku kulky, její klesání ve stometrových přírůstcích. Zbývalo jen správně odhadnout vzdálenost. Vložil prst do obloučku spouště. Zlatý řetízek s kančím tesákem se rozprostřel po kamenech vedle jeho lokte.

Přestože měla puška těžkou hlaveň a úsťovou brzdu, škubla sebou vzhůru. Když dostal antilopy zpátky do zaměřovacího dalekohledu, stály všechny stejně jako dřív. Devitígramové kulce trvalo skoro vteřinu, než k nim doletěla, a zvuku dvakrát tak dlouho. Stály a hleděly na obláček prachu v místě, kde se kulka dotkla země. Pak vyrazily a vmžiku uháněly plnou rychlostí přes vyschlé bahnisko. Protáhlé uáááng výstřelu se jim valilo v patách, odráželo se od skal a vracelo se ranním tichem přes otevřenou krajinu zpět.

Vstal a sledoval jejich úprk. Zvedl triedr. Jedno ze zvířat napadalo na levou zadní nohu a zaostávalo. Pochopil, že se kulka zřejmě odrazila od země a zasáhla antilopu do stehna. Předklonil se a odplivl si. Do háje, řekl.

Sledoval, jak mizejí z dohledu za skalnatým předhořím na jihu. Světleoranžový prach, který zůstal viset v bezvětrném ránu, postupně řídnul, až nakonec zmizel i on. Vyschlé bahnisko leželo ztichlé a prázdné ve slunečních paprscích. Jako by se tu vůbec nic nestalo. Posadil se, obul si botu, zvedl pušku, vyhodil z komory prázdnou nábojnici, dal si ji do kapsy košile a zaklapl závěr. Pak si pušku zavěsil přes rameno a vykročil.

Přechod vyschlého bahniska mu zabral asi čtyřicet minut. Pak se pustil vzhůru do vysokého sopečného svahu a pokračoval po hřebenu na jihovýchod až k výčnělku, odkud měl výhled do krajiny, kde zmizela zvířata. Pomalu přejel po terénu triedrem. Běžel tam velký černý pes bez ocasu. Sledoval ho. Měl obrovskou hlavu a kupírované uši a nepěkně kulhal. Zastavil se. Ohlédl. Pak pokračoval. Moss sklonil triedr, stál a dál psa sledoval.

Znovu vykročil po hřebenu, palec zaháknutý za řemen pušky a klobouk posunutý do týla. Záda košile už měl mokrá potem. Piktogramy na skalách staré snad tisíc let. Vyryli je sem lovci, jako byl on sám. Nic jiného po nich nezůstalo.

Hřeben končil kamenitým srázem. Dolů vedla zarostlá pěšina. Zakrslé akácie a kandelila. Posadil se mezi kameny, opřel si lokty o kolena a prozkoumal triedrem krajinu. Asi půldruhého kilometru daleko stály na planině tři vozy.

Sklonil triedr a prohlédl si krajinu jako celek. Pak ho znovu zvedl. Zdálo se, že na zemi kolem leží několik lidí. Zapřel se botama o kameny a lépe zaostřil. Vozy byly džípy s náhonem na všechna čtyři kola a jeden offroad s velkými terénními pneumatikami, navijákem a řadou reflektorů na střeše. Lidé okolo vypadali jako mrtví. Sklonil triedr. Znovu ho zvedl. Pak ho znovu sklonil a jen seděl. Nic se nehýbalo. Seděl tam ještě dlouho.

Když se k vozům blížil, držel pušku odjištěnou u pasu. Zastavil se. Prohlédl si okolní krajinu a pak si prohlédl vozy. Všechny byly prostřílené. Některé otvory po kulkách tvořily v karoseriích pravidelné řady a bylo jasné, že pocházejí od automatických zbraní. Většina skla z okýnek byla vysypaná a pneumatiky splasklé. Stál na místě a poslouchal.

V prvním voze seděl muž zhroucený na volantu. Vzadu ve vyprahlé žluté trávě ležela další dvě těla. Na zemi zčernalá zaschlá krev. Zastavil se a poslouchal. Nic. Bzukot much. Obešel zadek vozu. Ležel tam velký mrtvý pes podobný tomu, kterého viděl běžet přes planinu. Dostal kulku do břicha. Za ním leželo obličejem k zemi třetí tělo. Podíval se okýnkem dovnitř na muže ve voze. Měl prostřelenou hlavu. Všude krev. Došel k druhému vozu, ale ten byl prázdný. Vrátil se k třetímu tělu venku. V trávě ležela brokovnice. Měla krátkou hlaveň, pistolovou pažbu a bubnový zásobník na dvacet ran. Dloubl špičkou boty muže do chodidla a rozhlédl se po okolních kopcích.

Třetí vůz byl offroad se zvýšeným podvozkem a tmavými kouřovými skly. Došel ke dveřím na místě řidiče, vzal za kliku a otevřel je. Seděl tam muž a díval se přímo na něj.

Moss zavrávoral a zvedl hlaveň pušky. Muž měl obličej od krve. Pohnul okoralými rty. Agua, cuate, řekl. Agua, por dios.

Na klíně mu ležel krátký samopal H&K v černém nylonovém podpažním pouzdru a Moss se pro něj natáhl, sebral ho a poodstoupil. Agua, řekl muž. Por dios.

Nemám vodu.

Agua.

Moss nechal dveře otevřené, zavěsil si H&K přes rameno a otočil se. Muž z něj nespouštěl zrak. Moss obešel předek vozu a otevřel dveře na druhé straně. Zdvihl páčku a sklopil sedačku dopředu. Úložní prostor v zadní části vozu zakrývala stříbrná plachta. Odtáhl ji stranou. Řady balíčků velkých asi jako cihly, každý zabalený zvlášť v igelitovém pytlíku. Vytáhl nůž a jeden z balíčků prořízl. Koutkem oka neustále sledoval muže za volantem. Z balíčku se začal řinout hnědý prášek. Naslinil si ukazováček, ponořil ho do prášku a čichl k němu. Pak si prst otřel o džíny, přetáhl přes balíčky plachtu, vylezl z vozu a znovu se rozhlédl po krajině. Nic. Poodešel od vozu a přejel triedrem po nízkých kopcích. Po lávovém hřebenu. Po rovině na jihu. Vytáhl kapesník, vrátil se k vozu a otřel všechno, čeho se dotkl. Kliku dveří, páčku na sklápění sedadla, plachtu a igelitový pytlík. Obešel vůz a otřel všechno i na druhé straně. Přemýšlel, čeho se ještě mohl dotknout. Vrátil se k prvnímu vozu, rukou zabalenou do kapesníku otevřel dveře a nahlédl dovnitř. Otevřel přihrádku v palubní desce a zase ji zavřel. Prohlédl si mrtvého muže za volantem. Nechal dveře otevřené a přešel na stranu řidiče. Ve dveřích byla spousta drobných otvorů. V předním skle také. Malý kalibr. Šest milimetrů. Patrně hrubé broky číslo čtyři. Podle rozmístění otvorů. Otevřel dveře a stiskl tlačítko na vytažení okýnka, ale zapalování nebylo zapnuté. Zavřel dveře, stál na místě a prohlížel si nízké kopce.

Dřepl si, sundal z ramene pušku, položil ji do trávy, vzal H&K a dlaní otevřel závěr. V komoře byl nevystřelený náboj, ale v zásobníku už zbývaly jen další dva. Přičichl k ústí hlavně. Vyklepl zásobník, pověsil si pušku na jedno rameno, pouzdro se samopalem na druhé, došel zpátky k offroadu a ukázal muži zásobník. Otra, řekl. Otra.

Muž přikývl. En mi bolsa.

Umíte anglicky?

Neodpověděl. Snažil se někam ukázat bradou. Moss si všiml, že mu z kapsy plátěného saka vyčuhují dva zásobníky. Naklonil se do kabiny, vytáhl je a poodstoupil. Pach krve a výkalů. Zasunul jeden plný zásobník do samopalu a druhý si dal do kapsy. Agua, cuate, řekl muž.

Moss přejel pohledem po okolní krajině. Už sem vám říkal, že vodu nemám.

La puerta, řekl muž.

Moss se na něj podíval.

La puerta. Hay lobos.

Tady žádný lobos nejsou.

Sí, sí. Lobos. Leones.

Moss loktem zavřel dveře.

Vrátil se k prvnímu vozu, zastavil se a zadíval se na otevřené dveře na straně spolujezdce. V nich otvory po kulkách nebyly, ale na sedadle byla krev. Klíček zůstal v zapalování a on se natáhl, otočil s ním a pak stiskl tlačítko pro vytažení okýnka. Z drážky začalo skřípavě vyjíždět sklo. V okýnku byly dvě díry a na vnitřní straně jemný vějíř zaschlé krve. Stál a přemýšlel o tom. Podíval se na zem. Krvavé stopy v jílu. Krev na trávě. Zahleděl se k jihu přes kalderu, směrem, odkud vůz přijel. Někdo tu přestřelku musel přežít. A nebyl to ten žíznivý cuate v offroadu.

Zamířil na planinu a udělal široké kolo, aby zjistil, kde slunce v řídké trávě odhalí stopy pneumatik. Pak poodešel asi třicet metrů dál k jihu a pokračoval v hledání. Objevil šlépěje raněného a sledoval je, dokud nenarazil na louži zaschlé krve v trávě. A o kus dál na další.

Ty daleko nedojdeš, řekl. Možná si myslíš, že jo. Ale nedojdeš.

Opustil stopy, sevřel v podpaží odjištěný H&K a vykročil k nevysokému kopečku. Prohlédl triedrem krajinu v jižním směru. Nic. Stál a pohrával si v prstech s kančím tesákem. Teď už sis uričtě zalez někam do stínu a koukáš, jesi někdo nejde za tebou. A seš si naprosto jistej, že já tebe v žádnym případě nemůžu vidět dřív než ty mě.

Dřepl si, opřel si lokty o kolena a přejel triedrem po skalách na konci údolí. Posadil se, zkřížil nohy a prohlédl terén ještě jednou pomaleji, pak sklonil triedr a jen seděl. Nenech si tady prohnat tu svojí tupou palici kulkou, řekl. Pozor na to.

Otočil se a zadíval se na slunce. Bylo něco kolem jedenácté. Nikde neni psáno, že se to všechno muselo stát neska v noci. Klidně to mohlo bejt už včera. Nebo předvčírem.

Nebo to mohlo bejt neska.

Zvedl se mírný větřík. Posunul si klobouk do týla, otřel si čelo šátkem a vrátil šátek do zadní kapsy džínů. Zahleděl se přes kalderu k nízkému skalnatému hřebenu na východní straně údolí.

Nic raněnýho nešplhá do kopce, řekl. Tak to prostě na světě nechodí.

Na vrchol hřebenu se lezlo dost obtížně, a než se tam dostal, bylo skoro poledne. V dálce na severu se tetelící krajinou šinul obrys tiráku. Patnáct kilometrů. Možná dvacet. Dálnice 90. Posadil se a přejel po nové krajině triedrem. Pak se zarazil.

Na úpatí skalnatého srázu na okraji planiny bylo vidět kousek něčeho modrého. Dlouho to pozoroval triedrem. Nic se nehýbalo. Prohlédl si krajinu okolo. Pak to sledoval ještě chvíli. Uplynula skoro celá hodina, než se zvedl a zamířil dolů.

Mrtvý muž ležel přitisknutý ke skále. Poniklovaný policejní automat ráže .45 mu vypadl z ruky do trávy mezi nohama. Původně seděl a opíral se, ale svezl se ke straně. Měl otevřené oči. Vypadal, jako by si prohlížel něco malého v trávě. Na zemi a na skále za ním byla krev. Dosud měla tmavočervenou barvu, možná proto, že se zatím nedostala na přímé slunce. Moss zvedl pistoli, stiskl palcem pojistku na pažbě a spustil kohoutek. Dřepl si a pokusil se otřít krev z pažby do mužových kalhot, ale krev už byla příliš sražená. Vstal, zastrčil si pistoli vzadu za opasek, posunul si klobouk do týla a otřel si zpocené čelo do rukávu. Otočil se a prohlížel si krajinu. U kolena mrtvého muže stála těžká kožená diplomatka a Moss přesně věděl, co v ní je, a měl zvláštní strach, kterému sám pořádně nerozuměl.

Nakonec ji zvedl, poodešel stranou, posadil se do trávy, sundal si pušku z ramene a položil ji vedle sebe. Seděl s roztaženýma nohama, H&K v klíně a diplomatku postavenou mezi koleny. Pak se natáhl, rozepnul přezky na obou řemíncích, vycvakl mosaznou sponu, zvedl koženou chlopeň a přeložil ji dozadu.

Byla po okraj naplněná stodolarovými bankovkami. Všechny v balíčcích ovázaných bankovní páskou s razítkem hodnoty 10.000 $. Netušil, kolik to přesně dává dohromady, ale dokázal si udělat poměrně dobrou představu. Seděl tam, díval se na diplomatku, pak ji zavřel a seděl dál se skloněnou hlavou. Stála tu před ním celá jeho budoucnost. Den za dnem od úsvitu do setmění až do smrti. Všechno zhuštěné do haldy papírů v jedné tašce.

Zvedl hlavu a zahleděl se přes planinu. Mírný větřík od severu. Chládek. Slunečno. Jedna hodina po poledni. Pohlédl na mrtvého muže v trávě. Na boty z krokodýlí kůže, které byly plné krve a postupně černaly. Na konec jeho života. Tady na tom místě. Hory v dálce na jihu. Vítr v trávě. Ticho. Zacvakl sponu, protáhl řemínky přezkami, vstal, zavěsil si pušku přes rameno, zvedl diplomatku a samopal, podle stínu určil směr a vykročil.

Cestu k autu si pamatoval a přemýšlel, jestli by nebylo lepší vydat se přes poušť až za tmy. Žili tu ale mohavští chřestýši, a kdyby ho v noci nějaký uštknul, s největší pravděpodobností by skončil jako všichni ostatní účastníci toho místního večírku a diplomatka i s obsahem by připadla příštímu šťastnému nálezci. Na druhou stranu představoval přechod otevřené planiny za denního světla, se samopalem pověšeným na rameni a taškou s několika miliony dolary v ruce, nemalé riziko. Navíc ty peníze určitě někdo přijde hledat. A možná ne jediný někdo.

Přemýšlel, jestli by se neměl vrátit pro tu brokovnici s bubnovým zásobníkem. Brokovnicím vždycky důvěřoval. Dokonce zvažoval, že zahodí samopal. Už jen za jeho držení mohl jít sedět.

Nezahodil nic a k vozům se taky nevrátil. Vypravil se ke svému autu, zkracoval si trasu mezerami mezi sopečnými hřebeny, přecházel planiny a nižší kopce. Až pozdě odpoledne dorazil k nezpevněné cestě, po které ráno ještě za tmy, před takovou dobou, přijel. Zhruba po dalším kilometru došel k autu.

Otevřel dveře a postavil pušku na podlahu. Obešel auto, otevřel dveře u řidiče, stiskl páčku, posunul sedačku dopředu a položil za ni diplomatku a samopal. Pětačtyřicítku a triedr položil na vedlejší sedadlo, nastoupil, zasunul sedačku, co nejdál to šlo, a strčil klíček do zapalování. Pak si sundal klobouk, opřel si hlavu o studené sklo za sedačkou a zavřel oči.

Když dojel k dálnici, zpomalil, překodrcal přes mříž zabraňující přechodu dobytka, pak vyjel na asfalt a rozsvítil světla. Zamířil na západ k Sandersonu a ani jednou neopřekročil povolenou rychlost. Zastavil u benzínky na východním konci města, koupil si cigarety a velkou láhev vody, pak pokračoval směrem na Desert Aire, zastavil před přívěsem a vypnul motor. Uvnitř se svítilo. I dyby ses dožil stovky, řekl, ani jeden den už nebude jako tendle. Ale hned zalitoval, že to říkal.

Vyndal z přihrádky v palubní desce baterku, vystoupil, vytáhl zpoza sedačky samopal a diplomatku a vlezl pod přívěs. Ležel tam na holé zemi a díval se na podvozek. Levné plastové trubky a překližka. Kusy izolace. Nacpal H&K do jednoho rohu, zakryl ho izolací a dál tam ležel a přemýšlel. Pak vylezl i s diplomatkou ven, oprášil se a po schodech vešel dovnitř.

Ležela na gauči, koukala na televizi a popíjela kolu. Ani k němu neotočila hlavu. Tři hodiny, řekla.

Můžu přijít pozdějc.

Podívala se na něj přes opěradlo gauče, pak se obrátila zpátky k televizi. Co máš v tý tašce?

Je plná peněz.

Jo, to určitě.

Došel do kuchyně a vzal si z lednice pivo.

Dáš mi klíčky? zeptala se.

Kam deš.

Pro cigarety.

Pro cigarety.

Přesně tak, Llewelyne. Pro cigarety. Tvrdnu tady celej den.

Co trochu kyanidu? Na ten by chuť nebyla?

Dej mi ty klíčky. Sednu si chvíli venku na dvoře a zapálim si.

Usrkl si piva, došel do ložnice, klekl si na jedno koleno a zastrčil diplomatku pod postel. Pak se vrátil. Ňáký cigarety mám, řekl. Dojdu ti pro ně.

Postavil pivo na linku, vyšel ven, vzal dvě krabičky cigaret, triedr a pistoli, pověsil si .270 přes rameno, zabouchl dveře a vrátil se dovnitř. Podal jí cigarety a pokračoval dozadu do ložnice.

Kde si vzal tu pistoli? zavolala za ním.

Tam, kde se berou pistole.

To sis jí koupil?

Ne. Našel.

Posadila se na gauči. Llewelyne?

Vrátil se z ložnice. Co? Přestaň tu hulákat.

Kolik si za ní dal?

Nemusíš vědět všechno.

Kolik.

Povídám, že sem jí našel.

Nikdy sis takový věci nekupoval.

Posadil se na gauč, hodil si nohy na stolek a srkl si piva. Neni moje, řekl. Já bych si pistoli nekoupil.

No to doufám.

Otevřela krabičku cigaret, jednu vytáhla a zapálila si ji. Kde si byl celej den?

Šel sem ti pro cigarety.

Já to radši ani nechci vědět. Radši ani nechci vědět, co všechno kde provádíš.

Srkl si piva a přikývl. Dobře děláš.

Ono je to totiž lepší, nic nevědět.

Eště chvíli budeš držkovat, a dotáhnu tě do postele a dostaneš, co se do tebe vejde.

Řečičky.

No jen držkuj.

Akorát si honíš triko.

Počkej, až dopiju to pivo. Pak uvidíme, kdo si honí triko a kdo ne.

Když se probudil, digitální budík na nočním stolku ukazoval 1:06. Ležel a díval se do stropu. Syrové světlo pouliční lampy zalévalo ložnici chladným, namodralým světlem. Jako zimní měsíc. Nebo nějaký jiný měsíc. V tom světle bylo cosi cizího a nezemského, co ho uklidňovalo. Cokoli, jen ne spát ve tmě.

Vystrčil nohy zpod peřiny a posadil se. Podíval se na její nahá záda. Vlasy na polštáři. Sklonil se, přetáhl jí peřinu přes rameno, vstal a odešel do kuchyně.

Vzal z lednice láhev s vodou, odšrouboval víčko, zůstal stát ve světle otevřených dveří lednice a pil. Pak jen stál s lahví v ruce, voda v kapkách stékala po studeném skle a on hleděl z okna na dálnici k východu. Stál tam tak dlouho.

Když se vrátil do ložnice, sebral z podlahy trenky, oblékl si je, došel do koupelny a zavřel za sebou dveře. Pak prošel do druhé ložnice, vytáhl zpod postele diplomatku a otevřel ji.

Posadil se na podlahu, diplomatku si postavil mezi nohy, zabořil ruce mezi bankovky a povytáhl je ven. Dvacet balíčků. Zastrčil je zpátky a zatřásl taškou, aby se peníze urovnaly. Krát dvanáct. To snadno spočítal z hlavy. Dva celá čtyři milionu. Všechno v použitých bankovkách. Seděl a díval se na ně. Nesmíš to brát na lehkou váhu, řekl. Jako ňáký štěstí.

Zavřel diplomatku, upevnil řemínky, zastrčil ji pod postel, vstal a vyhlédl z okna na hvězdy nad skalnatým návrším na sever od města. Hrobové ticho. Ani pes. Nevzbudil se ale kvůli penězům. Ty tam v tom offroadu, už je po tobě? řekl. Neni po tobě, zmetku.

Když se oblékal, probudila se a otočila se k němu.

Llewelyne?

No.

Co to děláš?

Oblíkám se.

Kam deš?

Ven.

Kam deš, lásko?

Zapomněl sem něco udělat. Vrátim se.

Co deš udělat?

Otevřel šuplík, vyndal z něj pětačtyřicítku, vytáhl zásobník, zkontroloval ho, zasunul ho zpátky a zastrčil si pistoli za opasek. Otočil se k ní.

Možná se chystám udělat tu největší pitomost na světě, ale stejně pudu. Dybych se nevrátil, řekni mámě, že jí mám rád.

Tvoje máme je mrtvá, Llewelyne.

No tak jí to řeknu sám.

Posadila se na posteli. Ty mě vážně děsíš, Llewelyne. Si v nějakym průšvihu?

Ne. Spi.

Spi?

Za chvíli sem zpátky.

Di do háje, Llewelyne.

Ustoupil do dveří a zadíval se na ni. Co dyž se nevrátím? Takle se se mnou rozloučíš?

Natáhla si župan a vyšla za ním chodbičkou do kuchyně. Vytáhl zpod dřezu čtyřlitrový kanystr a začal do něj napouštět vodu z kohoutku.

Víš, kolik je hodin? řekla.

Jo. Vim, kolik je hodin.

Lásko, já nechci, abys někam chodil. Kam deš? Já nechci, abys šel pryč.

Tak to sme dva, zlato, protože mně se taky nechce jít. Vrátim se. Nezůstávej kůli mně vzhůru.

Zastavil pod lampami u benzínky, vypnul motor, z přihrádky v palubní desce vytáhl mapu, rozložil ji na vedlejší sedačce a zadíval se do ní. Nakonec si označil místo, kde by podle něj měly být vozy, a zakreslil si, kudy se k nim dostat od Harkleho dobytčí brány. Měl na autě kvalitní terénní pneumatiky a v kufru dvě rezervy, ale bude to hodně drsná cesta. Seděl a díval se na čáru, kterou nakreslil. Pak se předklonil, chvíli studoval terén a nakreslil druhou čáru. Pak jen seděl a díval se do mapy. Když znovu nastartoval a vyjel na dálnici, bylo čtvrt na tři ráno, dálnice prázdná, v rádiu v tomhle zapadákově po celé šířce pásma ani statické šumění.

Zastavil u dobytčí brány, vystoupil, otevřel ji, vjel dovnitř, znovu vystoupil, zavřel ji, pak jen stál a poslouchal ticho. Potom znovu nasedl do auta a vyrazil po prašné cestě k jihu.

Jel na dvojku s pohonem jen na dvě kola. Měsíc se skrýval vpředu pod obzorem a jeho svit se rozléval kolem tmavých plakátových kopců jako světlo jevištních reflektorů za kulisami. Kus pod místem, kde parkoval ráno, odbočil na starou vozovou cestu, která vedla na východ přes Harkleho pozemky. Když se měsíc konečně vyhoupl mezi kopce, nateklý, bledý a pokřivený, ozářil všechno kolem a Moss zhasl přední světla.

Po půlhodině zaparkoval, vyšplhal po svahu na hřeben a rozhlédl se po krajině na východ a na jih. Měsíc na obloze. Modrý svět. Přes planinu pluly zřetelné stíny mraků a spěchaly do svahů. Seděl mezi kameny, nohy překřížené před sebou. Nikde ani kojot. Nic. Až na mexickýho pašeráka drog. Jo. No i to je někdo.

Když se vrátil k autu, sjel z cesty a pokračoval jen podle měsíce. Projel pod sopečným předhořím na horním konci údolí a znovu se stočil k jihu. Měl dobrou paměť na krajinu. Projížděl terénem, který si dopoledne prohlížel z hřebenu, a znovu zastavil, vystoupil a poslouchal. Když opět nasedl do auta, vypáčil plastový kryt stropního světla, vyšrouboval žárovku a položil ji do popelníku. Seděl s baterkou v ruce a studoval mapu. Jel dál, a když znovu zastavil, prostě jen vypnul motor a zůstal sedět se staženým okýnkem. Seděl tak dlouho.

Zaparkoval asi kilometr nad horním koncem kaldery, zvedl z podlahy plastový kanystr s vodou a zastrčil si baterku do zadní kapsy. Pak vzal ze sedačky pětačtyřicítku, stiskl palcem tlačítko na klice, potichu zavřel dveře, otočil se a vykročil k vozům.

Stály přesně tak, jak je opustil, přidřeplé na prostřílených pneumatikách. Blížil se k nim s pětačtyřicítkou v ruce. Hrobové ticho.

Nejspíš kvůli měsíci. I jeho vlastní stín mu připadal jako příliš velká společnost. Nepříjemný pocit. Vetřelec. Mezi mrtvými. No tak, seber se trochu, řekl. Nejsi jeden z nich. Zatim.

Dveře offroadu byly otevřené. Když si toho všimnul, poklekl na jedno koleno. Postavil kanystr na zem. Ty idiote, řekl. Tady to máš. Si tak blbej, že si ani nezasloužíš žít.

Pomalu se otočil a přejel zrakem po krajině. Slyšel jen tep vlastního srdce. Došel až k vozu a přikrčil se u otevřených dveří. Muž se zhroutil bokem na přístrojovou desku. Dosud zapnutý v bezpečnostním pásu. Všude čerstvá krev. Moss vytáhl z kapsy baterku, přikryl žárovku dlaní a rozsvítil ji. Někdo ho střelil do hlavy. Žádní lobos. Žádní leones. Namířil tlumený paprsek do nákladového prostoru za sedačkami. Všechno pryč. Zhasl baterku a vstal. Pomalu došel k ostatním tělům. Brokovnice zmizela. Měsíc už vystoupal do čtvrtiny oblohy. Světlo skoro jako ve dne. Připadal si jako brouk chycený do sklenice.

Už byl v polovině zpáteční cesty přes kalderu, když se najednou zarazil. Přikrčil se, pistoli s nataženým kohoutkem u kolene. V měsíčním světle viděl na vrcholku kopce svoje auto. Stočil pohled trochu stranou, aby ho viděl ostřeji. Něco tam vedle něj stálo. Pak to zmizelo. Jesi tendle svět někdy viděl idiota, řekl, tak seš to ty. Teď to máš spočítaný.

Zastrčil si pětačtyřicítku vzadu za opasek a poklusem zamířil k lávovému hřebenu. V dálce zaslechl startovat auto. Na vrcholku kopce se rozsvítila světla. Rozběhl se.

Když se dostal ke skalám, auto už bylo v polovině kaldery. Světla poskakovala po hrbolaté zemi. Rozhlédl se, kde by se schoval. Málo času. Lehl si na břicho do trávy, hlavu ukryl mezi rukama a čekal. Buď ho viděli, nebo ne. Čekal. Auto projelo kolem. Když zmizelo, vstal a začal šplhat do svahu.

V polovině svahu se zastavil, nasával vzduch a snažil se poslouchat. Světla byla někde pod ním. Neviděl je. Šplhal dál. Po chvíli dole rozeznal tmavé obrysy vozů. Pak se přes kalderu vracelo auto, se zhasnutými reflektory.

Ležel přitisknutý ke skále. Po lávě přeběhl kužel světla, tam a zpátky. Auto zpomalilo. Slyšel, jak motor přede naprázdno. Pomalý běh pístů. Velký osmiválec. Po skalách znovu přeběhl kužel světla. Fajn, řekl. Tak to skončíme, ať se netrápíš. To bude pro všechny nejlepší.

Řidič nepatrně vytúroval motor a dál ho nechal běžet naprázdno. Hluboké hrdelní vrčení výfuku. Písty a vačky a kdo ví co ještě. Po chvíli odjel do tmy.

Když se dostal na vrchol hřebenu, přikrčil se, vytáhl zpoza opasku pětačtyřicítku, spustil kohoutek, zastrčil ji zpátky a zahleděl se k severu a pak k východu. Po autu nikde ani stopy.

Jak by se ti líbilo sedět tam v tom svým starým pickupu a snažit se tý káře ujet? řekl. Pak si uvědomil, že svůj pickup už nikdy neuvidí. Ale co, řekl. Spoustu věcí už nikdy neuvidíš.

Na konci kaldery se znovu objevilo světlo a postupovalo po hřebenu. Moss ležel na břiše a sledoval ho.

Dybys věděl, že se tady potuluje někdo, kdo má tvoje dva miliony dolarů, kdy bys ho asi tak přestal hledat?

Přesně tak. Nikdy.

Ležel a poslouchal. Auto už neslyšel. Po chvíli vstal a přelezl na druhou stranu hřebenu. Prohlížel si krajinu. Široká planina, ztichlá v měsíčním svitu. Nedala se přejít a nebylo kam jinam pokračovat. Tak co, starouši, jakej je plán bé?

Sou štyry ráno. A víš, kde teď seš, kamaráde?

Heleď. Co takle se vrátit k autu a dojet to tomu parchantovi trochu vosolit.

Měsíc stál vysoko a byl menší. Šplhal podél svahu a nespouštěl zrak z planiny dole. Jak moc se ti do toho chce? řekl.

Hodně.

To doufám.

Zaslechl auto. Objelo se zhasnutými světly výběžek hřebenu a vyrazilo v měsíčním svitu po okraji planiny. Přitiskl se mezi skály. Jako by toho bylo málo, vzpomněl si na štíry a chřestýše. Kužel světla přejížděl sem a tam po svahu. Systematicky. Ostrá záře, tmavý stín. Nehýbal se.

Auto odjelo na druhou stranu a vrátilo se. Popojíždělo na dvojku, zastavovalo, motor vrněl. Posunul se o kousek dál, odkud měl lepší výhled. Z rány na čele mu stékala krev do oka. Ani nevěděl, kde k ní přišel. Protřel si oko dlaní, a tu si otřel do džínů. Vytáhl kapesník a přitiskl si ho na čelo.

Moh bys vyrazit na jih k řece.

Jo, to bys moh.

Míň otevřenýho terénu.

Míň neznamená žádnej.

Otočil se. Kapesník si pořád držel na čele. Na obloze ani mráček.

Do svítání se musíš někam dostat.

Jo, nejlíp domu do postele.

Prohlížel si ztichlou modrou planinu. Rozlehlý, nehybný amfiteátr. Čekal. Tenhle pocit už zažil. V jiné zemi. Myslel, že tehdy to bylo naposled.

Čekal dlouho. Auto se nevracelo. Postupoval po hřebenu k jihu. Zastavil se a poslouchal. Ani kojot, nic.

Když sestoupil na planinu, nebe na východě už se začínalo prosvětlovat. Větší tma než teď už tuhle noc nebude. Planina se táhla ke korytu řeky a on se naposled zaposlouchal a vyběhl.

Bylo to dost daleko, a když zaslechl auto, pořád mu zbývalo nějakých dvě stě metrů. Nad kopci se začínalo rozlévat syrové šedé světlo. Když se ohlédl, viděl proti čerstvě vyrýsovanému obzoru oblak prachu. Ještě aspoň kilometr daleko. V předjitřním tichu znělo vrčení auta stejně výhružně jako vrčení člunu na jezeře. Pak zaslechl, jak řidič podřadil. Vytáhl pětačtyřicítku, aby ji neztratil, a rozběhl se o život.

Když se znovu ohlédl, auto už překonalo víc než polovinu vzdálenosti. On byl pořád sto metrů od řeky a nevěděl, co tam na něj čeká. Vyschlá skalnatá rokle. Do mezery mezi horami na východě stoupalo první světlo a rozlévalo se po krajině před ním. Auto jen zářilo, reflektory na střeše, odrazky na nárazníku. Kdykoli se kola ocitla nad zemí, rozjetý motor zavyl naprázdno.

Nezastřelej tě. Nemůžou si to dovolit.

Planinou se rozlehla táhlá ozvěna štěknutí pušky. Zaslechl něco zašeptat nad hlavou a pochopil, že to byla kulka, která odbzučela kamsi k řece. Ohlédl se a ve střešním okýnku stál muž, jednu ruku na střeše, ve druhé skloněnou pušku.

Řeka v tom místě vytékala z kaňonu, stáčela se širokým obloukem a pokračovala podél hustých porostů vysokého rákosí. O kus dál omývala skalnatý útes a pak si razila cestu dál k jihu. Hluboko v kaňonu tma. Temná voda. Skočil dolů do koryta, upadl, převalil se, vstal a rozběhl se z dlouhého písečného svahu k vodě. Ani ne po deseti metrech pochopil, že na to nemá čas. Ještě jednou se ohlédl na okraj koryta, pak si dřepl, pevně před sebou v obou rukou sevřel pětačtyřicítku a odrazil se ze svahu.

Pořádný kus se kutálel a kouzal, oči zavřené před prachem a pískem, který vířil kolem, pistoli přitisknutou na prsa. Pak tohle všechno skončilo a on prostě jen padal. Otevřel oči. Nad ním se pomalu otáčel čerstvý ranní svět.

Dopadl na štěrkový svah a zasténal. Pak se kutálel ostrou trávou. Zastavil se, zůstal ležet na břiše a lapal po dechu.

Pistole byla pryč. Plazil se zpátky uválenou trávou, dokud ji nenašel, zvedl ji, obrátil se, prohlédl si okraj říčního koryta nad sebou a několikrát plácl hlavní pistole o předloktí, aby z ní vyklepal písek. Sám ho měl plnou pusu. Oči. Spatřil proti nebi dvě postavy, natáhl kohoutek, vystřelil po nich a postavy zase zmizely.

Věděl, že nemá čas se plížit, tak prostě vstal a rozběhl se vodou, přes mělká úzká vedlejší ramena, přes široký písečný práh až k hlavnímu toku řeky. Vytáhl klíče a peněženku a zapnul si je do náprsní kapsy. Studený vítr od vody páchl po železe. Úplně ho cítil na jazyku. Zahodil baterku, spustil kohoutek pětačtyřicítky a zastrčil si ji vpředu pod džíny. Pak si zul boty, zasunul si je na bocích pod opasek, utáhl ho, jak to jen šlo, otočil se a ponořil se do řeky.

Zima mu vyrazila dech. Šlapal břidlicově modrou vodu, otočil se a zahleděl se zpět k okraji koryta. Nic. Otočil se a plaval.

Proud ho vynesl na okraj zákruty a natlačil ho na skálu. Odstrčil se. Útes, který se zvedal nad ním, byl tmavý a posetý hlubokými prohlubněmi a voda ve stínech byla černá a zčeřená. Když se konečně dostal z hlavního proudu a ohlédl se, uviděl na vrcholku útesu zaparkované auto, ale nikoho u něj. Ujistil se, že ještě má boty a pistoli, pak se otočil a vyrazil k druhému břehu.

Když celý rozklepaný vylezl z vody, byl přes kilometr od místa, kde do ní vlezl. Přišel o ponožky, a tak se bosý rozběhl k porostu rákosí. Kruhové prohlubně ve svažité skále, kde předkové rozemílali mouku. Když se znovu ohlédl, auto bylo pryč. Na vysokém útesu viděl proti nebi siluety dvou běžících mužů. Už byl skoro v rákosí, když to kolem něj zašelestilo, ozvalo se těžké zadunění a pak jeho ozvěna z druhého břehu.

Jeden hrubý brok ho zasáhl do nadloktí, olověná kulička se zaryla pod kůži. Štíplo to jako sršní žihadlo. Přikryl si ránu dlaní a zanořil se do rákosí. Levá noha jako by pod ním chtěla při každém kroku povolit a těžko se mu dýchalo.

Hluboko v rákosí klesl na kolena a jen tak klečel a lapal po dechu. Uvolnil si opasek, nechal boty spadnout do písku, sáhl do kalhot, vytáhl pětačtyřicítku, položil ji vedle sebe a prohmatal si paži. Brok byl pryč. Rozepnul si košili, svékl ji a natočil ruku, aby si prohlédl ránu. Měla skoro přesně tvar broku, mírně krvácela a zůstalo v ní pár kousků látky z košile. Celá paže kolem rány už začínala nehezky fialovět. Vyždímal košili, znovu si ji oblékl, zapnul ji, obul se, vstal a utáhl si pásek. Zvedl pistoli, vyndal zásobník, vyklepl náboj z komory, zatřásl pistolí, profoukl hlaveň a znovu nabil. Nevěděl, jestli bude střílet nebo ne, ale říkal si, že možná bude.

Když se na druhé straně dostal z rákosí, zastavil se a ohlédl, ale rákosí bylo dobře deset metrů vysoké, takže nic neviděl. Po proudu se rozkládal široký pás topolového háje. Když k němu došel, už se mu v mokrých botách začínaly dělat na bosých nohou puchýře. Paži měl nateklou a pulzovala bolestí, ale přestala krvácet a on vyšel na slunce, posadil se do štěrku, zul si boty a zadíval se na zarudlé otlačeniny na patách. Jakmile se posadil, začala ho znovu bolet noha.

Rozepnul malé kožené pouzdro na opasku, vytáhl nůž, pak vstal a znovu si svlékl košili. Odřízl u loktů rukávy, posadil se, omotal si je kolem chodidel a obul se. Zastrčil nůž zpátky do pouzdra, zapnul ho, zvedl pistoli, vstal a poslouchal. Vlhovec. Nic.

Právě když se otočil k odchodu, zaslechl z druhého břehu velice slabě auto. Pátral po něm pohledem, ale nic neviděl. Myslel si, že teď už se oba muži nejspíš dostali přes řeku a jsou mu v patách.

Pokračoval dál mezi stromy. Kmeny zanesené bahnem po velké vodě a kořeny propletené mezi kameny. Znovu si zul boty a pokusil se přejít po štěrku tak, aby po sobě nezanechal žádné stopy, pak začal po vysokém, skalnatém srázu šplhat na jižní okraj říčního kaňonu, boty, odmotané rukávy a pistoli nesl v ruce a neustále obhlížel terén pod sebou. Slunce už svítilo až do kaňonu a kameny, na které šlapal, budou za minutu suché. Na římse kus pod okrajem se zastavil, postavil boty do trávy a lehl si vedle nich na břicho. Nahoře by byl za deset minut, ale tušil, že těch deset minut nemá. Na druhém břehu se z útesu s pronikavým hvízdnutím vznesl jestřáb. Čekal. Po chvíli se z rákosí proti proudu řeky vynořil muž a zastavil se. V ruce držel samopal. Vedle se vynořil druhý muž. Podívali se na sebe a pokračovali.

Prošli pod ním a on je sledoval, dokud nezmizeli z dohledu. Vlastně na ně ani nemyslel. Myslel na svoje auto. Až se v pondělí v devět ráno otevře budova soudu, někdo tam zavolá a podle čísla vozu si zjistí jeho jméno a adresu. Za nějakých čtyřiadvacet hodin. Pak budou vědět, kdo je, a nikdy ho nepřestanou hledat. Nikdy. To znamená nikdy.

Měl bratra v Kalifornii a co mu měl říct? Arthure, jede tě navštívit pár prima kluků, co ti chtěj upnout koule do šestipalcovýho svěráku a po kouskách točit klikou, jesi víš kde sem nebo ne. Možná bys měl zvážit, jesi se radši nepřestěhuješ do Číny.

Posadil se, omotal si chodidla, obul boty, vstal a vyrazil na ten poslední kus cesty k okraji kaňonu. Nahoře se rozkládala dokonalá rovina, která se táhla k jihu a k východu. Červená hlína a kreozot. V dálce hory a za nimi další. Nikde nic. Tetelení horka. Zastrčil si pistoli za opasek, naposled pohlédl dolů k řece a vyrazil na východ. Langtry odsud bylo vzdušnou čarou padesát kilometrů. Možná míň. Deset hodin. Dvanáct. Chodidla ho bolela už teď. Noha ho bolela. Hrudník. Paže. Řeka mu zmizela za zády. Ani se z ní nenapil.

II

Nevim, jesi je neska práce policajta nebezpečnější, než bejvala dřív. Vim, že dyž sem nastoupil do úřadu, tak vás zavolali ke rvačce a vy ste to tam museli jet urovnat a ty chlapi se pak místo toho chtěli rvát s várna. A někdy ste na to museli přistoupit. Protože jinak to prostě nešlo. A nebylo by moc příjemný to vod nich schytat. Neska už se takový věci moc neviděj, ale je fakt, že se možná viděj horší. Jednou na mě jeden frajer vytáhnul pistoli a já po ní hrábnul akorát ve chvíli, kdy zmáčknul spoušť a úderník na kohoutku mně zajel na palci až do masa. Dodneška tam mám vidět jizvu. Ale ten chlap mě v tu chvíli chtěl naprosto bez milosti zabít. Před pár lety, a neni to zas tak dávno, jedu takle v noci po jedný obyčejný asfaltce, až sem dojel ňákej pickup, kde na korbě seděli takový dva hošani. Mžourali na mě ve světle mejch reflektorů a já je nejdřív nechal trochu ujet, jenže to auto mělo mexickou poznávačku, a tak si říkám, že je radši stopnu a trochu si je proklepnu. Tak sem zapnul maják, a jakmile sem to udělal, tak koukám, že se v tom pickupu otevřelo zadní okýnko a někdo těm hošanum na korbě podává brokovnici. Narovinu vám říkám, že sem zadupnul brzdu voběma nohama. Auto začalo jít do smyku a světla se zapíchly do křoví u silnice, ale eště sem stačil zahlídnout, jak ten kluk tam na korbě zvedá tu brokovnici. Zaklonil sem se na sedačce, a jakmile sem se zaklonil, už se na mě sype celý přední sklo v takovejch těch pichlavejch malejch střípkách. Pořád sem měl jednu nohu na brzdě a cejtil sem, jak auto klouže do škarpy, a říkal sem si, že se určitě převrátí na střechu, ale nepřevrátilo. Akorát se dovnitř nabrala spousta hlíny. Vypálil po mně eště dvakrát a rozstřelil vobě okýnka na jedný straně a pak sem konečně zastavil a ležel sem tam na sedačce s vytaženym revolverem a poslouchal sem, jak ten pickup ujíždí, a pak sem se zvednul a párkrát vypálil po zadních světlech, ale to už byli dávno pryč. Tim chci říct, že dyž se rozhodnete někoho stopnout, vůbec netušíte, co vlastně stopujete. Stojíte třeba na dálnici. Dete k ňákýmu autu a vůbec nevíte, co tam na vás třeba čeká. Seděl sem tam v tý škarpě hodně dlouho. Motor chcípnul, ale světla svítily dál. Celý auto plný skla a hlíny. Vylez sem ven a voklepal to ze sebe a zase sem vlez dovnitř a seděl sem tam. Snažil sem si to srovnat v hlavě Stěrače visely dovnitř na přístrojovou desku. Vypnul sem světla a seděl sem tam jen tak. Člověk, kerej se postaví proti policajtovi a začne po něm střílet, s tim neni žádná legrace. Ten pickup už sem nikdy neviděl. Ani nikdo jinej. Ani tu poznávačku. Možná sem se měl za nima pustit. Nebo to aspoň zkusit. Nevim. Dojel sem zpátky do Sandersonu a zastavil před kavárnou a to vám povídám, že se odevšad seběhli lidi, aby se na to auto podívali. Bylo jak řešeto. Jak to auto po Bonnii a Clydovi. Já na sobě neměl ani škrábnutí. Ani vod toho skla. Taky mě za to hned začali kritizovat. Ze sem tam vůbec zastavil. Ze sem se prej přijel předvádět. No možná že jo. Ale věřte mně, že to kafe sem fakt potřeboval.

Každý ráno čtu noviny. Hlavně asi proto, že se snažim pochopit, proč to muselo dojít až takle daleko. Ne že bych já ve svý pozici ňák zvlášť přispěl k tomu, aby to tak daleko nedošlo. Je to totiž čim dál těžší. Před ňákym časem se tady u nás sčuchli dva kluci, jeden z Kalifornie a druhej z Floridy, no a potkali se zhruba někde uprostřed. A začali spolu jezdit sem a tam a zabíjet lidi. Už sem zapomněl, kolik jich zabili. Řekněte mně, jak velká je pravděpodobnost, že se něco takovýho stane. Ty dva se předtím nikdy neviděli. Zas tolik takovejch lidí přece bejt nemůže. Já myslím, že ne. Ale to nikdo neví. Nedávno tady jedna ženská hodila svoje čerstvě narozený dítě do drtiče odpadků. Jak něco takovýho může člověka napadnout? Moje žena už noviny radši nečte. Nejspíš dobře dělá. Jako skoro dycky.

Bell vyšel po zadních schodech do budovy soudu a zamířil chodbou ke své kanceláři. Otočil si židli, posadil se a zadíval se na telefon. No tak, řekl. Už sem tady.

Telefon zazvonil. Natáhl ruku a zvedl sluchátko. Šerif Bell, řekl.

Poslouchal. Přikývl.

Já myslim, paní Downieová, že hned zase sleze. Co dybyste mi zkusila zavolat za chvíli. Jo.

Sundal si klobouk, položil ho na stůl, seděl se zavřenýma očima a mnul si kořen nosu. Jo, řekl. Jo.

Já zatim moc mrtvejch koček na stromě neviděl, paní Downieová. Myslim, že dyž ho necháte na pokoji, tak sleze sám. Zkuste mi zavolat za chvíli, jo?

Zavěsil, zůstal sedět a díval se na telefon. Všechno je to vo penězích, řekl. Kdo má dost peněz, nemusí se s lidma vybavovat vo kočkách na stromě.

I dyž. Možná musí.

Zaskřehotala vysílačka. Zvedl ji, zmáčkl tlačítko a hodil si nohy na stůl. Bell, řekl.

Seděl a poslouchal. Dal nohy zpátky na zem a vstal.

Vem klíčky a podívej se do kufru. Jasně. Hned sem tam.

Zabubnoval prsty na desce stolu.

Dobře. Nech zapnutý světla. Za padesát minut sem tam. A Torberte? Zavři ten kufr.

Zastavili s Wendellem na asfaltové krajnici před policejním vozem a vystoupili. Torbert taky vystoupil a zůstal stát u dveří. Šerif přikývl. Vykročil podél okraje dálnice a prohlížel si stopy po pneumatikách. Tohodle sis doufám všimnul, řekl.

Jistě.

Tak se na to podíváme.

Torbert otevřel kufr. Stáli a dívali se na tělo. Muž měl předek košile celý od krve, zčásti už zaschlé. Celý obličej měl od krve. Bell se předklonil, sáhl do kufru, vytáhl muži něco z náprsní kapsy a rozbalil to. Zakrvácená účtenka z benzínky v Junction. No, řekl. Tak starej Bill Wyrick dojel na konečnou.

Nedíval sem se, jesi u sebe má peněženku.

To je v pořádku. Nemá. Měl prostě jen pitomou smůlu.

Prohlédl si dírku v mužově čele. Vypadá to na pětaštyrycítku. Čistej průstřel. Skoro jak po prosekávací střele.

Co je to prosekávací střela?

S tim se střílí na terče. Máš ty klíčky?

Jistě.

Bell zavřel kufr. Rozhlédl se. Auta na dálnici před nimi zpomalovala. Už sem mluvil s Lamarem. Řek sem mu, že bude mít auto zpátky tak za tři dny. Volal sem do Austinu a ráno tě budou čekat. Nehodlám ho přendavat do žádnýho z našich aut a vrtulník rozhodně už taky nepotřebuje. Až to vyřídíš, vemeš Lamarovo auto zpátky do Sonory a pak zavoláš a buď já, nebo Wendell pro tebe přijedeme. Máš ňáký peníze?

Jistě.

Hlášení vypiš jako dycky.

Jistě.

Běloch, něco před štyrycítkou, střední postava.

Jak se píše Wyrick?

Nijak. Nevíme, jak se menuje.

Jistě.

Možná má někde rodinu.

Jistě. A šerife?

No.

Co máme na pachatele?

Nic. Dej Wendellovi svoje klíčky, než na to zapomeneš.

Sou v autě.

Tak je tam příště radši nenechávej.

Jistě.

Uvidíme se pozejtří.

Jistě.

Doufám, že ten hajzl je už někde v Kalifornii.

Jo. Taky si říkám.

Ale mám takovej pocit, že neni.

Já taky.

Wendelle, můžeme jet?

Wendell se předklonil a odplivnul si. Jo, řekl. Já můžu. Podíval se na Torberta. Dyby tě zastavili s tim chlapem v kufru, tak jim řekni, že nevíš, kde se tam vzal. Řekni, že ti ho tam nejspíš někdo strčil, dyž sis skočil na kafe.

Torbert přikývl. A vy mě pak se šerifem budete tahat z cely smrti, jo?

Jesi tě nedostanem ven, pudem si tam sednout s tebou.

Vy dva byste neměli brát smrt takle na lehkou váhu, řekl Bell.

Wendell přikývl. No jo. To je pravda. Možná si jednou příde i pro mě.

Vyrazil po devadesátce k odbočce na Dryden a cestou zahlédl na silnici mrtvé káně. Viděl, jak se peříčka chvějí ve větru. Zajel ke kraji, vystoupil, vrátil se pěšky kus zpátky, dřepnul si na paty a zadíval se na káně. Zvedl jedno křídlo a nechal ho klesnout na asfalt. Studené žluté oko nehybně upřené na modrou klenbu nad nimi.

Bylo to velké káně rudoocasé. Zvedl ho za konec křídla, donesl ho ke škarpě a položil ho do trávy. Káňata tu lovila na asfaltu, vysedávala na sloupech vysokého napětí a sledovala kilometry dálnice v obou směrech. Číhala na cokoli živého, co by se odvážilo přejít. Blížila se ke kořisti proti slunci. Beze stínu. Plně soustředěná na lov a na nic jiného. Nechtěl, aby tu po něm jezdily kamiony.

Chvíli stál a díval se do pouště. Tak ticho. Hučení větru mezi dráty. Vysoká tráva podél silnice. Dračí stezky za kamenitými koryty vyschlých řek. Holé skalnaté hory zastíněné pozdním sluncem a směrem k východu mihotající se osa pouštní planiny a v celém kvadrantu nad ní nebe obtížené bouřkovými mraky černými jako saze. Bůh, který tuto zemi očistil solí a popelem, žije v tichosti. Vrátil se k vozu, nasedl a pokračoval v cestě.

Když zastavil před šerifovým úřadem v Sonoře, okamžitě uviděl žlutou pásku nataženou přes parkoviště. Hlouček lidí před soudem. Vystoupil a přešel přes ulici.

Co se stalo, šerife?

Nevim, řekl Bell. Právě sem přijel.

Protáhl se pod páskou a vyšel po schodech. Když zaklepal na dveře, Lamar zvedl hlavu. Poď dál, Ede, řekl. Poď dál. Někdo si u mě udělal pořádnej vroubek.

Vyšli na trávník před soudem. Několik mužů je následovalo.

Běžte všichni napřed, řekl jim Lamar. Potřebujeme si tudle se šerifem promluvit.

Vypadal strhané. Podíval se na Bella a pak na zem. Potřásl hlavou a odvrátil pohled. Jako kluk sem tady hrával kuličky. Přímo tady. Neska ty mladý snad už ani nevěděj, jak se to hraje. Todle moh udělat jedině naprostej magor, Ede.

To věřim.

Máš teď něco na práci?

Nic důležitýho.

Lamar odvrátil pohled. Otřel si oči hřbetem rukávu. Řeknu ti to na rovinu. Ta svině se nikdy nedostane před soud. Jesi ho chytnu já, tak ne.

Nejdřív ho ale musíme chytit.

Ten kluk byl ženatej.

To sem nevěděl.

Třiadvacet mu bylo. Férovej kluk. V životě by nikoho nepodrazil. A teď abych jel k němu domu, než se to jeho manželka doví z toho pitomýho rádia.

To ti nezávidím. Fakt ne.

Myslim, že s tim seknu, Ede.

Chceš, abych tam jel s tebou?

Ne. Ale dík. Musim jet.

Dobře.

Akorát mám pocit, že tentokrát tady vážně máme něco, co sme eště neviděli.

Já ho mám taky. Večer ti cinknu, jo?

Díky.

Sledoval, jak Lamar přechází přes trávník a stoupá po schodech do své kanceláře. Doufám, že s tim nesekneš, řekl. Něco mi říká, že tě budem eště hodně potřebovat.

Když zastavili před kavárnou, byla jedna hodina dvacet ráno. V autobuse seděli jen tři cestující. Sanderson, řekl řidič.

Moss zamířil dopředu. Viděl, že ho řidič pozoruje v zrcátku. Poslyšte, řekl. Myslíte, že byste mě moh vyhodit až u Desert Aire? Bolí mě noha a bydlim tam, ale nemám nikoho, kdo by pro mě dojel.

Řidič zavřel dveře. Jo, řekl. To můžu.

Když vešel dovnitř, vstala z gauče a vrhla se mu kolem krku. Už sem myslela, že je po tobě, řekla.

No vidíš, že neni, tak se zbytečně neraduj.

Neraduju.

Co dybys mi udělala vejce se slaninou, než se osprchuju.

Ukaž mi, co to máš na hlavě. Co se ti stalo? Kdes nechal auto?

Potřebuju si dát sprchu. Udělej mi něco k jídlu. Muj žaludek už určitě myslí, že mi prošmikli díru do krku.

Když vyšel z koupelny, byl jenom v trenkách, a jakmile se posadil v kuchyni k umakartovému stolu, zeptala se: Co to máš vzadu na ruce?

Kolik je to vajec?

Čtyři.

Sou eště tousty?

Právě ti dělám další dva. Co je to, Llewelyne?

Co bys chtěla slyšet?

Pravdu.

Usrkl si kafe a začal si solit vejce.

Ty mi to neřekneš, že ne?

Ne.

Co se ti stalo s nohou?

Chvátal sem tak, že sem si jí zlomil.

Potřela mu máslem čerstvě opečené tousty, položila je na talíř a posadila se naproti němu. Rád snídám takle v noci, řekl. Připadám si zas jako starej mládenec.

Co se děje, Llewelyne?

Co se děje? Asi todle, Carlo Jean. Měla by sis začít balit věci, abys odsud mohla za svítání vypadnout. Co tady necháš, to už nikdy neuvidíš, takže jesi to chceš, tak to tady nenechávej. Ve čtvrt na osum ti jede autobus. Chci, abys odjela do Odessy a počkala tam, dokud ti nezavolám.

Seděla na židli a dívala se na něj. Chceš, abych odjela do Odessy, řekla.

Přesně tak.

Neděláš si legraci, že ne?

Já? Ne. Ani trochu. Marmeládu nemáme?

Vstala, vyndala z lednice marmeládu, postavila ji na stůl a posadila se. Odšrouboval víčko, vydlabal si nožem trochu marmelády na toust a rozetřel ji.

Co je v tý tašce, cos přines domu?

Už sem ti řek, co v ní je.

Říkals, že je plná peněz.

No tak bude nejspíš plná peněz.

Kde je?

Vzadu pod postelí.

Pod postelí.

Jo.

Můžu se tam dojít podívat?

Seš svobodná běloška a jednadvacet ti bylo, takže si můžeš dělat, co chceš.

Jednadvacet mi nebylo.

No to je jedno.

A chceš, abych sedla na autobus a odjela do Odessy.

Jo, sedneš na autobus a pojedeš do Odessy.

Co mám říct mámě?

Zkus se třeba postavit do dveří a zařvat na celej barák: Mami, sem doma.

Kdes nechal auto?

Odešlo do věčnejch lovišť. Nikdo tu neni napořád.

Jak se tam podle tebe ráno dostaneme?

Zavoláš vedle slečně Rose. Stejně nemá co dělat.

Cos proved, Llewelyne?

Vykrad sem banku ve Fort Stocktonu.

Seš starej prolhanej víšco.

Dyž mi nechceš věřit, tak proč se vůbec ptáš? Di radši dozadu a začni si balit. Do svítání máme tak štyry hodiny.

Ukaž mi tu ruku.

Už si jí viděla.

Já ti na to něco dám.

Jo, ve skříni máme mast na broky, jesi nám eště nedošla. Co dybys mě přestala otravovat? Rád bych se v klidu najed.

Tebe někdo postřelil?

Ne. Chtěl sem tě trochu vyděsit. A teď mazej.

Řeku Pecos přejel kus severně od Sheffieldu a pokračoval po silnici č. 349 na jih. Když v Sheffieldu zastavil u benzínky, byla už skoro tma. Protáhlé červánky a na nebi hejno holubic, které mířily přes dálnicí na jih směrem k vodojemu nějakého ranče. Rozměnil si u pumpaře, zavolal si, natankoval, pak se vrátil dovnitř a zaplatil.

Sprchlo tam u vás aspoň trochu? zeptal se pumpař.

A kde by to mělo bejt, tam u nás?

Koukal sem, že ste z Dallasu.

Chigurh posbíral z pultu drobáky. A co je vám do toho, odkud já sem, hombre?

Nemyslel sem to nijak zle.

Nemyslel ste to nijak zle.

Jenom aby řeč nestála.

A v tom vašem vidláckym pohledu na svět vám to nejspíš připadá jako slušnost.

Už sem se vám omluvil, pane. Pokud mojí omluvu nechcete přijmout, tak nevím, co bych pro vás eště moh udělat.

Za kolik je tohle?

Prosím?

Povídám, za kolik je tohle.

Šedesát devět centů.

Chigurh na pultu rozložil dolarovku. Muž ji s cinknutím zaklapl do kasy a vyskládal před něj drobáky jako krupiér žetony. Chigurh z něj ani na chvíli nespustil oči. Muž se odvrátil. Odkašlal si. Chigurh zubama otevřel igelitový pytlík s kešu ořechy, odsypal si třetinu do dlaně a stál a žvýkal.

Budete si přát eště něco dalšího? zeptal se muž.

Nevim. Budu?

Je někde ňákej problém?

S čim?

S čímkoli.

Rozuměl sem dobře? Ptáte se mě, jesi je někde s čímkoli ňákej problém?

Muž se odvrátil, zvedl si pěst k ústům a znovu si odkašlal. Podíval se na Chigurha a pak zase stranou. Vyhlédl oknem před obchod. Stojany a auto stály na místě. Chigurh rozžvýkal další hrstičku kešu ořechů.

Budete si přát eště něco dalšího?

To už ste se mě ptal.

No pomalu budu muset zavřít.

Pomalu budete muset zavřít.

Jo.

V kolik hodin zavíráte? Teď. Zavíráme teď.

Teď neni žádná hodina. V kolik hodin zavíráte. Prostě večer. Dyž se setmí.

Chigurh stál a pomalu žvýkal. Vy vůbec nevíte, o čem mluvíte, co? Prosim?

Povídám, vy vůbec nevíte, o čem mluvíte. Mluvím o tom, že tady chci zavřít. O tom mluvim.

V kolik chodíte spát. Prosim?

Ste trochu nahluchlej, ne? Povídám, v kolik chodíte spát.

No. Tak kolem půl desátý. Zhruba kolem půl desátý.

Chigurh si nasypal do dlaně další ořechy. Tak se vrátim pak, řekl.

Pak budeme mít zavřeno.

To je v pořádku.

Ale proč byste se pak vracel? Budeme mít zavřeno.

To už ste říkal.

No ale budeme.

Bydlíte v tom domě za pumpou?

Bydlim.

Bydlíte tady celej život?

Pumpař si chvíli rozmýšlel odpověď. Byl to dům mýho tchána, řekl. Původně.

Vy ste to vyženil.

Dlouho sme žili v Templu. Než děti vyrostly. Sem sme přišli asi před čtyřma lety. Z Templu.

Vy ste to vyženil.

Dyž myslíte.

Nepotřebuju si nic myslet. Tak to je.

Tak já budu muset zavřít.

Chigurh si nasypal do dlaně zbytek ořechů, zmačkal pytlík a položil ho na pult. Stál nepřirozeně vzpřímeně a žvýkal.

Máte ňák moc otázek, řekl pumpař. Na člověka, kerej ani nechce říct, odkuď je.

Kolik ste v životě nejvíc prohrál při házení mincí?

Prosím?

Povídám, kolik ste v životě nejvíc prohrál při házení mincí.

Při házení mincí?

Při házení mincí.

Nevim. Na to se většinou moc nesází, ne? Mincí se většinou háže, dyž chcete něco rozhodnout.

Co největšího ste takhle kdy rozhodnul?

Nevim.

Chigurh vytáhl z kapsy čtvrťák a vycvrknul ho do namodralého světla stropních zářivek. Chytil ho a připlácí na hřbet předloktí těsně nad zakrvácený obvaz. Vyberte si, panna nebo orel.

Panna nebo orel?

Jo.

A o co?

Prostě si jedno vyberte.

No to musim napřed vědět, jaká je sázka.

Copak se tim něco změní?

Muž se poprvé podíval Chigurhovi do očí. Modré jako lazurit. Lesklé i matné zároveň. Jako mokré oblázky. Musíte si vybrat, řekl Chigurh. Já za vás vybrat nemůžu. To by nebylo fér. Ani by to nebylo správný. Tak panna nebo orel.

Nic sem nevsadil.

Ale vsadil. Vsadil ste celej svuj život. Akorát ste o tom nevěděl. Víte, z kterýho roku ta mince je?

Ne.

Devatenáct set padesát osum. Cestovala dvaadvacet let, aby se dostala až sem. A teď je tady. A já na ní mám ruku. A je to buď panna, nebo orel. A vy si musíte vybrat. Tak do toho.

Pořád nevim, co můžu vyhrát.

Na mužově tváři se v namodralém světle začínaly sbírat kapičky potu. Olízl si horní ret.

Můžete vyhrát všechno, řekl Chigurh. Všechno.

Vůbec vám nerozumím, pane.

Panna nebo orel.

Tak panna.

Chigurh odkryl minci. Natočil trochu ruku, aby muž viděl. Bravo, řekl.

Zvedl minci ze hřbetu ruky a podal ji přes pult.

K čemu mi to bude?

Berte. Je to vaše šťastná mince.

Já jí nepotřebuju.

Ale potřebujete. Vemte si jí.

Muž si minci vzal. Teď už musim zavřít, řekl.

Nedávejte si jí do kapsy.

Prosím?

Nedávejte si jí do kapsy.

Kam si jí mám dát?

Nedávejte si jí do kapsy. Nebudete pak vědět, která to je.

Dobře.

Všechno může bejt nástroj, řekl Chigurh. Maličkosti. Věci, kterejch si ani nevšimnete. Putujou z ruky do ruky. Lidi jim nevěnujou pozornost. A pak jednoho dne přijde zúčtování. A po něm už nic neni jako dřív. Je to jen mince, řeknete si. Na příklad. Úplně obyčejná. Čeho by asi tak mohla bejt nástrojem. A to je právě to. Musíte rozlišovat mezi věcí a činem. Jako dyby se součásti jednoho okamžiku v čase daly zaměnit za součásti nějakýho jinýho okamžiku. To je přece nesmysl. No nic, prostě jen obyčejná mince. Že jo. Je to tak?

Chigurh si otevřenou dlaní shrnul drobáky z pultu do druhé dlaně, nasypal si je do kapsy, otočil se a vyšel ze dveří. Pumpař sledoval, jak odchází. Sledoval, jak nasedá do auta. Auto nastartovalo a vyjelo ze štěrku na dálnici směrem na jih. Vůbec nerozsvítilo světla. Položil minci na pult a zadíval se na ni. Opřel se o pult oběma rukama a jen tam tak stál se skloněnou hlavou.

Když přijel do Drydenu, bylo skoro osm. Zůstal stát na křižovatce před obchodem s potravinami, světla zhasnutá, motor běžel naprázdno. Pak rozsvítil a odbočil na dálnici č. 90 směrem na východ.

Konečně vedle silnice uviděl bílé značky. Připomínaly značky na kompasu, ale chyběla na nich čísla, byla to jen kolečka s čárkami.

Vynuloval počítadlo, ujel další dva kilometry, zpomalil a odbočil z dálnice. Vypnul světla, motor nechal běžet, vystoupil, došel k bráně, otevřel ji a vrátil se. Přejel přes mříž zapuštěnou do země, vystoupil, zavřel za sebou bránu a pak stál a poslouchal. Nasedl zpátky do auta a vyrazil po cestě s vyježděnými kolejemi.

Jel podél severojižního plotu, ford se na nerovné cestě kolébal ze strany na stranu. Plot už byl starý, jen tři dráty natažené mezi kůly z kmenů naditce. Asi po kilometru dojel na štěrkový plácek, kde čelem k němu parkoval Dodge Ramcharger. Pomalu zajel vedle něj a vypnul motor.

Ramcharger měl tak tmavá skla, že vypadala úplně černá. Chigurh otevřel dveře a vystoupil. Z dodge na straně spolujezdce rovněž vystoupil muž, sklopil sedadlo dopředu a vlezl si za něj. Chigurh vůz obešel, nasedl a zabouchl dveře. Jeď, řekl.

Mluvil si s nim? zeptal se řidič.

Ne.

Takže neví, co se stalo?

Ne. Jeď.

Rozjeli se přes poušť do tmy.

Kdy mu to chceš říct? zeptal se řidič.

Až budu vědět co, tak mu to řeknu.

Když dojeli k Mossovu vozu, Chigurh se předklonil a prohlížel si ho.

To je jeho auto?

Jo. Nemá poznávačky.

Zastav tady. Máš šroubovák?

Podívej se do přihrádky.

Chigurh vyndal šroubovák, došel k autu a otevřel dveře. Vypáčil hliníkovou destičku přinýtovanou zevnitř ke dveřím, dal si ji do kapsy, vrátil se a uklidil šroubovák zpátky do přihrádky. Kdo mu proříznul pneumatiky? zeptal se.

My ne.

Chigurh přikývl. Jeď, řekl.

Zaparkovali kus od vozů a došli se k nim podívat. Chigurh dlouho stál na místě. Venku na pláni byla zima a on neměl bundu, ale zjevně mu to nevadilo. Druzí dva muži stáli a čekali. Držel v ruce baterku, rozsvítil ji, procházel se mezi vozy a prohlížel si těla. Oba muži ho s menším odstupem následovali.

Čí to byl pes? zeptal se Chigurh.

Nevíme.

Stál a díval se na mrtvého muže zhrouceného na přístrojové desce offroadu. Posvítil do přepravního prostoru za sedačkami.

Kde je přijímač? zeptal se.

V autě. Chceš ho?

Chytili ste něco?

Ne.

Nic?

Ani pípnutí.

Chigurh si prohlížel mrtvého muže. Dloubl do něj baterkou.

Už začínaj pěkně vonět, řekl jeden z mužů.

Chigurh neodpověděl. Poodstoupil od vozu a zahleděl se přes planinu zalitou měsíčním světlem. Hrobové ticho. Muž v offroadu rozhodně nezemřel před třemi dny. Vytáhl zpoza opasku pistoli, otočil se k oběma mužům a v rychlém sledu je oba střelil do hlavy. Pak si zastrčil pistoli zpátky za opasek. Druhý muž se při pádu ještě stačil pootočit a podívat se na prvního. Chigurh vkročil mezi ně, sehnul se, stáhl tomu druhému podpažní pouzdro, pověsil si do něj svůj glock ráže devět milimetrů, pak se vrátil k autu, nastartoval ho, otočil se a vyjel po kaldeře zpátky nahoru k dálnici.

III

Neřek bych, že moderní technologie přinesly policii zas až tolik výhod. Všechno, co máte k dispozici vy, to maj voni k dispozici taky. Ale do minulosti už se člověk nevrátí, to je jasný. A asi by ani nechtěl. Kdysi sme používali starý obousměrný vysílačky vod Motoroly. Teď už máme kolik let širokopásmový. Ale někerý věci se neměněj. Selskej rozum se nemění. Někdy svejm zástupcum říkám, ať se prostě nechaj vést drobkama chleba. Pořád mám rád starej kolt ráže .44-40. Dyž ten toho grázla nezastaví, tak je lepší praštit s kvérem vo zem a vzít nohy na ramena. Taky se mně líbí stará winchestrovka model 97. Líbí se mně, že má kohoutek. Nerad musím někde šátrat po pojistce. Někerý věci se samozřejmě zhoršily. Moje služební auto už je sedum let starý. Má v sobě štyrystapadesátštyrku. Takovej motor neska už neseženete. Už sem se párkrát vez v těch novějších. Kdejaká tlustá prdel chodí rychlejc. A tak povídám, že radši zůstanu u toho, co mám. To neni dycky nejlepší taktika. Ale nemusí bejt dycky ani úplně špatná.

U jedný věci ale fakt nevim. Každou chvíli se mě na to někdo ptá. Nemůžu říct, že bych byl jako úplně proti tomu. Ale určitě je to věc, kerou bych nerad musel vidět eště někdy znovu. Na vlastní voči. Ty, kerý by do cely smrti fakt patřili, ty se tam nikdy nedostanou. To je muj názor. Na určitý věci člověk nikdy nezapomene. Třeba že lidi nevěděj, jak se oblící. Našel se jeden nebo dva, kerý přišli v černym, což je podle mě v pořádku. Ale pár chlapů tam sedělo jen tak v krátkejch rukávech a to mně přišlo kapku divný. I dyž teda přesně nemůžu říct proč.

I tak to ale vypadalo, že přesně věděj, co maj dělat, a to mě překvapovalo. U většiny sem si byl jistej, že nikdy dřív na žádný popravě nebyli. Dyž bylo po všem a kolem plynový komory, kde seděl ten zhroucenej chlap, se zatáhnul závěs, tak lidi prostě vstali a všichni se začali tlačit k východu. Jak vodněkud z kostela. Prostě mně to přišlo divný. A bylo to divný. Musim říct, že to byl ten nejdivnější den mýho života.

Celkem dost lidí tomu nevěří. Dokonce ani ty, co u těch cel smrti dělali. Byli byste překvapený. I dyž myslim, že někerý tomu dřív věřili. Vídáte se s někym celý roky den co den a pak ho najednou vedete chodbou a chystáte ho na smrt. No. Z toho by nejspíš došel humor každýmu. A je fuk, vo koho tam de. Je fakt, že někerejm těm klukum to zrovna dvakrát nepálí. Kaplan Pickett mně povídal vo jednom, kerýmu tam dělal pastora, a ten dyž měl poslední večeři, tak si poručil ňákej moučník, už nevim, co to bylo. No a pak přišel čas se zvednout a Pickett se ho ptá, jesi si chce dát ten moučník, a frajer povídá, že si ho nechá na potom. Nevim, co se na todle dá říct. Pickett taky nevěděl.

Nikdy sem nikoho nemusel zabít a sem za to hodně vděčnej. Někerý šerifové za starejch časů ani nenosili zbraň. Spousta lidí tomu nechce věřit, ale je to tak. Jim Scarborough jí nikdy nenosil. Myslim jako ten mladší Jim. Gaston Boykins jí nikdy nenosil. Na severu v okrese Comanche. Dycky sem vo těch starejch časech rád poslouchal. Dyž vo nich šla řeč, nikdy sem si to nenechal ujít. Jak šerifum za starejch časů záleželo na lidech, to už se dneska nevidí. To člověk prostě pozná. Černej Hoskins z bastropskýho okresu znal zpaměti telefonní číslo úplně na každýho.

Dyž se nad tim člověk zamyslí, tak je to vlastně dost zvláštní věc. Je takovejch příležitostí, jak toho zneužít. V ústavě státu Texas nejsou stanovený žádný podmínky, kerý by člověk musel splňovat, aby moh dělat šerifa. Ani jedna. A neexistujou žádný okresní zákony. Takže si představte práci, kde máte skoro stejný pravomoce jako Bůh, a přitom nemusíte splňovat žádný podmínky a máte dohlížet na dodržování neexistujících zákonů. A teď mně řekněte, jesi to neni divný. Protože podle mě teda je. A funguje to? Jo. Z devadesáti procent jo. Dobrý lidi neni nijak těžký ukočírovat. Vlastně vůbec. A špatný lidi se stejně ukočírovat nedaj. Nebo jesi daj, tak já vo tom eště neslyšel.

Autobus zastavil ve Fort Stocktonu ve tři čtvrtě na devět, Moss vstal, sundal si seshora tašku, vzal ze sedadla diplomatku a stál a díval se na ni.

Nelez s tim do letadla, řekla. Zavřou tě.

Moje máma nevychovala žádný idioty.

Kdy mi zavoláš.

Zavolám ti za pár dní.

Dobře.

Dávej na sebe pozor.

Nemám z toho dobrej pocit, Llewelyne.

Já zase jo. Tak by se to mělo vyvažovat.

Doufám.

Budu ti moct zavolat akorát odněkud z budky.

Já vim. Zavolej.

Dobře. Nedělej si s tim starosti.

Llewelyne?

Co.

Nic.

No co je.

Nic. Jen sem to chtěla říct.

Dávej na sebe pozor.

Llewelyne?

Co.

Nikomu neubližuj. Rozumíš?

Stál tam s taškou pověšenou přes rameno. Nic neslibuju, řekl. Sliby můžou ublížit.

Bell si právě zvedal k ústům první vidličku večeře, když vtom zazvonil telefon. Zase vidličku položil. Jeho žena už začala odsouvat židli, ale on si otřel pusu do ubrusku a vstal. Já to vezmu, řekl. Dobře.

Jak sakra můžou vědět, že zrovna jíme? Nikdy nejíme takle pozdě.

Nesakruj, řekla.

Zvedl sluchátko. Šerif Bell, řekl.

Chvíli poslouchal. Pak řekl: Nejdřív dojim večeři. Sejdeme se tam tak za štyrycet minut. Nech zapnutý světla.

Zavěsil, vrátil se ke stolu, posadil se, zvedl ubrousek, položil si ho do klína a vzal do ruky vidličku. Někdo nahlásil hořící auto, řekl. Na naší straně Lozierskýho kaňonu.

Co se tam mohlo stát?

Pokrčil rameny.

Jedl. Dopil kávu. Poď se mnou, řekl.

Skočim si pro kabát.

U brány sjeli ze silnice, přejeli přes mříž a zastavili u Wendellova služebního vozu. Wendell k nim došel a Bell stáhl okýnko.

Je to asi kilometr daleko, řekl Wendell. Jeďte za mnou.

Vidim ho vocaď.

Jo. Eště před hodinou vocaď byl vidět úplně jasně. Ty lidi, co to nahlásili, si ho všimli ze silnice.

Zastavili opodál, vystoupili a dívali se na něj. Ten žár sálal do tváří. Bell obešel auto, otevřel dveře a vzal manželku za ruku. Vystoupila a založila si ruce na prsou. O kus dál parkoval nějaký pickup a vedle něj stáli v té tlumené červené záři dva muži. Jeden po druhém přikývli a křikli pozdrav na šerifa.

Mohli sme si přivízt buřty, řekla.

Jo. Špekáčky.

Nečekala bych, že auto může takhle hořet.

Já taky ne. Viděli ste tu něco?

Ne. Jen oheň.

Vůbec nikdo tady kolem neprojel?

Ne.

Taky ti to připadá jako Ford sedumasedumdesátka, Wendelle?

Moh by to bejt.

Podle mě je.

V tom jel ten chlap?

Jo. Dallaská poznávačka.

Ten měl teda fakt blbej den, co, šerife.

To teda měl.

Proč myslíte, že ho zapálili?

Nevim.

Wendell se odvrátil a odplivl si. Todle by ho asi nenapadlo, dyž odjížděl z Dallasu, co?

Bell zavrtěl hlavou. Ne, řekl. Todle by ho asi nenapadlo ani ve snu.

Jakmile ráno přišel do úřadu, zazvonil telefon. Torbert se ještě nevrátil. Nakonec zavolal v půl deváté a Bell pro něj poslal Wendella. Pak seděl s nohama na stole a prohlížel si boty. Seděl tak nějakou dobu. Pak vzal mobil a zavolal Wendellovi.

Kde si?

Právě sem projel kolem Sandersonskýho kaňonu.

Otoč to a vrať se.

Dobře. Ale co Torbert?

Zavolej mu a řekni mu, ať sedí na zadku a čeká. Zajedu pro něj odpoledne.

Dobře.

Sjeď ke mně domu, řekni si Lorettě vo klíčky k autu a zapřáhni za něj přívěs pro koně. Pak toho mýho i Lorettinýho vosedlej, nalož je a tak za hodinu si dáme sraz tam na pláni.

Dobře.

Položil sluchátko, vstal a vyrazil dolů zkontrolovat cely.

Projeli bránou, zavřeli ji za sebou, pak jeli asi třicet metrů kolem plotu a zastavili. Wendell otevřel dvířka přívěsu a vyvedl koně ven. Bell si vzal uzdu toho manželčina. Ty jeď na Winstonovi, řekl.

Určitě?

To si piš, že určitě. Jesi se tomu Lorettinýmu něco stane, tak bych ti fakt nepřál, abys byl ten, kdo zrovna seděl v sedle.

Podal Wendellovi jednu z opakovacích pušek, které s sebou přivezl, vyhoupl se do sedla a stáhl si klobouk do čela. Můžeme? zeptal se.

Jeli bok po boku. Sice sme to tady včera trochu rozjezdili, ale pořád je jasně vidět, co to bylo, řekl Bell. Velký terénní pneumatiky.

Když dojeli až k autu, byl z něj jen zčernalý vrak.

S těma poznávačkama ste měl pravdu, řekl Wendell. Ale s pneumatikama sem se seknul.

Jak to.

Čekal sem, že budou eště hořet.

Auto sedělo ve čtyřech loužích, které připomínaly rozteklý asfalt kola obalená zčernalou spletí drátů. Jeli dál. Bell čas od času ukázal na zem. Denní stopy se daj rozeznat vod nočních, řekl. Jeli tady se zhasnutejma světlama. Vidíš, jak je ta stopa křivá? Viděli před sebe akorát tak daleko, aby se včas stačili vyhýbat keřum. A vobčas nechali trochu barvy někde na kameni, jako zrovna támle.

U jedné písčiny seskočil z koně, chvíli přecházel sem a tam a pak se zahleděl k jihu. Stejný stopy, co vedly tam, vedou i zpátky. A sou zhruba stejně starý. Je krásně vidět vzorek. Kerym směrem jeli. Řek bych, že tam i zpátky jeli minimálně dvakrát.

Wendell seděl na koni, ruce složené na velké hrušce sedla. Naklonil se a odplivl si. Zahleděl se k jihu stejně jako šerif. Co myslíte, že tam najdem?

Nevim, řekl Bell. Vložil nohu do třmenu, zlehka se vyhoupl do sedla a pobídl koně. Nevim, řekl ještě jednou. Ale můžu říct, že se na to nijak zvlášť netěším.

Když dojeli k Mossovu vozu, šerif chvíli seděl a prohlížel si ho a pak ho pomalu objel. Oboje dveře byly otevřené.

Někdo ze dveří vypáčil štítky s výrobnim číslem, řekl.

Číslo je i na rámu.

Jo. Ale kuli tomu si je nejspíš nevzali.

Já to auto znám.

Já taky.

Wendell se sklonil a poplácal koně po krku. Menuje se Moss.

Jo, jo.

Bell objel auto zezadu, otočil koně k jihu a podíval se na Wendella. Víš, kde bydlí?. Ne.

Je ženatej, že jo.

Myslim, že je.

Šerif seděl a prohlížel si auto. Zrovna mě napadlo, jaká by to byla náhoda, dyby ho už tak dva tři dny nikdo neviděl a nikdo nevěděl, kam zmizel.

To by byla fakt hodně velká náhoda.

Bell se zahleděl ke kaldeře. Mám pocit, že sme tu narazili na pěknou všivárnu.

Moje řeč, šerife.

Myslíš, že ten kluk je pašerák?

Nevim. Neřek bych to do něj.

Já taky ne. Tak jedem, ať se podíváme i na ten zbytek.

Sjeli dolů do kaldery, winchestrovky položené vpředu na sedlech. Doufám, že tam toho kluka nenajdem mrtvýho, řekl Bell. Viděl sem ho asi jen dvakrát, ale připadal mi docela slušnej. A má pěknou ženu.

Projeli kolem těl na zemi, zastavili, seskočili a vzali koně za uzdu. Koně nervózně podupávali.

Odvedem je kousek dál, řekl Bell. Todle nepotřebujou vidět.

Dobře.

Když se vrátili, Bell mu podal dvě peněženky, které našel v kapsách mrtvol. Zadíval se k vozům.

Tydle dva nejsou mrtvý zas tak dlouho, řekl.

Odkud byli?

Z Dallasu.

Podal Wendellovi pistoli, kterou našel, pak si přidřepl a opřel se o pušku. Někdo je popravil, řekl. Někdo z jejich vlastních lidí, tipoval bych. Tendle chudák ani nestihnul odjistit pistoli. A voba to dostali mezi voči.

Ten druhej pistoli neměl?

Moh si jí vzít vrah. Anebo možná žádnou neměl.

To neni rozumný, jít do přestřelky bez pistole.

To neni.

Procházeli se mezi vozy. Z těch parchantů je krve jak z prasat, řekl Wendell.

Bell se po něm ohlédl.

No jo, řekl Wendell. Já vim, o mrtvejch by se nemělo mluvit špatně.

No rozhodně to podle mýho nenosí štěstí.

Je to jen banda mexickejch pašeráků drog.

Byla. Už neni.

Teď vám úplně nerozumim.

Jenom říkám, že ať byli dřív cokoli, teď už sou akorát mrtvý.

Na to se budu muset vyspat.

Šerif sklopil dopředu sedačku v offroadu a podíval se za ni. Olízl si prst, přitiskl ho na koberec a zvedl ho na světlo. Vzadu v týdle káře vezli starej dobrej hnědej mexickej herák.

Ale už je dávno pryč, co.

Už je dávno pryč.

Wendell si přidřepl a prohlížel si zem pod dveřmi. Tady na zemi je ho taky trochu. Možná někdo jeden z těch balíčků rozříznul. Aby se podíval, co v něm je.

Nebo možná zkoušel kvalitu. Připravoval se na obchod.

Žádnej obchod neproběh. Postříleli se navzájem.

Bell přikývl.

Možná sebou ani nepřivezli prachy.

To je možný.

Ale moc tomu neveříte.

Bell se nad tím zamyslel. Ne, řekl. Nejspíš nevěřim.

A pak tu došlo eště k jedný přestřelce.

Jo, řekl Bell. Minimálně.

Vstal a narovnal sedačku. Tendle poctívej občan to taky schytal mezi voči.

Jo.

Obešli vůz. Bell ukázal prstem.

To byl samopal, ta rovná řada támdle.

Taky bych řek. A kam myslíte, že se ztratil řidič?

Nejspíš je to jeden z těch, co tam vzadu ležej v trávě.

Bell vytáhl kapesník, přidržel si ho u nosu, sehnul se, sebral z podlahy několik mosazných nábojnic a podíval se na čísla vyražená vespod.

Co tam máte za kalibry, šerife?

Todle je devět milimetrů. A pár z automatickýho koltu pětaštyrycítky.

Vysypal patrony zpátky na podlahu, poodstoupil a vzal si pušku, kterou prve opřel o bok vozu. Vypadá to, že se do tý káry pustil někdo s brokovnicí.

Myslíte, že ty díry sou na to dost velký?

Myslim, že to nebyla dvacítka. Spíš broky štyrka.

Větší paseka jednou ranou.

Taky se to tak dá říct. Ideální způsob, jak vyčistit úzkou uličku.

Wendell se zahleděl přes kalderu. No, řekl. Někdo vocaď odkráčel po svejch.

Taky bych řek.

Jak to, že se do nich eště nepustili kojoti?

Bell pokrčil rameny. Nevim, řekl. Mexiky prej nežerou.

Ale támdlety vzadu nejsou Mexíci.

To je fakt.

Muselo to tady práskat jak ve Vietnamu.

Jo, jak ve Vientamu, řekl šerif.

Vešli mezi vozy. Bell sebral ještě několik nábojnic, prohlédl si je a zas je hodil na zem. Zvedl modrý plastový rychlonabíječ. Zastavil se a přejel pohledem celé místo přestřelky. Víš, co si myslim, řekl.

Co.

Moc bych nesázel na to, že ten poslední z toho vyváznul bez jedinýho škrábnutí.

Tak s tim bych souhlasil.

Co dybysme došli pro koně, trochu to tady projeli kolem a porozhlídli se. Třeba narazíme na ňákou stopu.

To bysme mohli.

Nenapadá tě, k čemu sem mohli táhnout toho psa?

To netuším.

Když asi dva kilometry severně našli u skal mrtvého muže, Bell jen seděl na manželčině koni a nic neříkal. Seděl tak dlouho.

Na co myslíte, šerife?

Bell zavrtěl hlavou. Sesedl a došel ke zhroucené mrtvole. Obešel ji, pušku položenou na rameni. Přidřepl a prohlížel trávu.

Další poprava šerife?

Ne, myslim, že tendle umřel přirozenou smrtí.

Přirozenou smrtí?

Přirozenou vzhledem k tomu, v jaký dělal branži.

Nemá zbraň.

Ne.

Wendell se naklonil a odplivl si. Někdo už tu byl před náma.

Taky bych řek.

Myslíte, že zdrhal s prachama?

Řek bych, že je to dost pravděpodobný.

Takže toho posledního sme pořád eště nenašli, co?

Bell neodpověděl. Vstal a zahleděl se do dálky.

Je to průser, co, šerife?

No jesi todle neni, tak nechci vidět, až ňákej příde.

Dojeli zpátky na horní konec kaldery. Seděli na koních a dívali se dolů na Mossovo auto.

Tak kde myslíte, že ten kluk teď je? zeptal se Wendell.

Nevim.

Řek bych, že je to teď pro vás docela zásadní otázka.

Šerif přikývl. To teda sakra je.

Odjeli zpátky do města a šerif poslal Wendella s autem a koňmi domů.

Nezapomeň zaklepat na kuchyni a poděkovat Lorettě.

Nezapomenu. Stejně jí musim dát klíče.

Pučuje svýho koně okresu zadarmo.

Rozumím.

Zavolal Torbertovi na mobil. Jedu pro tebe, řekl. Eště vydrž.

Když zastavil před Lamarovým úřadem, na trávníku před soudem byla dosud natažená policejní páska. Torbert seděl na schodech. Vstal a došel k autu.

Všechno v pořádku? zeptal se Bell.

Jistě.

Kde je šerif Lamar?

Musel někam odjet.

Vyjeli směrem k dálnici. Bell svému zástupci pověděl, co našli na kaldeře. Torbert ho mlčky vyslechl. Pak chvíli seděl a díval se z okna. Nakonec řekl: Dostal sem hlášení z Austinu.

Co říkali.

Nic zvláštního.

S čim to střílel?

Nevěděj.

Nevěděj?

Ne.

Jak to můžou nevědět? Dyť kulka nevylítla ven, to by bylo vidět.

Jistě. To nijak nepopíraj.

Nijak to nepopíraj?

Ne.

Tak co teda vlastně říkali, Torberte?

Říkali, že měl na čele ránu jako po kulce velkýho kalibru a že ta řečená rána vedla až zhruba do hloubky sedmi centimetrů skrz lebku do frontálního mozkovýho laloku, ale že tam žádnou kulku nenašli.

Řečená rána.

Jo.

Bell najel na dálnici. Bubnoval prsty do volantu. Podíval se na svého zástupce.

To nedává smysl, Torberte.

To sem jim řek taky.

A co voni na to?

Voni na to nic. Posílaj nám hlášení FedExem. Rengeny a tak dál. Povídali, že to ráno budete mít na stole.

Chvíli jeli mlčky. Potom Torbert řekl: Calá tadle záležitost je takový malý peklo hodně zblízka, co, šerife?

Jo, to je.

Kolik mrtvejch je to dohromady?

Dobrá otázka. Ani sem to nepočítal. Vosum. S Haskinsem devět.

Torbert si prohlížel okolní krajinu. Dlouhé stíny přes silnici. Co je to sakra za lidi? řekl.

Nevim. Dřív sem říkal, že sou to ty samý lidi, s jakejma sme se museli vypořádávat dycky. Ty samý lidi, s jakejma se musel vypořádávat muj děda. Tenkrát kradli dobytek. Neska pašujou drogy. Ale už si tim nejsem tak jistej. Sem na tom jako ty. Mám pocit, že takový lidi sme tady eště neviděli. Tendle druh. Ani nevim, co proti nim dělat. Dybys je všechny pobil, musela by se kuli nim postavit ňáká přístavba v pekle.

Chigurh přijel do Desert Aire krátce před polednem, zaparkoval přímo před Mossovým přívěsem a vypnul motor. Vystoupil, přešel přes holý dvorek, vyšplhal po schodech a zaklepal na hliníkové dveře. Čekal. Pak zaklepal ještě jednou. Otočil se zády ke dveřím a prohlížel si nevelký parčík. Nic se nehýbalo. Ani pes. Otočil se, přiložil ruku k zámku, vyrazil ho ocelovým pístem jateční pistole, vešel dovnitř a zavřel za sebou.

Stál s revolverem šerifova zástupce v ruce. Nakoukl do kuchyně. Došel dozadu do ložnice. Prošel ložnicí, strčil do dveří do koupelny a pokračoval do druhé ložnice. Oblečení na podlaze. Otevřená skříň. Vytáhl horní šuple prádelníku a zase ho zavřel.

Zastrčil si revolver za opasek, přetáhl přes něj košili a vrátil se do kuchyně.

Otevřel ledničku, vyndal krabici mléka, otevřel ji, přičichl k ní a napil se. Stál tam, držel v jedné ruce krabici a díval se z okna. Znovu se napil, vrátil krabici do lednice a zavřel ji.

Došel do obývacího pokoje a posadil se na gauč. Na stolku stála dokonale funkční jedenadvacetipalcová televize. Zadíval se na svůj odraz ve zhasnuté šedé obrazovce.

Vstal, sesbíral z podlahy poštu, znovu se posadil a začal ji probírat. Tři obálky přeložil, zastrčil si je do náprsní kapsy, pak vstal a vyšel ven.

Popojel o kus dál ulicí, zaparkoval před poštou a vešel dovnitř. Přejete si, řekla žena.

Hledám Llewelyna Mosse.

Prohlížela si ho. Díval ste se, jestli není u sebe v přívěsu?

Díval.

No tak je asi v práci. Chcete mu tady nechat vzkaz?

Kde pracuje?

Pane, já nejsem oprávněná poskytovat informace o našich obyvatelích.

Chigurh se rozhlédl po malé kanceláři z překližky.

Kde pracuje.

Prosím?

Povídám, kde pracuje.

Vy ste mě neslyšel? Nemůžeme poskytovat informace.

Odněkud se ozvalo spláchnutí záchodu. Cvakl zámek. Chigurh se znovu podíval na ženu. Pak vyšel ven, nasedl do ramchargeru a odjel.

Zastavil u kavárny, vytáhl z náprsní kapsy obálky, rozložil je, otevřel a přečetl si dopisy uvnitř. Otevřel telefonní výpis a podíval se na volaná čísla. Byly mezi nimi hovory do Del Ria a do Odessy.

Vešel dovnitř, rozměnil si, došel k telefonním automatům a vytočil číslo do Del Ria, ale nikdo mu to nezvedl. Zavolal na číslo do Odessy, zvedla to nějaká žena a on se zeptal na Llewelyna. Řekla mu, že tam není.

Snažil sem se ho zastihnout v Sandersonu, ale tady už asi taky neni.

Ticho. Pak žena řekla: Nevim, kde je. Kdo volá?

Chigurh zavěsil, došel k pultu a objednal si kafe. Nebyl tu Llewelyn? zeptal se.

Když zastavil před garáží, seděli tam u zdi dva muži a obědvali. Vešel dovnitř. Muž u stolu popíjel kafe a poslouchal rádio. Přejete si, řekl.

Hledám Llewelyna.

Neni tady.

V kolik ho čekáte?

Nevim. Vůbec se nevozval, takže nejsem vo nic moudřejší než vy. Trochu naklonil hlavu. Jako by si chtěl Chigurha líp prohlédnout. Můžu vám ňák pomoct?

Asi ne.

Venku se zastavil na rozbitém chodníku se skvrnami od oleje. Zadíval se na ty dva muže, kteří seděli na rohu.

Nevíte, kde je Llewelyn?

Zavrtěli hlavami. Chigurh nasedl do ramchargeru, vyjel na silnici a zamířil zpátky do města.

Autobus dorazil do Del Ria brzy ráno, Moss si vzal tašky a vystoupil. Došel ke stanovišti taxíků, otevřel zadní dveře jednoho z nich a nasedl. Hoďte mě do motelu, řekl.

Řidič se na něj podíval do zrcátka. Máte na mysli ňákej konkrétní?

Ne. Prostě ňákej levnej.

Dojeli k motelu Trail, Moss vystoupil s taškou a diplomatkou, zaplatil řidiči a došel na recepci. Seděla tam žena a dívala se na televizi. Vstala a došla se postavit za pult.

Máte volnej pokoj?

A ne jeden. Na kolik nocí?

Nevim.

Ptám se, protože u nás můžete platit po týdnech. Třicet pět dolarů plus dolar sedmdesát pět daň. Třicet šest sedmdesát pět.

Třicet šest sedumdesát pět.

Ano.

Na tejden.

Ano. Na týden.

Levnějc to nejde?

Ne, pane. Na týdenní platby nedáváme žádnou slevu.

No tak já budu radši platit po dnech.

Dobře.

Dostal klíč, došel ke svému pokoji, vešel dovnitř, zavřel dveře a položil tašky na postel. Zatáhl záclony a zadíval se skrz ně na zaneřáděný dvorek. Hrobové ticho. Zajistil dveře řetízkem a posadil se na postel. Rozepnul tašku, vyndal samopal, položil ho na přehoz a lehl si vedle něj.

Když se probudil, bylo pozdě odpoledne. Ležel a díval se na flekatý azbestový strop. Posadil se, zul si boty, sundal ponožky a prohlédl si obvazy na patách. Došel do koupelny, podíval se na sebe do zrcadla, svlékl si košili a prohlédl si ruku. Měl modřinu od ramene až po loket. Vrátil se do pokoje a posadil se zpátky na postel. Zadíval se na samopal, který tam ležel. Po chvíli vylezl na levný dřevěný prádelník, začal čepelí kapesního nože odšroubovávat mřížku ventilace a šroubky si jeden po druhém dával do pusy. Pak sundal mřížku, položil ji na prádelník, stoupl si na špičky a podíval se do šachty.

Uřízl kus provázku z okenních žaluzií a uvázal ho k diplomatce. Pak ji otevřel, odpočítal tisíc dolarů, přeložil bankovky, zastrčil si je do kapsy, zavřel diplomatku a pořádně utáhl řemínky.

Vyndal ze skříně tyčku na ramínka, ramínka z ní shodil na podlahu, vylezl zpátky na prádelník a zasunul diplomatku co nejdál do šachty. Šachta byla dost těsná. Vzal tyčku a postrčil diplomatku ještě dál, až měl téměř z dosahu i konec provázku. Zasadil mřížku i s vrstvou prachu zpátky na místo, zašrouboval šroubky, slezl z prádelníku, došel do koupelny a osprchoval se. Když se vrátil, lehl si v trenkách na postel a přikryl sebe i samopal po svém boku žinylkovým přehozem. Samopal odjistil. Pak usnul.

Když se probudil, byla tma. Přehodil nohy přes okraj postele, posadil se a poslouchal. Vstal, došel k oknu, nepatrně rozhrnul záclony a vyhlédl ven. Temné stíny. Ticho. Nic.

Oblékl se, dosud odjištěný samopal zasunul pod matraci, uhladil přehoz, posadil se na postel, vzal telefon a zavolal si taxík.

Musel dát řidiči deset dolarů navíc, aby ho odvezl přes most do Ciudad Acu?a. Procházel se ulicemi, prohlížel si výlohy. Večer byl vlahý a teplý, v malé aleji vysedávali v korunách stromů vlhovci a volali jeden na druhého. Vešel do obuvi a prohlížel si exotické zboží – z krokodýlí kůže, ze pštrosí a sloní –, ale kvalita takových bot se vůbec nedala srovnávat s kvalitou larrymahanek, které měl na nohou. Vešel do lékárny, koupil si sadu obvazů, posadil se v parku a převázal si sedřená chodidla. Ponožky už měl od krve. Na rohu se ho taxikář zeptal, jestli nechce vzít za holkama, Moss zvedl ruku, aby ukázal prstýnek, a šel dál.

Najedl se v restauraci s bílými ubrusy a s číšníky v bílých sakách. Objednal si sklenku červeného a šťavnatý biftek. Bylo brzy a v restauraci kromě něj nikdo neseděl. Usrkával víno, a když mu přinesli biftek, zakrojil do něj, pomalu žvýkal a přemýšlel o životě.

Do motelu se vrátil chvíli po desáté, zůstal sedět v taxíku a odpočítával peníze taxikáři. Podal bankovky přes opěradlo a už chtěl vystoupit, ale nevystoupil. Seděl s rukou na klice. Odvezte mě za roh, řekl.

Řidič zařadil jedničku. Kerej pokoj? zeptal se.

Jeďte dokola. Jen chci vidět, jesi tam někdo je.

Projeli pomalu kolem jeho pokoje. Mezi záclonami byla mezera, kterou tam určitě nenechal. I když těžko říct. Ale ne zas tak těžko. Taxík pomalu projel kolem. Na parkovišti nepřibylo žádné auto. Jeďte dál, řekl.

Řidič se na něj podíval do zrcátka.

Jeďte, řekl Moss. Nezastavujte.

Hele, já se nechci dostat do žádnýho průseru.

Tak jeďte dál.

Co dybych vás vysadil tady a nebudem se vo tom dohadovat.

Chci, abyste mě zavez do jinýho motelu.

Já bych to tady zapíchnul.

Moss se předklonil a natáhl přes opěradlo ruku se stodolarovkou. V průseru už ste. Já se vás z něj snažim dostat. Teď mě vemte někam do motelu.

Řidič si vzal bankovku, zastrčil ji do kapsy a vyjel z parkoviště na ulici.

Přespal v Ramada Inn u dálnice, ráno sešel dolů, nasnídal se v jídelně a přečetl si noviny. Pak tam jen seděl.

Až do pokoje přijde uklízečka, tak tam nikdo čekat nemůže.

Odhlášení z motelu je do jedenácti hodin.

Možná už našli peníze a odešli.

Až na to, že po něm jdou minimálně dvě bandy, a ať je tahle kterákoli z nich, není to ta druhá, a ta rozhodně neodejde.

Když se vrátil nahoru, už věděl, že pravděpodobně bude mučet někoho zabít. Jen zatím nevěděl koho.

Zavolal si taxík, odjel do města, zašel do obchodu s loveckými potřebami, koupil si opakovací brokovnici Winchester ráže dvanáct a krabičku nábojů s dvacítkovými broky. Kdyby člověk vystřelil všechny náboje najednou, měly by skoro stejnou účinnost jako mina s vějířovým rozptylem. Nechal si brokovnici zabalit, dal si ji do podpaží a zamířil po Pecan Street do železářství. Tam koupil pilku na kov a tašku nejrůznějších dalších věcí. Kombinačky a štípačky. Šroubovák. Baterku. Roli kobercové pásky.

Stál s tím nákupem na chodníku. Pak se otočil a vykročil po ulici zpátky.

V loveckých potřebách se zeptal toho samého prodavače, jestli mají hliníkové stanové tyčky. Snažil se vysvětlit, že je mu jedno, k jakému typu stanu, že potřebuje prostě jen tyčky.

Prodavač si ho prohlížel. Ať je to jakýkoli stan, řekl, na tyčky budeme muset poslat zvláštní objednávku. Musíte zjistit výrobce a číslo modelu.

Prodáváte stany, že jo?

Máme tři různé modely.

Kterej má nejvíc tyček?

No patrně ten třímetrový kempingový. V tom se klidně i postavíte. Teda někdo se v něm i postaví. U hřebene je tam metr osmdesát místa.

Tak mi jeden dejte.

Jistě, pane.

Přinesl ze skladu stan a položil ho na pult. Byl v oranžovém nylonovém pouzdru. Moss položil na pult brokovnici a tašku ze železářství, rozvázal pouzdro a vytáhl z něj stan, tyčky a lanka.

Je tam všechno, řekl prodavač.

Co sem dlužnej.

Dělá to sto sedmdesát devět plus daň.

Položil na pult dvě stodolarovky. Tyčky byly v samostatném pytli. Vytáhl ho a přidal si ho k ostatním věcem. Prodavač mu vrátil drobné, dal mu účet, Moss vzal brokovnici a tašku ze železářství s tyčkami, poděkoval, otočil se a odešel. A co s tím stanem? volal za ním prodavač.

Na pokoji vybalil brokovnici, zaklínil ji do pootevřeného šuplete, pevně ji chytil a uřízl hlaveň těsně před zásobníkem. Zarovnal řez pilníkem, uhladil ho, vytřel hlaveň vlhkým ubrouskem a položil ji stranou. Potom se pilkou pustil do pažby a seřízl ji jako pažbu pistole, posadil se na postel a zahlazoval ji pilníkem. Když byl spokojený, posunul předpažbí dozadu, pak znovu dopředu, palcem natáhl kohoutek a otočil brokovnici na bok a prohlédl si ji. Vypadala docela dobře. Obrátil ji, otevřel krabičku s těžkými voskovanými náboji a jeden po druhém je nastrkal do zásobníku. Zapumpoval předpažbím, zasunul náboj do komory, spustil kohoutek, pak zasunul do zásobníku ještě jeden náboj a položil si brokovnici na klín. Byla zhruba půl metru dlouhá.

Zavolal do motelu Trail a řekl recepční, ať mu jeho pokoj ještě podrží. Pak zastrčil brokovnici, náboje a nářadí pod matraci a vyšel ven.

Došel do Wal-Martu, nakoupil si nějaké oblečení a malou nylonovou tašku na zip, aby ho měl v čem odnést. Džíny, pár košil a několikery ponožky. Odpoledne vyrazil na dlouhou procházku kolem jezera a v tašce s sebou vzal odřezané části hlavně a pažby. Hlaveň hodil co nejdál do vody a pažbu zahrabal pod břidlicovou skálou. Mezi pouštními křovinami před ním prchali jeleni. Slyšel je frkat a viděl je na hřebenu asi sto metrů daleko, kde se zastavili a ohlíželi se na něj. Seděl na štěrkové pláži s prázdnou taškou složenou na klíně a díval se na západ slunce. Díval se, jak země modrá a chladne. Nad jezerem přeletěl orlovec. Pak už byla jen tma.

IV

Šerifa tohodle okresu sem začal dělat v pětadvaceti. Skoro k neuvěření. Muj táta nebyl muž zákona. Jack byl muj děda. Byli sme šerifové zároveň, von v Planu a já tady. Myslim, že na to byl docela pyšnej. Vim, že byl. Zrovna sem se vrátil z války. Přivez sem si pár vyznamenání a tak podobně a to víte, že to lidi hnedka zvětřili. Tvrdě sem pracoval na svý kampani. Jinak to nešlo. Snažil sem se bejt fér. Jack říkával, že dyž na někoho kydáte špínu, akorát si sami pod sebou podřezáváte větev, ale já myslim, že to v sobě měl prostě vod přírody. Nedokázal vo nikom mluvit špatně. A mně nikdy nevadilo bejt jako von. Se ženou už sme spolu jednatřicet let. Bez dětí. Přišli sme vo dceru, ale vo tom tady mluvit nebudu. Vodsloužil sem dvě období a pak sme se přestěhovali do Dentonu. Jack říkával, že bejt šerif je jedna z nejlepších prací, jaký člověk může dělat, a bejt bejvalej šerif je jedna z nejhorších. Ale tak je to asi se spoustou věcí. Drželi sme se v Dentonu. Živil sem se různě. Chvíli sem dělal detektiva u dráhy. Moje žena si tehdy nebyla moc jistá, jesi se sem chce vrátit. Jesi chce, abych se já vrátil k tomudle. Ale viděla, že já bych to chtěl, a tak sme se vrátili. Je lepší člověk než já a to klidně řeknu každýmu, kdo si to bude chtít poslechnout. Ne že by to až tolik znamenalo. Je lepší člověk než kdokoli, koho znám. Tečka.

Lidi si myslej, že věděj, co v životě chtěj, ale většinou to nevěděj. Ale vobčas to i tak dostanou, dyž maj štěstí. Já měl štěstí dycky. Celej život. Jinak bych tady nebyl. Dostal sem se z pěkný řádky průšvihů. Ale ten den, kdy sem jí uviděl vycházet z Kerrova koloniálu, přecházet ulici a jít kolem mě, a kdy sem si před ní nadzvednul klobouk a vona se na mě za to usmála, tak ten den byl muj nejšťastnější.

Lidi si stěžujou, co všechno špatnýho se jim stalo, co si nezasloužili, ale málokdy se zmíněj vo tom dobrym. Vo tom, čim si zasloužili to dobrý. Nevzpomínám si, že bych Pánubohu dával ňák zvlášť moc důvodů, proč by mi měl přát štěstí. Ale přál mi ho.

Bylo úterý krátce po rozednění. Bell vešel ráno do kavárny, vzal si noviny a šel si sednout do rohu ke svému stolu. Chlapi u velkého stolu na něj kývli a pozdravili ho. Servírka mu přinesla kafe a došla mu dozadu do kuchyně objednat vejce. Seděl a míchal si kafe lžičkou, i když nebylo co míchat, protože ho pil bez cukru. Na přední straně austinského deníku byla fotka toho Haskinsovic kluka. Bell četl a vrtěl hlavou. Jeho ženě bylo dvacet. Co se pro ni asi tak dá teď udělat? Vůbec nic. Lamar za víc než dvacet let nepřišel ani o jednoho člověka. Tohle si bude ještě hodně dlouho pamatovat. A ještě dlouho si to budou pamatovat o něm.

Servírka mu přinesla vejce, on složil noviny a položil je vedle.

Vyzvedl Wendella, odjeli do Desert Aire, došli ke dveřím a Wendell zaklepal.

Vidíš ten zámek, řekl Bell.

Wendell vytáhl revolver a otevřel dveře. Policie, zavolal.

Nikdo tady neni.

To neznamená, že radši nebudem opatrný.

To je fakt. To neznamená.

Vešli dovnitř a zůstali stát. Wendell chtěl zastrčit revolver do pouzdra, ale Bell ho zadržel. Já bych u tý opatrnosti eště chvíli zůstal, řekl.

Dobře.

Přešel přes místnost, sebral z koberce kus mosazi a zvedl ho na světlo.

Co to je? zeptal se Wendell.

Váleček ze zámku.

Bell přejel rukou po překližkové stěně. Semdle narazil, řekl. Nechal si mosazný váleček ležet na dlani a zadíval se ke dveřím. Dalo by se to zvážit, změřit vzdálenost a klesání a spočítat z toho rychlost.

To jo, to by se asi dalo.

Ta rychlost by byla hodně slušná.

To jo, hodně slušná rychlost.

Prohlédli si ostatní pokoje. Co si vo tom myslíte, šerife?

Myslim, že práskli do bot.

Taky mi příde.

A dost narychlo.

Jo.

Vešel do kuchyně, otevřel lednici, podíval se do ní a zas ji zavřel. Podíval se do mrazáku.

A kdy tady tak moh bejt, šerife?

Těžko říct. Možná sme se s nim akorát minuli.

Myslíte, že ten kluk má představu, jaký svině po něm dou?

To nevim. Měl by. Viděl ty samý věci jako já a na mě udělaly docela dojem.

Sou v pořádnym průšvihu co?

To sou.

Bell se vrátil do obýváku. Posadil se na gauč. Wendell stál ve dveřích. V ruce pořád ještě držel revolver. Vo čem přemejšlíte? zeptal se.

Bell ani nezvedl hlavu, jen s ní zavrtěl.

Ve středu už měla do Sandersonu namířeno půlka Texasu. Bell seděl u svého stolu v kavárně a četl noviny. Sklonil je a zvedl hlavu. Stál tam asi třicetiletý muž, kterého nikdy dřív neviděl. Představil se jako reportér pro San Antonio Light. Co se to tady u vás děje, šerife?

Vypadá to na nehodu při lovu.

Nehodu při lovu?

Přesně tak.

Jak to mohla být nehoda při lovu? Děláte si ze mě legraci.

Na něco se vás zeptám.

No prosím.

Loni padlo u okresního soudu v Terrellu devatenáct obvinění z hrdelního zločinu. Kolik byste hádal, že jich nebylo nijak spojenejch s drogama?

Nevím.

Dvě. A já tady mám mezitim okres velkej jak celej Delaware, plnej lidí, kerý potřebujou mojí pomoc. Co si myslíte vo tomdle?

Nevím.

Já taky ne. A teď se potřebuju nasnídat. Čeká mě dost náročnej den.

Vyrazili spolu s Torbertem v Torbertově autě s náhonem na všechna čtyři kola. Všechno bylo tak, jak to nechali. Zastavili kus od Mossova auta a čekali. Je to deset, řekl Torbert.

Cože?

Je to deset. Mrtvejch. Zapomněli sme na starýho Wyricka. Je to deset.

Bell přikývl. O kerejch víme, řekl.

Jo. O kerejch víme.

Objevil se vrtulník, zakroužil a dosedl ve víru prachu na planinu. Nikdo nevystoupil. Čekali, až se prach usadí. Bell s Torbertem sledovali, jak rotor pomalu dobíhá.

Agent z Federální agentury pro boj s narkotiky se jmenoval Mcintyre. Bell ho trochu znal a choval k němu akorát tolik sympatií, aby mu kývl na pozdrav. Mcintyre vystoupil a v ruce držel podložku na psaní s připnutým papírem. Zamířil k nim. Měl vysoké boty, klobouk a plátěné sako od Carhartta a vypadal docela v pohodě. Dokud neotevřel pusu.

Dobrej den, šerife, řekl.

Dobrej, pane Mcintyre.

Co je tohle za vůz?

Ford pickup z dvaasedumdesátýho.

Mcintyre stál a díval se přes planinu. Poklepával si podložkou o nohu. Podíval se na Bella. To sem rád, že to vím, řekl. Bílej.

Jo, řek bych, že bílej.

Potřeboval by vyměnit gumy.

Došel k vozu a obešel ho. Něco si zapsal. Nakoukl dovnitř. Sklopil sedadlo dopředu a podíval se za něj.

Kdo ty gumy prořezal?

Bell stál s rukama v zadních kapsách kalhot. Naklonil se a odplivl si. Tudle muj zástupce Hays si myslí, že to udělali ňáký nepřátelé majitele.

Nepřátelé majitele.

Jo.

Myslel sem, že sou všechny vozy prostřílený.

To sou.

Ale tenhle není.

Tendle neni.

Mclntyre se zahleděl k vrtulníku a pak přes planinu k ostatním vozům. Svezete mě tam?

Jistě.

Došli k Torbertovu autu. Agent se podíval na Bella a poklepal si podložkou o nohu. Vy mi to asi nechcete moc ulehčovat, co?

Ale no tak, Mclntyre. Dyť si jenom dělám srandu.

Procházeli se po planině a obhlíželi prostřílené vozy. Mclntyre si držel u nosu kapesník. Těla už byla v šatech nafouklá. Nic horšího sem snad v životě neviděl, řekl.

Stál a dělal si poznámky. Odkrokoval si vzdálenosti, udělal si hrubý náčrtek a opsal si čísla poznávacích značek.

To tady nebyly žádný zbraně? zeptal se.

Ne tolik, kolik by mělo bejt. Dvě už sme odnesli jako důkazy.

Jak dlouho sou podle vás po smrti?

Tak štyry pět dní.

Někdo se z toho přece musel dostat.

Bell přikývl. Asi dva kilometry na sever vocaď je další tělo.

V tom offroadu je vzadu rozsypanej heroin.

Jo.

Mexickej hnědej.

Bell se podíval na Torberta. Torbert se naklonil a odplivl si.

Když chybí heroin a chyběj i peníze, tak podle mě chybí ještě někdo.

Řek bych, že to je docela rozumnej závěr.

Mclntyre si dál psal. Nebojte, řekl. Já vím, že vy ste nic nevzali.

Já se nebojím.

Mclntyre si posunul klobouk a zadíval se na vozy. Přijedou sem rangeři?

Přijedou. Teda minimálně jeden. Z drogovýho.

Mám tady třistaosmdesátku, pětačtyřicítku, devítku parabellum, dvanáctku brokovnici a osmatřicítku speciál. Našli ste ještě něco jinýho?

To bude asi všechno.

Mclntyre přikývl. Někomu už určitě muselo dojít, že jeho heroin nedorazí. Co hraničáři?

Pokud vim, jedou sem snad úplně všichni. Bude tady pěkně živo. Možná eště větší zátah než při povodních v pětašedesátym.

Jo.

Budeme vocaď muset odvízt ty těla.

McIntyre si poklepal podložkou o nohu. To teda rozhodně řekl.

Devítka parabellum, řekl Torbert.

Bell přikývl. Nezapomeň to doplnit do hlášení.

Signál z transpondéru Chigurh zachytil, právě když ujížděl po vysokém oblouku mostu přes Devil’s River západně od Del Ria. Bylo něco kolem půlnoci a po dálnici nic nejelo. Natáhl se na sedadlo spolujezdce a pomalu otáčel knoflíkem přijímače na jednu stranu, pak na druhou a poslouchal.

Přední reflektory odhalily daleko vpředu na hliníkovém zábradlí nějakého velkého ptáka a Chigurh zmáčknutím tlačítka stáhl okýnko. Studený vzduch od jezera. Z přihrádky ve dveřích vytáhl pistoli, vyndal ruku z okýnka a opřel hlaveň o zrcátko. Pistole měla na konci hlavně přiletovaný tlumič. Byl vyrobený z mosazných plynových hořáků Mapp zasazených do prázdné tuby od sprejového laku na vlasy, to všechno vycpané skelnou vatou používanou na střešní izolaci a nabarvené načerno. Vystřelil právě v okamžiku, kdy se pták přikrčil a roztáhl křídla.

Oslnivě zazářil ve světle reflektorů, bílý jako sníh, obrátil se a vznesl se pryč do tmy. Kulka zasáhla zábradlí, odrazila se do noci, zábradlí tupě zadunělo ve větru a utichlo. Chigurh položil pistoli na sedadlo a okýnko vytáhl.

Moss zaplatil řidiči, vystoupil pod lampy před recepcí motelu, pověsil si tašku přes rameno, zabouchl dveře taxíku, otočil se a vešel dovnitř. Žena už seděla za pultem. Postavil tašku na podlahu a naklonil se k ní. Vypadala trochu nervózně. Dobrý den, řekla. Hodláte se u nás zdržet?

Potřebuju další pokoj.

Chcete jiný než ten, co máte, nebo k němu chcete ještě jeden další?

Tendle si chci nechat a k němu chci eště jeden.

Dobře.

Nemáte náhodou plánek motelu?

Podívala se pod pult. Něco sme tady mívali. Počkejte. Myslím, že to bude tady.

Položila na pult starou brožurku. Na přední straně bylo auto padesátých let zaparkované před hlavním vchodem. Rozložil ji a začal si ji prohlížet.

Co třeba stoštyrycetdvojka?

Klidně vám můžu dát hned ten vedlejší. Stodvacítka je prázdná.

To neni třeba. Co stoštyrycetdvojka?

Natáhla se a sundala z desky za sebou klíč. Dlužíte nám za dvě noci, řekla.

Zaplatil, vzal tašku, vyšel ven a zatočil po chodníku dozadu za motel. Vyklonila se přes pult a vyprovázela ho pohledem.

V pokoji se posadil na postel a znovu rozložil plánek. Vstal, došel do koupelny, vlezl do vany a přitiskl ucho ke zdi. Někde hrála televize. Vrátil se, posadil se, rozepnul tašku, vyndal brokovnici, položil ji vedle sebe a pak na postel vyskládal i zbytek věcí.

Vzal šroubovák, přinesl si židli od stolu, vylezl na ni, odšrouboval mřížku ventilace, slezl a položil mřížku zaprášenou stranou vzhůru na levný žinylkový potah postele. Pak znovu vylezl na židli a natočil ucho k šachtě. Poslouchal. Slezl dolů, vzal baterku a vylezl zpátky nahoru.

Asi po třech metrech se šachta křížila s jinou a on tam viděl vykukovat roh diplomatky. Zhasl baterku, stál a poslouchal. Zkusil poslouchat se zavřenýma očima.

Slezl ze židle, vzal brokovnici, došel ke dveřím, zhasl světlo, stál ve tmě a díval se skrz záclonu na dvorek. Pak se vrátil, položil brokovnici na postel a rozsvítil baterku.

Rozvázal nylonový pytlík a vyklepal z něj tyčky. Byly odlehčené hliníkové, metr dlouhé. Tři z nich zasadil do sebe a zalepil spoje kobercovou páskou, aby se nemohly rozpojit. Došel ke skříni, vrátil se s třemi drátěnými ramínky, posadil se na postel, odštípal štípačkami háčky, slepil je páskou a udělal z nich jeden. Pak ho připevnil na konec tyčky, vstal a zasunul tyčku do šachty.

Zhasl baterku, hodil ji na postel, vrátil se k oknu a vyhlédl ven. Vrčení auta na dálnici. Počkal, dokud neutichlo. Kočka, která přecházela přes dvorek, se zastavila. Pak šla dál.

S baterkou v ruce vylezl na židli. Rozsvítil a přiložil baterku těsně ke stěně šachty z pozinkovaného plechu, aby co nejvíc ztlumil paprsek, pak posunul háček až za diplomatku, otočil ho a zatáhl k sobě. Háček se zachytil, trochu diplomatku otočil a pak vyklouzl Po několika pokusech se mu podařilo zachytit jeden z řemínků a pomalu, tiše táhl diplomatku prachem k sobě, dokud nebyla na dosah.

Slezl ze židle, posadil se na postel, setřel z diplomatky prach rozepnul sponu a řemínky, otevřel ji a zadíval se na balíčky bankovek. Jeden z nich vytáhl a projel ho palcem. Pak ho strčil zpátky, odvázal z řemínku provázek, zhasl baterku a seděl a poslouchal. Vstal, natáhl se, zastrčil tyčky do šachty, pak přišrouboval mřížku a posbíral svoje věci. Položil klíč na stůl, brokovnici a nářadí uklidil do tašky, jinak všechno nechal tak, jak to bylo, vzal tašku i diplomatku a vyšel ze dveří.

Chigurh pomalu projížděl v ramchargeru kolem řady motelových pokojů. Okýnko měl stažené a přijímač položený na klíně. Na konci parkoviště to otočil a jel zpátky. Zpomalil, pak zastavil, zařadil zpátečku, zacouval po asfaltu kousek dozadu a znovu zastavil. Nakonec zajel za roh před recepci, zaparkoval a vešel dovnitř.

Hodiny na zdi nad pultem ukazovaly nula čtyřicet dva. Televize byla puštěná a žena u ní nejspíš usnula a právě se probudila. Dobrý večer, řekla. Přejete si?

Odešel z recepce s klíčem v náprsní kapse, nasedl do ramchargeru, dojel za roh, zaparkoval, vystoupil, vzal tašku s přijímačem a se zbraněmi a došel s ní k pokoji. Uvnitř položil tašku na postel, zul si boty a vyšel zpátky před pokoj s přijímačem, akumulátorem a brokovnicí z auta. Brokovnice byla automatická remingtonka ráže dvanáct s plastovou vojenskou pažbou a parkerizovaným povrchem. Měla kupovaný tlumič asi třicet centimetrů dlouhý a tlustý jako plechovka piva. Šel v ponožkách kolem pokojů a poslouchal signál.

Vrátil se do pokoje a zůstal stát v otevřených dveřích pod ostrým bílým světlem z lampy na parkovišti. Došel do koupelny a rozsvítil tam. Přeměřil si pohledem pokoj a pozorně si prohlédl, kde všechno je. Zapamatoval si, kde přesně jsou vypínače. Pak stál v pokoji a procházel si to všechno ještě jednou. Posadil se, obul se, vzal plynovou bombu, pověsil si ji přes rameno, vzal jateční pistoli zavěšenou na gumové hadici a vyšel ven k druhému pokoji.

Stál u dveří a poslouchal. Pak vzduchovou pistolí vyrazil zámek a vykopl dveře.

Na posteli seděl Mexičan v zelené košili s krátkými rukávy a natahoval ruku po malém samopalu vedle sebe. Chigurh ho střelil třikrát tak rychle po sobě, že to znělo jako jeden dlouhý výstřel, a většina horní části Mexičanova trupu se rozprskla po čelu postele a po stěně za ním. Brokovnice vydávala při střelbě zvláštní hluboké bafání. Jako když někdo kašle do sudu. Zhasl, odstoupil ode dveří a přitiskl se zády k venkovní zdi. Krátce nahlédl dovnitř. Dveře do koupelny byly otevřené. Předtím byly zavřené. Vkročil dovnitř, vypálil dvakrát do otevřených dveří, jednou do stěny a znovu uhnul ven. Za rohem budovy se rozsvítilo. Chigurh čekal. Pak znovu nakoukl do pokoje. Ze dveří byly jen zubaté kusy dřevotřísky vyvrácené v pantech a po růžových dlaždičkách v koupelně se rozléval tenký pramínek krve.

Vstoupil do dveří, ještě dvakrát vypálil skrz stěnu do koupelny a pak s brokovnicí u pasu vešel dovnitř. Muž ležel zhroucený u vany s kalašnikovem v rukou. Dostal to do hrudníku a do krku a vydatně krvácel. Mě ne, kámo, zasípal. Mě ne, kámo. Chigurh poodstoupil, aby ho nezasáhly keramické střepy z vany, a střelil ho do obličeje.

Vyšel ven a zastavil se na chodníku. Nikde nikdo. Vrátil se a prohledal pokoj. Podíval se do skříně a pod postel a vytahal všechna šuplata na podlahu. Nakoukl do koupelny. Mossův samopal H&K ležel v umyvadle. Nechal ho tam. Důkladně si otřel boty o koberec, aby dostal krev z podrážek, stál a prohlížel si pokoj. Pak mu padl zrak na ventilační šachtu.

Vzal z nočního stolku lampičku, vytrhl šňůru, vylezl na prádelník, udeřil kovovým podstavcem lampičky do mřížky, až se prohnula, pak ji vytrhl a podíval se do šachty. Rozeznal v prachu cestičku. Slezl a zůstal stát. Umazal si košili od krve a kousků tkáně ze zdi, proto si ji svlékl, došel do koupelny, umyl se a utřel do jednoho z ručníků. Pak ručník namočil, otřel si jím boty, znovu ho složil a otřel si jím nohavice džínů. Vzal brokovnici a se zmuchlanou košilí v ruce se polonahý vrátil do svého pokoje. Otřel si podrážky o koberec, naposledy se po pokoji rozhlédl a odešel.

Když Bell vešel do kanceláře, Torbert zvedl hlavu, pak vstal od stolu, došel k Bellovi a položil před něj list papíru.

To je vono? zeptal se Bell.

Jo.

Bell se usadil na židli, začetl se a pomalu si poklepával ukazováčkem do spodního rtu. Po chvíli hlášení odložil na stůl. Na Torberta se nepodíval. Já vim, co se tam stalo, řekl.

No prosim.

Byls někdy na jatkách?

Jo. Myslim, že jo.

Takovou věc by sis pamatoval.

Myslim, že sem tam jednou byl jako kluk.

Trochu zvláštní místo na školní exkurze.

Myslim, že sem tam šel sám vod sebe. Proplížil sem se dovnitř.

Jak zabíjeli krávy?

Nad takovym korytem tam stál rozkročenej chlap a pouštěli k němu krávy jednu po druhý a von je mlátil do hlavy palicí. Dělal to celej den.

To zní celkem reálně. Neska už se to tak nedělá. Maj takovou vzduchovou pistoli, z kerý vystřeluje ocelovej píst. Jen asi takle daleko. Přiložej tu pistoli krávě mezi voči, zmáčknou spoušť, pic a je po ní.

Torbert stál u rohu Bellova stolu. Asi minutu čekal, jestli bude šerif pokračovat, ale šerif nepokračoval. Torbert tam stál. Pak odvrátil pohled. Skoro bych byl radši, dybyste mi to byl neříkal.

Já vim, řekl Bell. Bylo mi předem jasný, že mi todle řekneš.

Do Eagle Passu dorazil Moss ve tři čtvrtě na dvě v noci. Většinu cesty na zadní sedačce taxíku prospal a probudil se, teprve když zpomalili při sjezdu z dálnice na Main Street. Sledoval, jak pod horním okrajem okna míjejí nevýrazné bílé polokoule pouličních lamp. Pak se posadil.

Jedete přes řeku? zeptal se řidič.

Ne. Vyhoďte mě někde v centru.

Už ste v centru.

Moss položil ruce na opěradlo před sebou a natáhl krk.

Co je to támdle.

To je okresní soud.

Ne. Támdle ta cedule.

To je hotel Eagle.

Vyhoďte mě tam.

Zaplatil řidiči padesát dolarů, na kterých se dohodli, zvedl tašky z obrubníku, vystoupal po schodech ke vchodu a vešel dovnitř. Recepční stál u pultu, jako kdyby ho čekal.

Zaplatil, strčil si klíč do kapsy, vystoupal po dalších schodech a vykročil chodbou. Hrobové ticho. Ve světlících nade dveřmi tma. Našel svůj pokoj, zasunul klíč do zámku, otevřel dveře, vešel a zavřel za sebou. Krajkovými záclonami dovnitř pronikalo světlo pouličních lamp. Postavil tašky na postel, vrátil se ke dveřím a rozsvítil. Staromódní tlačítkový vypínač. Dubový nábytek z přelomu století. Hnědé zdi. Tentýž žinylkový potah.

Posadil se na postel, aby si všechno promyslel. Vstal, vyhlédl z okna na parkoviště, došel do koupelny, natočil si sklenici vody, vrátil se a znovu se posadil na postel. Usrkl si vody a postavil sklenici na dřevěný noční stolek. To přece neni možný, řekl.

Rozepnul sponu a řemínky na diplomatce, začal vyndavat balíčky peněz a skládat je na postel. Když byla diplomatka prázdná, podíval se, jestli nemá falešné dno, pak prohlédl zadní stranu a boky, položil ji na postel a začal procházet balíčky bankovek. Každý projel palcem a skládal je zpátky do tašky. Zaplnil ji skoro do třetiny, než objevil vysílač.

Prostředek balíčku vyplňovaly dolarovky s vystřiženým středem a ve vzniklém prostoru si hověl transpondér zhruba velikosti zapalovače zippo. Odsunul pásku, vyndal ho a potěžkal v dlani. Pak ho uklidil do šuplete, vstal, vzal prostřižené dolarovky i pásku do koupelny, spláchl je do záchodu a vrátil se. Přeložil zbylé stovky, dal si je do kapsy, naskládal zbytek balíčků zpátky do diplomatky, postavil ji na židli, pak seděl a díval se na ni. Myslel na spoustu věcí, ale jedna myšlenka se mu pořád vracela. Myšlenka na to, že jednou se bude muset přestat spoléhat na štěstí.

Vytáhl z tašky brokovnici, položil ji na postel a rozsvítil noční lampičku. Došel ke dveřím, zhasl lustr, vrátil se, natáhl se na Postel a zahleděl se do stropu. Věděl, co přijde. Jen nevěděl kdy. Vstal, došel do koupelny, zatáhl za řetízek světla nad umyvadlem a podíval se na sebe do zrcadla. Ze skleněného věšáku na ručníky vzal žínku, pustil horkou vodu, žínku namočil, vyždímal a otřel si s ní obličej a vzadu krk. Vymočil se, pak zhasl, vrátil se do pokoje a posadil se na postel. Už ho napadlo, že možná do konce života nikdy nebude v bezpečí, a teď přemýšlel, jestli si na to člověk časem zvykne. A pokud zvykne?

Vyprázdnil tašku, uložil do ní brokovnici, zapnul ji a vzal ji spolu s diplomatkou dolů na recepci. Mexičan, který ho zapisoval, byl pryč a jeho místo zaujal jiný recepční, hubený a prošedivělý. Tenká bílá košile a černý motýlek. Kouřil cigaretu a četl si Ring. Bez valného nadšení vzhlédl k Mossovi a zamžoural skrz kouř. Ano? řekl.

Vy ste teď přišel?

Jo. Budu tady až do rána do deseti.

Moss položil na pult stodolarovou bankovku. Recepční odložil časopis.

Nechci po vás nic nezákonnýho, řekl Moss.

No prosím, poslouchám, co to bude, řekl recepční.

Někdo mě hledá. Chci po vás akorát to, abyste mi zavolal, jakmile se tu někdo novej ubytuje. Někdo znamená kerejkoli vocas. Pude to?

Noční recepční vyndal z pusy cigaretu, podržel ji nad skleněným popelníčkem, malíčkem odklepl popel a podíval se na Mosse. Jo, řekl. To by šlo.

Moss přikývl a vrátil se nahoru.

Telefon ani jednou nezazvonil. Něco ho probudilo. Posadil se a podíval se na hodiny na stolku. Čtyři třicet sedm. Přehodil nohy přes okraj postele, sehnul se, sebral boty, obul si je, seděl a poslouchal.

S brokovnicí v ruce přešel přes pokoj a přiložil ucho ke dveřím. Došel do koupelny, odhrnul sprchový závěs pověšený na kroužcích kolem celé vany, pustil vodu a vytáhl píst sprchy. Pak závěs znovu zatáhl, vyšel z koupelny a zavřel za sebou.

Zastavil se u dveří pokoje a znovu poslouchal. Vytáhl zpod postele nylonovou tašku a položil ji na židli v rohu. Vrátil se k posteli, rozsvítil lampičku na nočním stolku, pak chvíli stál a přemýšlel. Uvědomil si, že by mohl začít zvonit telefon, a tak zvedl sluchátko z vidlice a položil ho na stůl. Ustlal peřinu a uplácal polštáře. Podíval se na hodiny. Čtyři čtyřicet tři. Podíval se na telefonní sluchátko položené na stole. Zvedl ho, vytrhl z něj šňůru a položil ho zpátky do vidlice. Pak přešel přes pokoj a postavil se ke dveřím, palec na kohoutku brokovnice. Lehl si na břicho a přiložil ucho k mezeře pode dveřmi. Studený průvan. Jako by se někde otevřely dveře. Cos všechno udělal. A na co všechno si zapomněl.

Došel za postel, lehl si, nasoukal se pod ni a zůstal tam ležet na břiše s brokovnicí namířenou na dveře. Pod dřevěnými latěmi bylo akorát dost místa. Srdce tepalo do zaprášeného koberce. Čekal. Proužek světla pode dveřmi přerušily dva sloupy černé. Nehýbaly se. Pak zaslechl klíč v zámku. Velice tiše. Dveře se otevřely. Viděl ven do chodby. Nikde nikdo. Čekal. Snažil se ani nemrkat, ale musel. Vtom ve dveřích stály drahé boty ze pštrosí kůže. Nažehlené džíny. Muž se nehýbal. Pak vešel dovnitř. Pomalu přešel ke koupelně.

V té chvíli Moss pochopil, že dveře do koupelny neotevře. Že se otočí. A až to udělá, bude příliš pozdě. Příliš pozdě dělat další chyby nebo dělat vůbec cokoli, a že umře. No tak, řekl si. Do toho.

Nevotáčej se, řekl nahlas. Jesi se votočíš, tak tě voddělám.

Muž se nehýbal. Moss se s namířenou brokovnicí plazil na loktech kupředu. Neviděl muži výš než do pasu a nevěděl, co má za zbraň. Zahoď zbraň, řekl. Dělej.

Na podlaze zarachotila brokovnice. Moss se vytáhl zpod postele. Zvedni ruce, řekl. A ustup vod těch dveří.

Muž udělal dva kroky vzad a zastavil se, dlaně v úrovni ramen. Moss obešel roh postele. Muž nebyl ani tři metry daleko. Celý pokoj pomalu pulzoval. Ve vzduchu visel zvláštní pach. Jako nějaká cizí kolínská. S trochou dezinfekce. Všechno hučelo. Moss držel brokovnici s nataženým kohoutkem u pasu. Nic ho teď nemohlo překvapit. Připadal si jako bez tíže. Připadal si, jako by se vznášel. Muž se na něj ani jednou nepodíval. Choval se podivně nevzrušeně. Jako by tohle všechno byl jeho denní chleba.

Ustup eště dál.

Muž poslechl. Moss zvedl jeho brokovnici a hodil ji na postel. Rozsvítil lustr a zavřel dveře. Podívej se na mě, řekl.

Muž otočil hlavu a pohlédl na Mosse. Modré oči. Klidné. Tmavé vlasy. Nepatrný nádech exotiky, s jakým se Moss dosud nesetkal.

Co chceš?

Muž neodpověděl.

Moss přešel přes pokoj, chytil sloupek postele a jednou rukou ji odsunul na stranu. V prachu tam stála diplomatka. Zvedl ji. Muž jako by ho vůbec nevnímal. Jako by byl myšlenkami jinde.

Vzal ze židle nylonovou tašku, pověsil si ji na rameno, pak zvedl z postele brokovnici s tlumičem velkým jako plechovka od piva, sevřel ji v podpaží a znovu zvedl diplomatku. Deme, řekl. Muž sklonil ruce a vyšel na chodbu.

Na podlaze hned za dveřmi ležela malá krabička přijímače. Moss ji tam nechal. Měl pocit, že už takhle riskoval víc, než si mohl dovolit. Couval chodbou, brokovnici držel v jedné ruce jako pistoli a mířil s ní na mužův opasek. Už mu chtěl říct, ať znovu zvedne ruce, ale uvědomil si, že na tom vlastně vůbec nezáleží, kde ty ruce má. Dveře do pokoje byly dosud otevřené, sprcha puštěná.

Jesi tvuj ksicht zahlídnu na schodech, tak budu střílet.

Muž neodpověděl. Mosse by nijak nepřekvapilo, kdyby byl němý.

Stop, řekl. A dál už ani krok.

Muž zastavil. Moss došel pozpátku ke schodišti, naposledy se na tu nehybnou postavu v nevýrazném žlutém světle nástěnného svícnu zadíval a pak se poklusem pustil ze schodů. Bral je po dvou. Nevěděl, kam běží. Neměl čas promyslet si to předem.

Ve vestibulu čouhaly nad pult boty recepčního. Moss se u nich nezastavil. Vyběhl ze dveří a dolů po schodech. Než se dostal přes ulici, Chigurh už byl nahoře na balkoně. Moss ucítil, jak mu něco škublo taškou na rameni. Prásknutí výstřelu z pistole znělo v tichu nočního města tlumeně, ploše a nevýrazně. Otočil se právě včas, aby v oranžové záři pětimetrového hotelového neonu zahlédl záblesk druhého výstřelu, nejasný, ale přece rozpoznatelný. Nic necítil. Kulka mu trhla košilí, po nadloktí mu začala stékat krev a to už běžel jako o život. Po dalším výstřelu ucítil palčivou bolest v boku. Upadl a znovu se zvedl. Chigurhova brokovnice zůstala ležet na silnici. Do háje, řekl. Slušná rána.

Dlouhými skoky běžel po chodníku kolem kina Aztec. Mžikal bolestí. Když míjel kulatou pokladnu, vysypalo se z ní všechno sklo. Výstřel vůbec nezaslechl. Otočil se, palcem natáhl kohoutek brokovnice a vypálil. Broky zabubnovaly na balustrádu v prvním patře a roztříštily několik oken. Když se otočil zpátky, ocitl se ve světle reflektorů auta, které se blížilo po Main Street. Zpomalilo, pak znovu zrychlilo. Uhnul do Adams Street a auto se skřípěním pneumatik smykem zastavilo uprostřed křižovatky. Motor chcípl a řidič se ho snažil znovu nastartovat. Moss se přitiskl zády k cihlové zdi kina. Z auta vyskočili dva muži a rozběhli se přes ulici. Jeden z nich začal pálit z malorážního samopalu, Moss na ně dvakrát vystřelil z brokovnice a běžel dál. Do rozkroku mu stékala teplá krev. Slyšel, jak auto na ulici nastartovalo.

Když se dostal na Rio Grande Street, rozpoutala se za ním pekelná vřava. Měl pocit, že už neudělá ani krok. Ve výloze na protější straně ulice viděl sám sebe, jak kulhá s loktem přitisknutým k tělu, tašku pověšenou na rameni, v jedné ruce brokovnici, v druhé diplomatku. Temný, nevypočitatelný odraz ve skle. Když se tam podíval znovu, viděl se sedět na chodníku. Zvedni se ty idiote, řekl. Neseď tu, nebo chcípneš. Vypadni vocaď.

Přešel přes Ryan Street. V botách mu čvachtala krev. Přetáhl si tašku na břicho, rozepnul ji, uložil do ní brokovnici a znovu ji zapnul. Stál a vrávoral. Pak vykročil na most. Byla mu zima, celý se klepal a chtělo se mu zvracet.

Na americké straně mostu bylo okénko směnárny a turniket. Hodil do zdířky desetník, protlačil se turniketem, vyklopýtal na most a upřeně se zahleděl na úzký chodník před sebou. Právě začínalo svítat. Nevýrazná šeď nad záplavovou planinou podél východního břehu řeky. Nekonečná dálka na druhou stranu.

V polovině mostu potkal skupinku zhruba osmnáctiletých mladíků, kteří se vraceli do Států. Byli čtyři, trochu opilí. Postavil diplomatku na chodník a vytáhl z kapsy balíček stovek umazaných od krve. Otřel je o kalhoty, odpočítal z nich pět bankovek a zbytek vrátil do kapsy.

Promiňte, řekl. Opíral se o řetězové zábradlí. Krvavé šlépěje na chodníku za ním jako stopy v nějaké videohře.

Promiňte.

Sestoupili z obrubníku na vozovku, aby ho obešli.

Promiňte, napadlo mě, jesi byste mi někdo z vás neprodal kabát.

Bez zastavení prošli kolem něj. Pak se jeden z nich otočil. Kolik dáte? zeptal se.

Ten za tebou. Ten v tom dlouhym kabátu.

Mladík v dlouhém kabátu se zastavil společně s ostatními.

Kolik?

Dám ti pět set dolarů.

Kecy.

Poď, Briane.

Dem, Briane. Je vožralej.

Brian se po nich rozhlédl, pak se podíval zpátky na Mosse. Ukažte mi ty prachy, řekl.

Tady sou.

Chci si je prohlídnout.

Já si chci podržet ten kabát.

Poď, Briane.

Vem si tudle stovku a podej mi kabát. Pak ti dám zbytek.

Dobře.

Vyklouzl z kabátu, podal ho Mossovi, a ten mu dal bankovku.

Co to na ní je?

Krev.

Krev?

Krev.

Stál a držel bankovku v ruce. Díval se na krev na svých prstech. Co se vám stalo?

Postřelili mě.

Ty vole poď, Briane.

Dejte mi ty peníze.

Moss mu podal bankovky, sundal z ramene tašku, postavil ji na chodník a namáhavě se nasoukal do kabátu. Mladík přeložil peníze, zastrčil si je do kapsy a začal couvat od Mosse.

Připojil se k ostatním a pokračovali přes most. Pak se zastavili. O něčem se dohadovali a ohlíželi se po něm. Zapnul si kabát, zastrčil peníze do vnitřní kapsy, pověsil si tašku na rameno a zvedl koženou diplomatku. Radši děte, řekl jim. Nebudu vám to říkat dvakrát.

Otočili se a šli. Byli jen tři. Promnul si dlaní oči. Rozhlížel se, kam zmizel ten čtvrtý. Pak pochopil, že tam žádný čtvrtý nebyl. No dobře, řekl. Teď hlavně šlapej dál.

Když došel k místu, kde pod mostem protékala úzká řeka, zastavil se a zadíval se na ni. K mexické bráně už to měl jen kousek. Ohlédl se zpátky na most, ale ti tři už zmizeli. Zrnité světlo na východě. Nad nízkými černými kopci za městem. Pomalý a temný proud vody pod mostem. Psí štěkot. Ticho. Nic.

Podél amerického břehu řeky rostla houština vysokého rákosí. Postavil nylonovou tašku na zem, sevřel oběma rukama ucho diplomatky, zhoupl ji za sebe a pak ji vyhodil přes zábradlí do prázdna.

Oslepující zášleh bolesti. Chytil se za bok a sledoval, jak se taška pomalu otáčí v ubývajícím světle z lamp na mostě, nehlasně zapadá do rákosí a mizí v něm. Pak se svezl na chodník a zůstal tam sedět v kaluži krve, čelo opřené o pletivo. Vstávej, řekl. Vstávej, sakra.

Když se dostal k bráně, nikdo tam nebyl. Protáhl se turniketem a byl v Piedras Negras ve státě Coahuila.

Prošel ulicí na malé náměstí s parčíkem, kde se v eukalyptech probouzeli vlhovci a pokřikovali na sebe. Stromy byly zhruba do metrové výšky natřené nabilo, takže to vypadalo, jako by byl parčík plný nahodile rozestavených bílých sloupků. Uprostřed altánek nebo pavilonek z tepaného železa. Zhroutil se na jednu železnou lavičku, tašku položil vedle sebe, předklonil se a objal se rukama. Pod pouličními lampami visely koule oranžového světla. Svět se vzdaloval. Naproti parčíku stál kostel. Vypadal hrozně daleko. V korunách nad hlavou vrzali vlhovci a pohupovali se na větvích. Rozednívalo se.

Opřel se rukou o vedlejší lavičku. Nevolnost. Nelehej si.

Slunce nikde. Jen kalné světlo. Mokré ulice. Zavřené obchody. Plechové rolety. Po ulici šel stařec s koštětem. Zastavil se. Pak šel dál.

Seňor, řekl Moss.

Bueno, řekl stařec.

Mluvíte anglicky?

Prohlížel si Mosse, koště držel oběma rukama. Pokrčil rameny.

Potřebuju doktora.

Stařec čekal, co řekne dál. Moss se nadzvedl. Lavička byla od krve. Postřelili mě.

Stařec si ho prohlédl od hlavy k patě. Mlaskl. Odvrátil pohled k úsvitu. Stromy a budovy získávaly jasnější obrysy. Podíval se na Mosse a kývl bradou. Puede andar? zeptal se.

Cože?

Puede caminar? Zvedl ruku se svěšenou dlaní a dvěma prsty naznačil chůzi.

Moss přikývl. Projela jím vlna černoty. Počkal, až odezní.

Tiene dinero? Zametač si promnul palec o ukazováček.

Sí, řekl Moss. Sí. Vstal a zavrávoral. Vytáhl z kapsy kabátu balíček zakrvácených bankovek, vzal z nich jednu stovku a podal ji starci. Stařec ji s velkou úctou přijal. Podíval se na Mosse a pak opřel koště o lavičku.

Když Chigurh seběhl po schodech a vyšel před hotel, měl kolem stehna pravé nohy omotaný ručník ovázaný kusem šňůry z okenní rolety. Ručník už byl nasáklý krví. V jedné ruce držel malou tašku a v druhé pistoli.

Cadillac stál šikmo uprostřed křižovatky a ulicí se rozléhala střelba. Schoval se do vchodu holičství. Od fasád domů se odrážel rachot automatických zbraní a hluboké dunění brokovnice. Muži na ulici na sobě měli nepromokavé pláště a na nohou tenisky. Vůbec do zdejšího kraje nezapadali. Vybelhal se po schodech zpátky ke vchodu do hotelu, opřel pistoli o kamenné zábradlí a začal po nich pálit.

Než zjistili, odkud střelba přichází, podařilo se mu jednoho z nich zabít a jednoho poranit. Raněný se schoval za auto a zahájil palbu na hotel. Chigurh se opřel zády o cihlovou zeď a zasunul do pistole čerstvý zásobník. Kulky rozbíjely sklo a štípaly rámy. Světlo na recepci zhaslo. Na ulicí panovala pořád dost velká tma, takže byly vidět záblesky výstřelů. Střelba na chvíli ustala, Chigurh se otočil a zapadl do hotelu. Pod nohama mu vrzaly střepy. Prokulhal chodbou, po schodech dolů do zadní části hotelu a ven na parkoviště.

Přešel přes Jefferson Street a vydal se po ní. Držel se u severní stěny domů, snažil se jít co nejrychleji a ovázanou nohou dělal široké oblouky do strany. Nacházel se jediný blok od okresního soudu a věděl, že má přinejlepším pár minut, než na místo dorazí strážci zákona.

Když došel na roh, byl už na ulici jen jediný muž. Stál u zadku auta a auto bylo provrtané kulkami, všechno sklo buď vysypané, nebo bílé prasklinami. Uvnitř bylo minimálně jedno tělo. Muž se díval k hotelu, Chigurh natáhl ruku s pistolí, dvakrát ho střelil a muž se zhroutil na silnici. Chigurh couvl zpátky za roh, stál s pistolí zdviženou u ramene a čekal. Štiplavý pach střelného prachu chladném ranním ovzduší. Jako po ohňostroji. Všude ticho.

Když vykulhal na ulici, jeden z mužů, které střelil od hotelu, se plazil k obrubníku. Chigurh ho sledoval. Pak ho střelil do zad. Druhý ležel u předního nárazníku auta. Dostal to do hlavy a rozlila se kolem něj velká kaluž tmavé krve. Zbraň ležela hned vedle něj, ale Chigurh si jí nevšímal. Došel k zadku auta, dloubl botou do posledního z mužů a sehnul se pro samopal, ze kterého střílel. Byl to Uzi s krátkou hlavní a zásobníkem na pětadvacet nábojů. Chigurh prohledal kapsy mužova pláště a našel další tři zásobníky, jeden z nich plný. Dal si je do kapsy bundy, zastrčil si pistoli vpředu za opasek a podíval se, kolik nábojů zbývá v zásobníku, který zůstal v samopalu. Pak si samopal pověsil na rameno a odkulhal zpátky k obrubníku. Muž, kterého střelil do zad, tam ležel a díval se na něj. Chigurh pohlédl ulicí směrem k hotelu a k soudu. Vysoké palmy. Podíval se na muže. Muž ležel v rozlévající se kaluži krve. Pomoc, řekl. Chigurh vytáhl zpoza opasku pistoli. Zadíval se muži do očí. Muž odvrátil pohled.

Podívej se na mě, řekl Chigurh.

Muž se na něj podíval a znovu odvrátil pohled.

Mluvíš anglicky?

Jo.

Chci, aby ses díval na mě. Nikam jinam.

Muž se zahleděl na Chigurha. Zahleděl se na nový den, který začínal prosvítat kolem. Chigurh ho střelil doprostřed čela, pak stál a sledoval ho. Sledoval, jak mu v očích praskají kapiláry. Jak z nich mizí světlo. Sledoval, jak z toho promarněného světa mizí jeho vlastní odraz. Zastrčil si pistoli za opasek a znovu se rozhlédl po ulici. Pak zvedl tašku, pověsil si samopal na rameno, překulhal přes ulici a zamířil k hotelovému parkovišti, kde nechal stát auto.

V

Přišli sme sem z Georgie. Jako naše rodina. Na voze taženym koňma. To vim úplně najisto. Vim, že spousta věcí v rodinný historii zdaleka takle jistá nebejvá. V žádný rodině. Historky se předávaj dál a dál a postupně se z nich ztrácí pravda. Aspoň se to říká. Z toho by někdo třeba moh získat dojem, že pravda sama vo sobě nevobstojí. Ale tomu já nevěřím. Já myslim, že i potom, co se vypověděj všechny lži a zapomenou se, tak pravda pořád zůstane. Nemění se s místem a nemění se ani s dobou. Nedá se zfalšovat vo nic víc, než se dá třeba vosolit sůl. Nedá se zfalšovat, protože je to prostě pravda. A pravda je taková, jaká je. Někde jí myslim přirovnávaj ke skále – myslim, že v Bibli –, a s tim já můžu akorát souhlasit. Ale bude tady i potom, co skály zmizej. I dyž s tim by lidi určitě nesouhlasili. Docela dost by jich s tim nesouhlasilo. Já ale nikdy nepřišel na to, čemu tydle lidi vlastně věřej.

Člověk se dycky snaží účastnit všech společenskejch akcí a já pochopitelně nevynechal ani jedinej úklid na hřbitově a podobný věci. To je v pořádku. Ženský pokaždý připravily na zemi voběd a pochopitelně, že to pro mě byla svym způsobem součást kampaně, ale člověk aspoň udělá něco pro lidi, kerý už sami pro sebe nic udělat nemůžou. Jasně že se nad tim můžete ušklíbat a vykládat, že by se vám moc nelíbilo, dyby se vám zrovna voni potulovali v noci kolem baráku. Ale podle mě tady de vo něco hlubšího. Jasně že de taky vo společný soužití a vzájemnou úctu, ale pravda je ta, že mrtvý toho po vás můžou chtít víc, než kolik byste byli ochotný připustit nebo kolik možná sami víte, a můžou se toho tvrdě dožadovat. Fakt hodně tvrdě. Až má z toho člověk pocit, jako dyby se tohodle světa nechtěli pustit. A každá maličkost může v tomdle ohledu pomoct.

Co sem to zrovna tudle povídal vo novinách. Minulej tejden našli támdle v Kalifornii takovej páreček, kerej pronajímal pokoje starejm lidem, a pak je zabíjeli a zakopávali na zahradě a nechávali si dal proplácet jejich šeky s důchodem. Taky je nejdřív mučili, nechápu proč. Možná měli rozbitou televizi. A teď poslouchejte, co vo tom napsali v novinách. Cituju. Píšou: Sousedi pojali podezření, dyž z budovy vyběh muž a měl na sobě akorát psí vobojek. To je marný, takovou věc si člověk prostě nevymyslí. Ani to nezkoušejte.

Ale všimněte si, že až todle s někym hnulo. Ňákej řev a kopání na zahradě, to bylo všem ukradený.

Ale tak dobrý. Zasmál sem se u toho, dyž sem to čet. Vono co jinýho taky můžete dělat.

Cesta do Odessy trvala tři hodiny, a když tam dorazil, byla už tma. Poslouchal ve vysílačce řidiče kamionů. Maj tady nahoře jurisdikci? Ty vole, jak to mam vědět? Ale myslim, že dyž tě uviděj páchat ňákej zločin, tak asi mít budou. No tak v tom případě sem napravenej kriminálník. To je jasná věc, kámo.

Na pumpě si koupil mapu města, rozložil si ji na sedačce a popíjel nad ní kafe z plastového kelímku. Žlutou fixou si na ní vyznačil cestu, pak mapu složil, položil ji na sedačku, zhasl stropní světlo a nastartoval.

Když zaklepal na dveře, přišla mu otevřít Llewelynova žena. Sundal si před ní klobouk a okamžitě zalitoval, že to udělal. Přikryla si pusu dlaní a zašátrala po klice.

Ježiš, promiňte mladá pani, řekl. Nic se mu nestalo. Váš manžel je v pořádku. Jen sem si s várna chtěl promluvit, pokud by to šlo.

Nelžete mi, že ne?

Ne, mladá pani. Nelžu.

Přijel ste sem ze Sandersonu?

Jo.

A co chcete.

Akorát sem se na vás chtěl podívat. Promluvit si s váma o vašem muži.

No dovnitř nemůžete. Vyděsil byste mámu k smrti. Počkejte, vemu si kabát.

Jistě, mladá pani.

Zajeli do Sunshine Cafe, usadili se do zadního boxu a objednali si kafe.

Vy asi nevíte, kde je, co.

Ne, nevim. To už sem vám řekla.

Já vim.

Sundal si klobouk, položil ho vedle sebe na lavici a projel si rukou ve vlasech. Nevolal vám?

Ne, nevolal.

Vůbec.

Ani jednou.

Servírka přinesla dva těžké bílé porcelánové hrnky s kávou. Bell si tu svou zamíchal, pak vyndal lžičku a sledoval, jak ze stříbra stoupá pára. Kolik peněz vám dal?

Neodpověděla. Bell se usmál. Co ste chtěla říct? zeptal se. Klidně to řekněte.

Chtěla sem říct, že byste asi chtěl vědět víc než jen tohle.

Co dybyste na chvíli zapomněla, že sem šerif.

A co byste měl bejt místo toho?

Dobře víte, že má průšvih.

Llewelyn nic neproved.

Taky netvrdím, že má ten průšvih u mě.

A u koho teda?

U pár dost nebezpečnejch lidí.

Llewelyn se o sebe dokáže postarat.

Nebude vám vadit, dyž vám budu říkat Carlo?

Sem Carla Jean.

Dobře, tak Carlo Jean?

Klidně. Pokud vám nebude vadit, že já vám budu dál říkat šerife.

Bell se usmál. Ne, řekl. To nebude.

Fajn.

Ty lidi ho zabijou, Carlo Jean. Nevykašlou se na to.

On taky ne. Nikdy se na nic nevykašle.

Bell pokýval hlavou. Usrkl kafe. Obličej, který se vlnil na tmavé hladině, působil jako předzvěst zlé budoucnosti. Budoucnosti, která ztrácí tvar. A strhává vás s sebou. Postavil hrnek a zahleděl se na dívku. Rád bych řek, že mu to chválím. Ale nemůžu.

No, řekla, holt je, jakej je, a dycky takovej bude. Proto sem si ho vzala.

Ale pár dní už se vám nevozval.

Nečekala sem, že se ozve.

Měli ste mezi sebou ňáký problémy?

Nemáme mezi sebou žádný problémy. Když je máme, tak je vyřešíme.

Tak to ste šťastný lidi.

To sme.

Dívala se na něj. Proč se mě na todle ptáte, řekla.

Na ty problémy?

Na ty problémy.

Jen mě to tak napadlo.

Stalo se snad něco, o čem vy víte a já ne?

Ne. Na to samý bych se moh zeptat já vás.

Až na to, že já bych vám to neřekla.

Právě.

Vy si myslíte, že ode mě utek, že jo.

Nevim. Utek?

Ne. Neutek. Znám ho.

Znala ste ho.

Pořád ho znám. Nezměnil se.

Možná.

Ale nevěříte tomu.

No, abych byl úplně upřímnej, musim říct, že sem eště nepoznal nikoho, koho by peníze nezměnily. Ani sem vo nikom takovym neslyšel. Musim říct, že von by byl první.

No tak je holt první.

Doufám, že je to pravda.

A to jako upřímně, šerife?

Jo. To jako upřímně.

Neni proti němu žádný obvinění?

Ne. Žádný obvinění proti němu neni.

To neznamená, že ani nebude.

Ne. Neznamená. Pokud se toho dožije.

No tak zatim mrtvej neni.

Doufám, že vás to uklidňuje víc než mě.

Usrkl kafe a postavil hrnek zpátky na stůl. Zadíval se na ni. Měl by ty peníze předat policii, řekl. Dostalo by se to do novin. Pak by ho možná ty lidi nechali na pokoji. Nemůžu to zaručit, ale možná jo. Je to jeho jediná šance.

Do novin to můžete dát i tak.

Bell si ji prohlížel. Ne, řekl. Nemůžu.

Nebo nechcete.

Tak nechci. Kolik peněz to je.

Nevim, o jakejch penězích mluvíte.

Dobře.

Nebude vám vadit, když si zapálím? zeptala se.

Snad sme pořád eště v Americe.

Vyndala si cigarety, jednu si připálila, odvrátila hlavu a vyfoukla kouř do místnosti. Bell ji sledoval. Jak to podle vás skončí? zeptal se.

Nevim. Jak mám vědět, jak něco skončí. Vy to víte?

Já vim, jak to neskončí.

A žili šťastně až do smrti, co?

Tak ňák.

Llewelyn je hrozně mazanej.

Bell přikývl. Já jen, že byste si vo něj asi měla dělat větší starosti, než si děláte.

Dlouze potáhla z cigarety. Prohlížela si ho. Šerife, řekla, já myslim, že si dělám starosti velký tak akorát, jak bych měla.

Nakonec někoho zabije. Napadlo vás to?

To by nikdy neudělal.

Byl ve Vietnamu.

Já myslela jako civilista.

Udělá to.

Neodpověděla.

Chcete eště kafe?

Už sem překafovaná. Nechtěla sem ani to první.

Zahleděla se přes kavárnu. Prázdné stolky. Noční vrchní byl asi osmnáctiletý kluk. Právě se hrbil nad proskleným pultem a četl si časopis. Moje máma má rakovinu, řekla. Dlouho už tady nebude.

To mě mrzí.

Říkám jí máma. Ve skutečnosti je to moje babička. Vychovala mě a měla sem štěstí, že sem jí měla. No, štěstí je slabý slovo.

Chápu.

Llewelyna nikdy moc nemusela. Nevim proč. Nic konkrétního proti němu nemá. Dycky se k ní choval hezky. Když jí našli tu rakovinu, říkala sem si, že s ní bude lehčí život. Ale neni. Spíš těžší.

Proč s ní vůbec žijete?

Nežiju s ní. Tak hloupá nejsem. Todle je jen na čas.

Bell přikývl.

Musim se vrátit, řekla.

Dobře. Máte ňákou zbraň?

Jo. Mám zbraň. Vy si asi myslíte, že tady sedim jako návnada.

To nevim.

Ale myslíte si to.

Já si hlavně myslim, že ste ve vážnější situaci, než si myslíte vy.

Jo tak.

Doufám, že si s nim promluvíte.

Musim si to nechat projít hlavou.

Dobře.

Radši bych se navěky propadla do pekla, než bych na Llewelyna něco práskla. To doufám chápete.

To chápu.

Já už totiž dávno vim, že takovýdle věci nejdou nijak ošidit. A doufám, že to ani nikdy nebudu zkoušet.

Jistě.

Jesi chcete, tak vám něco řeknu.

Chci.

Možná si budete myslet, že sem divná.

Možná.

Možná si to myslíte už teď.

Ne, nemyslím.

Když sem dodělala střední, bylo mi šestnáct a začala sem dělat ve Wal-Martu. Nic lepšího mě prostě nenapadlo. Potřebovali sme peníze. Každej dolar. No a tu noc, než sem tam šla prvně, sem měla takovej sen. Nebo ne úplně sen, protože sem byla eště tak napůl vzhůru. A v tom snu, nebo co to teda bylo, mě napadlo, že až tam přídu, tak si mě tam najde. V tom Wal-Martu. Nevěděla sem, co je zač, ani jak se menuje nebo jak vypadá. Jenom sem věděla, že až ho uvidim, tak ho poznám. Vedla sem si kalendář a dělala sem si křížky. Jako ve vězení. Teda já nikdy ve vězení nebyla, ale myslim, že takle nějak si tam lidi počítaj dny. A devětadevadesátej den vešel dovnitř a zeptal se mě, kde sou lovecký potřeby, a byl to on. A já mu řekla, kde sou, a on se na mě podíval a šel dál. A pak se hned vrátil a přečet si mojí menovku a řek moje méno a podíval se na mě a povídá: V kolik tady končíte? A tim to pro mě bylo daný a měla sem ve všem naprosto jasno. Tenkrát, teď a vůbec dycky.

To je pěknej příběh, řekl Bell. Doufám, že bude mít taky pěknej konec.

Přesně takle se to stalo.

Já vám věřim. A cenim si toho, že ste mi to řekla. Ale už je dost pozdě, tak vás radši nebudu zdržovat.

Zamáčkla cigaretu. Mrzí mě, že ste se táhnul až sem a nepochodil ste líp, než ste pochodil.

Bell zvedl klobouk, posadil si ho na hlavu a vyrovnal ho. No, řekl. Udělejte, co budete moct. Někdy se stane, že to nakonec všechno dobře dopadne.

Vážně vám na tom záleží?

Na vašem manželovi?

Na mym manželovi. Jo.

Jo, mladá pani. Záleží. Lidi z terrellskýho okresu si mě zvolili, abych se vo ně staral. Je to moje práce. Sem placenej za to, abych za ně nasazoval život. Třeba vo něj i přišel, dyž to nepude jinak. Proto mi na něm záleží.

Chcete, abych vám věřila, co říkáte. Jenže je to od šerifa.

Bell se usmál. Jo, mladá pani, řekl. Je to holt od šerifa. Já akorát doufám, že vo tom budete přemejšlet. Protože co se toho průšvihu týče, tak s tim sem si nevymyslel ani slovo. Jesi ho zabijou, tak s tim budu muset ňák žít. Já to zvládnu. Akorát chci, abyste se zamyslela, jesi to zvládnete i vy.

Dobře.

Můžu se na něco zeptat?

No prosim.

Vim, že neni slušný ptát se ženský na věk, ale nemůžu si pomoct.

V pořádku. Je mi devatenáct. Vypadám mladší.

Jak dlouho už ste svoji?

Tři roky. Skoro tři roky.

Bell pokýval hlavou. Mojí ženě bylo vosumnáct, dyž sme se brali. Sotva pár dní. Ale ta svatba vyvažuje všechny pitomosti, kerý sem kdy udělal. Dokonce si říkám, že jich pár eště klidně udělat můžu. Protože takovou věc hnedtak něco nevyváží. Můžem?

Vzala si kabelku a vstala. Bell sebral účet, znovu si urovnal klobouk a zvedl se z boxu. Uklidila si cigarety do kabelky a podivala se na něj. Něco vám řeknu, šerife. I v devatenácti už je člověk dost starej na to, aby věděl, že když má něco, co pro něj znamená úplně všechno, je tim pravděpodobnější, že o to příde. Vlastně už i v šestnácti, když to tak vezmu. O tomhle já přemejšlim.

Bell přikývl. Tydle myšlenky mně nejsou vůbec cizí, Carlo Jean. Tydle myšlenky já velice dobře znám.

Spal v posteli. Když zazvonil telefon, byla venku skoro ještě tma. Podíval se na radiové hodiny na nočním stolku a natáhl se pro sluchátko. Šerif Bell, řekl.

Asi dvě minuty poslouchal. Pak řekl: Dík, žes mi zavolal. Jo. Je to hotová válka. Jinak se to prostě nazvat nedá.

V devět patnáct ráno zastavil před šerifovým úřadem v Eagle Passu, sedli si se šerifem ke stolu, nalili si kafe a pak si prohlíželi fotky pořízené před třemi hodinami na ulici pouhé dva bloky odtud.

Někdy mám sto chutí ty parchanty nechat, ať si celej tendle kraj vemou zpátky, řekl šerif.

To chápu, řekl Bell.

Mrtvoly na ulici. Krámy našich občanů zničený. Auta jak cedník. Kdo to kdy viděl?

Můžem se tam zajít podívat?

Jo. To můžem.

Ulice byla dosud obehnaná policejní páskou, ale moc věcí k vidění už tu nezůstalo. Průčelí hotelu Eagle bylo celé rozstřílené a chodník po obou stranách ulice posetý střepy. Auta měla prostřílené pneumatiky, vysypané sklo z okýnek a v karoseriích dírky s maličkými kroužky holé oceli okolo. Cadillac už odtáhli, sklo na ulici zametli a krev spláchli hadicemi.

Kdo byl podle tebe v tom hotelu?

Ňákej mexickej pašerák.

Šerif stál a kouřil. Bell se vydal kus po ulici. Zastavil se. Pak se vrátil po chodníku, pod podrážkami mu křupalo sklo. Šerif odhodil cigaretu na ulici. Dyž pudeš po Adams Street asi půl bloku daleko, tak je tam krvavá stopa.

A hádám, že směřuje k hranici.

Jesi měl dost rozumu, tak jo. Myslim, že ty hoši z toho auta se dostali do křížový palby. Připadá mi, že stříleli na hotel i do tý vedlejší ulice zároveň.

Co dělalo to auto takle uprostřed křižovatky?

Nemám páru, Ede.

Vykročili směrem k hotelu.

Jaký nábojnice ste tu posbírali?

Většinou devítimilimetry, pár z brokovnice a ňáký třistaosumdesátky. Máme jednu brokovnici a dva samopaly.

Plně automatický?

Samozřejmě. Proč ne?

Jo, proč ne.

Vyšli po schodech. Před vchodem do hotelu ležely střepy, dřevo bylo rozštípané.

Noční recepční to nepřežil. Větší smůlu snad ani mít nemoh. Schytal jednu zbloudilou.

Kam to dostal?

Přímo mezi voči.

Vešli do vestibulu a zastavili se. Krvavou skvrnu na koberci za pultem někdo zakryl dvěma ručníky, ale krev jimi prosákla. Ten žádnou kulku neschytal, řekl Bell.

Kdo jako.

Recepční.

Že neschytal kulku?

Ne.

Proč myslíš?

Nech si poslat pitevní zprávu, a uvidíš.

Jak to myslíš, Ede? To mu jako navrtali mozek příklepovkou?

Skoro. Popřemejšlej vo tom.

Cestou zpátky do Sandersonu začalo sněžit. Dojel k soudu, vyřídil nějaké papírování a těsně před setměním odešel. Když zastavil na příjezdové cestě za domem, vykoukla na něj kuchyňským oknem manželka. Usmála se na něj. V hřejivém žlutém světle potelovaly vločky.

Usadili se v nevelké jídelně k večeři. Pustila hudbu, houslový koncert. Telefon ani jednou nezazvonil.

Tys ho vyvěsila?

Ne, řekla.

Tak to někde muselo spadnout vedení.

Usmála se. Já myslim, že to bude tim sněhem. Přinutí to lidi trochu se zamyslet.

Bell přikývl. Tak to doufám, že příde pořádná vánice.

Vzpomínáš si, kdy tady naposled sněžilo?

Ne, asi si nevzpomenu. Ty jo?

Já jo.

A kdy teda.

Však ty si vzpomeneš.

Aha.

Usmála se. Jedli dál.

To je příjemný, řekl Bell.

Co?

Ta hudba. Večeře. Bejt doma.

Myslíš, že ti řekla pravdu?

Jo. Myslim, že jo.

Myslíš, že je ten kluk ještě naživu?

Nevim. Doufám, že je.

Možná se už nic dalšího nedovíš.

To je možný. Ale neznamená to, že to skončilo, ne?

Ne, to asi ne.

Nemůžu spolíhat, že se takle pobijou navzájem pokaždý. Ale čekám, že to dřív nebo pozdějc převezme ňákej kartel a začnou jednat rovnou s mexickou vládou. Sou v tom až moc velký peníze. Tydle venkovský kluky z toho vyštípou. A nebude to trvat dlouho.

Kolik peněz podle tebe má?

Ten Moss?

Jo.

Těžko říct. Klidně to můžou bejt milióny. I dyž ne moc miliónů. Přece jen votaď šel pěšky.

Chceš kafe?

Dal bych si.

Vstala, došla k lince, vzala kávovar, donesla ho ke stolu, nalila mu do hrnku a posadila se. Hlavně abys mi jednou večer nepřišel domu mrtvej, řekla. To bych nezvládla.

Dám si na to pozor.

Myslíš, že jí zavolá, ať za nim přijede?

Bell si zamíchal kafe. Chvíli seděl a držel kouřící lžičku nad hrnkem, pak ji položil na talířek. Nevim, řekl. Ale byl by blbej, dyby nezavolal.

Kancelář se nacházela v sedmnáctém patře a byl z ní výhled přes panorama Houstonu a otevřenou nížinu až k lodnímu kanálu a bažinatému ramenu řeky za ním. Kolonie stříbrných nádrží. Ohně na ropných věžích, bledé za denního světla. Když dorazil Wells, muž mu řekl, ať jde dál a ať za sebou zavře dveře. Ani se neotočil. Viděl Wellse ve skle. Wells zavřel dveře a zůstal stát s rukama překříženýma na břiše. Asi tak, jak by nejspíš stál majitel pohřebního ústavu.

Konečně se muž otočil a podíval se na něj. Znáte od vidění Antona Chigurha, že ano?

Ano, pane, znám ho.

Kdy ste ho viděl naposled?

Devětadvacátýho listopadu loňskýho roku.

Čím to, že vám to datum tak utkvělo?

Nijak mi neutkvělo. Prostě mám na data paměť. Na čísla.

Muž přikývl. Stál za stolem. Stůl byl z naleštěné nerezové oceli a ořechového dřeva a nic na něm nebylo. Ani jediná fotka, ani jediný list papíru. Nic.

Máme tu neukázněného ostrostřelce. A nedorazilo nám zboží a přišli sme o fůru peněz.

Rozumím, pane.

Rozumíte.

Ano, pane.

To je dobře. Těší mě, že sem upoutal vaši pozornost.

To rozhodně, pane.

Muž odemkl šuplík ve stole, vytáhl z něj ocelovou krabici, odemkl i ji, vyndal z ní kartu, zavřel krabici, zamkl ji a uklidil zpět. Zvedl kartu mezi dvěma prsty, podíval se na Wellse a Wells přistoupil a vzal si ji.

Pokud si dobře vzpomínám, vlastní náklady si hradíte sám.

Přesně tak.

Tenhle účet vydá maximálně dvanáct set dolarů každých čtyřiadvacet hodin. To je o dvě stě víc než minule.

Ano, pane.

Jak dobře znáte Chigurha.

Dost dobře.

To není odpověď.

A co chcete slyšet?

Muž poklepal klouby prstů o stůl. Vzhlédl. Rád bych slyšel, co si o něm myslíte. Obecně. O nepřemožitelném panu Chigurhovi.

Nikdo není nepřemožitelnej.

Někdo je.

Jak to?

Někde na světě musí žít ten nejnepřemožitelnější člověk ze všech. Stejně jako někde musí žít ten nejzranitelnější.

To je vaše krédo?

Ne. Tomu se říká statistika. Jak nebezpečný je?

Wells pokrčil rameny. V porovnání s čím? S dýmějovým morem? Je dost nebezpečnej na to, abyste povolal mě. Je to psychopatickej vrah. Ale co, že jo. Takovejch je spousta.

Včera se zúčastnil přestřelky v Eagle Passu.

Přestřelky?

Přestřelky. Mrtvoly na ulicích. Vy nečtete noviny.

Ne, pane, nečtu.

Prohlížel si Wellse. Vy vedete vážně kouzelný život, že, pane Wellsi?

Upřímně řečeno, žádný kouzla s tím nemaj nic společnýho.

Aha, řekl muž. A co tedy.

Asi nic. To byli Pablovi lidi?

Ano.

Ste si jistej.

Ne v tom smyslu, jak to myslíte. Ale celkem dost. Nebyli naši. Předtím zabil jiné dva muže, a ti shodou okolností naši byli. Stejně jako tři další v tom kolosálním průseru před pár dny. Stačí to takhle?

Jo, to by mělo stačit.

Šťastný lov, jak se říkávalo. Kdysi dávno.

Díky, pane. Můžu se na něco zeptat?

Jistě.

Tím výtahem už bych se sem nahoru podruhý nedostal, že ne?

Do tohoto patra ne. Proč?

Jen mě to zajímalo. Zabezpečení. Vždycky mě zajímá.

Po každé jízdě se automaticky změní kód. Náhodně generované pětimístné číslo. Nikam se nezapíše. Zavolám na určitou linku a ono mi to ten kód přečte do telefonu. Pak ho řeknu vám a vy ho vyťukáte. Stačí vám taková odpověď?

Pěkný.

To ano.

Počítal sem patra z přízemí.

A?

Jedno chybí.

Na to se budu muset podívat.

Wells se usmál.

Trefíte ven? zeptal se muž.

Jo.

Dobře.

Eště jedna věc. Copak.

Napadlo mě, jestli byste mi neproplatil lístek za parkování. Muž nepatrně sklonil hlavu ke straně. Předpokládám, že to má být pokus o vtip. Omlouvám se. Hezký den, pane Wellsi. Jo.

Když Wells dorazil k hotelu, igelitové pásky už zmizely, z vestibulu zametli sklo i dřevěné třísky a hotel normálně fungoval. Dveře a dvě okna byly zatlučené překližkou a starého recepčního nahradil u pultu nový. Budete si přát, řekl.

Potřebuju pokoj, řekl Wells.

Jistě. Jen pro vás?

Jo.

A na kolik nocí to bude?

Nejspíš jen na jednu.

Recepční posunul před Wellse psací podložku a obrátil se ke klíčům rozvěšeným na desce. Wells vyplnil formulář. Je mi jasný, ze už vás ta otázka musí otravovat, řekl, ale co se tady stalo?

O tom nesmím mluvit.

V pořádku.

Recepční položil na pult klíč. Bude to hotově, nebo kreditní kartou?

Hotově. Kolik to dělá?

Čtrnáct plus daň.

Kolik to dělá. Celkem.

Prosím?

Povídám, kolik to dělá celkem. Musíte mi říct, kolik to je. Jednu cifru. Všechno dohromady.

Jistě. Dělá to čtrnáct sedmdesát.

Byl ste tady, dyž se to stalo?

Ne, pane. Nastoupil sem teprve včera. Tohle je teprve moje druhá směna.

Tak o čem teda nesmíte mluvit?

Prosím?

V kolik ste vypadnul?

Prosím?

Tak jinak. V kolik vám končí směna.

Recepční byl vysoký a hubený, možná Mexičan, možná ne. Zatékal očima po vestibulu. Jako by hledal někoho, kdo by mu pomohl. Přišel sem v šest, řekl. Směna končí ve dvě.

A kdo přijde ve dvě.

Nevím, jak se jmenuje. Prostě denní recepční.

Ten tady předevčírem v noci nebyl.

Ne, pane. Je to denní recepční.

A ten, co měl službu předevčírem v noci. Kde je?

Ten už není mezi námi.

Nemáte tady včerejší noviny?

Recepční poodstoupil a podíval se pod stůl. Ne, pane, řekl. Asi je vyhodili.

Dobře. Pošlete mi nahoru pár kurev a pětinku whisky s trochou ledu.

Prosím?

Dělám si srandu. Měl byste se trochu uvolnit. Už se nevrátěj. To vám můžu celkem jistě zaručit.

Jo. To pevně doufám. Já tuhle práci ani nechtěl.

Wells se usmál, dvakrát klepl dřevěnou visačkou na klíči do mramorové desky pultu a zamířil do schodů.

Překvapilo ho, že na obou dveřích je dosud policejní páska. Pokračoval do svého pokoje, položil tašku na židli, vyndal z ní brašničku s hygienickými potřebami, došel do koupelny a rozsvítil tam. Vyčistil si zuby, opláchl si obličej, vrátil se do pokoje a natáhl se na postel. Po chvíli vstal, došel k židli, obrátil tašku na bok, rozepnul spodní kapsu, vytáhl z ní nerezový revolver ráže .375, vrátil se k posteli, zul si boty a znovu se natáhl s revolverem po boku.

Když se probudil, byla skoro tma. Vstal, došel k oknu a odhrnul starou krajkovou záclonu. Světla na ulici. Protáhlé útesy tmavočervených mračen hnané po tmavnoucím západním obzoru. Panorama nízkých, zanedbaných střech. Zastrčil si revolver za opasek, vykasal si košili z kalhot, aby ho nebylo vidět, a v ponožkách vyšel na chodbu.

Do Mossova pokoje se dostal asi za patnáct vteřin a páska zůstala neporušená. Zavřel za sebou dveře, opřel se o ně a nosem nasál vzduch. Chvíli jen tak stál a prohlížel si pokoj.

Opatrně se prošel po koberci. Když narazil na prohlubeň, v níž dřív stála noha postele, odsunul postel ke středu pokoje. Klekl si, foukl do prachu a prohlédl si vlas koberce. Vstal, vzal polštáře, přičichl k nim a položil je zpátky. Nechal postel stát nakřivo, přešel ke skříni, otevřel ji, nahlédl dovnitř a zase ji zavřel.

Došel do koupelny. Přejel ukazováčkem kolem umyvadla. Host použil žínku a ručník, ale ne mýdlo. Přejel prstem po vnitřní stěně vany a pak si ho otřel o šev kalhot. Posadil se na okraj vany a zaťukal podrážkou o dlaždičky.

Druhý pokoj měl číslo 227. Vešel dovnitř, zavřel za sebou, otočil se a zůstal stát. Postel byla netknutá. Dveře do koupelny pootevřené. Na podlaze ležel zakrvácený ručník.

Přešel přes pokoj a otevřel dveře dokořán. V umyvadle byla žínka, celá od krve. Druhý ručník chyběl. Krvavé otisky rukou na okraji sprchového závěsu. Doufám, žes nezalez nikam do díry, řekl. Rád bych dostal zaplaceno.

Ráno za rozbřesku už byl venku, procházel se po ulicích a dělal si v duchu poznámky. Asfalt omyli hadicí, ale na betonu na chodníku, kde to schytal Moss, zůstaly krvavé skvrny. Vrátil se na Main Street a začal odznova. Střípky skla ve strouhách a podél chodníků. Něco z oken, něco z automobilů zaparkovaných u obrubníku. Vysypaná okna už zatloukli překližkou, ale pořád byly vidět dolíčky v cihlách a kapkovité šmouhy olova, které přiletělo od hotelu. Vrátil se k hotelu, posadil se na schody a zahleděl se do ulice. Nad kinem Aztec už vykukovalo slunce. Vtom jeho pozornost upoutalo cosi v prvním patře. Vstal, sešel dolů, přešel ulici a vystoupal po schodech. Dvě díry v okenním skle. Zaklepal na dveře a čekal. Pak dveře otevřel a vešel.

Setmělá místnost. Nevýrazný zápach hniloby. Stál, dokud oči nepřivykly přítmí. Salonek. U protější zdi mechanické piano nebo malé varhany. Dvojitá skříň. Pod oknem houpací křeslo a v něm stařena.

Wells stál nad stařenou a prohlížel si ji. Brok ji trefil do čela stařena se zhroutila dopředu a na křesle za ní zůstal přilepený kus zadní části její lebky a poměrně velké možství zaschlé mozkové hmoty. Na klíně měla noviny a na sobě bavlněný župan zčernalý krví. V pokoji bylo chladno. Wells se rozhlédl. Druhý brok poznačil v kalendáři na zdi za stařenou datum za tři dny ode dneška. Přímo to bilo do očí. Rozhlédl se po zbytku pokoje. Vytáhl z kapsy malý fotoaparát, párkrát si mrtvou stařenu vyfotil a uklidil fotoaparát zpátky do kapsy. Tak tohle ste asi nečekala, co, babi? řekl jí.

Moss se probral v nemocničním pokoji. Od vedlejšího lůžka ho dělila plenta. Stínohra postav. Hlasy ve španělštině. Tlumené zvuky z ulice. Motorka. Pes. Převalil na polštáři hlavu na druhou stranu a zahleděl se do očí muže, který seděl na kovové židli u zdi a v ruce držel kytici. Jak je? zeptal se muž.

Už mi bylo líp. Kdo ste?

Menuju se Carson Wells.

A kdo ste?

Myslím, že víte, kdo sem. Přines sem vám kytky.

Moss odvrátil hlavu a zadíval se do stropu. Kolik vás tady je?

Řek bych, že jen jeden, se kterým byste si zrovna teď měl dělat hlavu.

Vy.

Jo.

Co ten frajer, co za mnou přišel do hotelu.

O tom si můžeme promluvit.

Tak mluvte.

Můžu zařídit, aby vás už neobtěžoval.

To si můžu zařídit sám.

To si nemyslím.

Jistě, máte právo na vlastní názor.

Dyby se Acostovi lidi neukázali, zrovna dyž se ukázali, nevyváznul byste z toho tak hladce.

Nevyváznul sem z toho hladce.

Ale jo. Vyváznul ste ohromně hladce.

Moss převalil hlavu a znovu se podíval na muže. Jak dlouho už tady ste?

Asi hodinu.

Jen tady tak sedíte.

Jo.

Vy toho nemáte moc na práci, co?

Rád dělám věci postupně, jestli vám de o tohle.

Vypadáte jako blb, jak tam takle sedíte.

Wells se usmál.

Nechcete aspoň někam položit ty kytky.

Dobře.

Vstal, položil kytici na noční stolek a posadil se zpátky na židli.

Víte, co sou dva centimetry?

Jo. Je to míra.

O takovej kousek vám kulka minula játra.

To vám řek doktor?

Jo. Víte, k čemu sloužej játra?

Ne.

Udržujou vás naživu. Víte, co je zač ten chlap, co vás postřelil?

Třeba mě nepostřehl von. Třeba to byl ňákej z těch Mexíků.

Víte, co je zač?

Ne. Měl bych?

Je totiž lepší moc toho o něm nevědět. Lidi, kerý se s nim setkaj, mívaj hodně krátkou budoucnost. Vlastně spíš žádnou.

Tak to má dobrý.

Vy mě neposloucháte. Věnujte mi laskavě pozornost. Ten člověk vás nikdy nepřestane hledat. Ani pokud dostane zpátky peníze. To pro něj nic neznamená. I dybyste k němu přišel a sám mu ty peníze dal, stejně vás zabije. Prostě proto, že ste mu nadělal problémy.

Myslim, že sem mu nadělal trochu víc než jen problémy.

Jak trochu víc.

Myslim, že sem ho trefil.

Proč si to myslíte?

Vypálil sem po něm dávku broků dvacítek. To mu podle mě moc dobře udělat nemohlo.

Wells se na židli opřel. Prohlížel si Mosse. Myslíte, že ste ho zabil?

To nevim.

Protože ste ho nezabil. Vyšel ven na ulici a postřílel všechny ty Mexiky a pak se vrátil do hotelu. Jako byste si vy šel třeba pro noviny.

Všechny je nepostřílel.

Postřílel všechny, co zbejvali.

Takže podle vás nebyl raněnej?

Nevím.

Nebo mi to nechcete říct.

Dyž myslíte.

Je to váš parťák?

Ne.

Já si totiž říkal, že je to možná váš parťák.

Ale neříkal. Jak víte, že zrovna není na cestě do Odessy?

Proč by jezdil do Odessy?

Zabít vaší ženu.

Moss neodpověděl. Ležel na hrubém prostěradle a hleděl do stropu. Měl bolesti a bylo to čím dál horší. Nevíte, vo čem mluvíte, řekl.

Přines sem vám ukázat pár fotek.

Vstal, položil na postel dvě fotografie a znovu se posadil. Moss se na ně podíval. A co já s tim? řekl.

Vyfotil sem to dneska ráno. Ta žena žila v prvním patře jednoho z těch baráků, proti kterejm ste střílel. Tělo tam pořád je.

To je blbost.

Wells si ho prohlížel. Odvrátil hlavu a podíval se z okna. Vy s tím vším v podstatě nemáte nic společnýho, že ne?

Ne.

Prostě ste tam jenom našel ty auta.

Nevim, vo čem mluvíte.

Zboží ste nevzal, že ne?

Jaký zboží.

Heroin. Ten nemáte.

Ne. Ten nemám.

Wells přikývl. Zamyslel se. Možná bych se vás měl zeptat, co hodláte dělat.

Možná bych se na totéž měl zeptat já vás.

Já nehodlám dělat nic. Nemusím. Vy za mnou sám přijdete. Dřív nebo pozdějc. Nemáte na vybranou. Nechám vám tady svoje číslo na mobil.

Proč myslíte, že se prostě někam nezdejchnu.

Víte, jak dlouho mi trvalo vás najít?

Ne.

Asi tři hodiny.

Příště třeba takový štěstí mít nebudete.

Ne, třeba ne. Ale to by pro vás nebyla moc velká výhra.

Jesi tomu dobře rozumím, tak ste s nim dřív pracoval.

S kým.

S nim.

Jo. Pracoval. Jednou.

Jak se menuje.

Chigurh.

Šugr?

Chigurh. Anton Chigurh.

Jak víte, že se s nim nedohodnu?

Wells se předklonil, opřel si předloktí o kolena a propletl si prsty. Zavrtěl hlavou. Vy mě pořád neposloucháte, řekl.

Třeba akorát nevěřím tomu, co mi říkáte.

Ale věříte.

Nebo ho třeba sundám.

Máte velký bolesti?

Jo. Celkem.

Máte velký bolesti. Spatně se vám přemejšlí. Zavolám sestru.

Nepotřebuju vod vás žádný laskavosti.

Dobře.

Co má bejt jako zač, největší padouch světa?

Tak bych ho asi nepopsal.

Jak byste ho popsal.

Wells se nad tím zamyslel. Asi bych řek, že nemá smysl pro humor.

To neni zločin.

O to nejde. Vy to pořád nechápete.

Co nechápu.

Ze se s ním nikdy nedohodnete. Řeknu to eště jednou. I dybyste mu dal ty peníze, stejně vás zabije. Na týhle planetě nežije nikdo, kdo ho třeba jen jednou naštval. Všichni sou mrtvý. To není moc příznivý skóre. Je to zvláštní člověk. Skoro by se dalo říct že je zásadovej. Má zásady, kerý přesahujou peníze nebo drogy nebo cokoli jinýho.

Tak proč se se mnou vo něm bavíte.

Ptal ste se na něj.

Proč mi na to odpovídáte.

Asi mám pocit, že dyž pochopíte, v jaký ste situaci, budu mít jednodušší práci. Nic o vás nevím. Ale vím, že na tohle nejste stavěnej. Vy si myslíte, že ste. Ale nejste.

To eště uvidíme.

No někdo z nás možná jo. Co ste proved s penězma?

Asi dva milióny sem utratil za kurvy a za chlast a zbytek se prostě tak ňák rozkutálel.

Wells se usmál. Opřel se a dal si nohu přes nohu. Měl drahé boty z krokodýlí kůže od Lucchese. Jak myslíte, že vás našel?

Moss neodpověděl.

Přemejšlel ste o tom?

Vim, jak mě našel. Podruhý už se mu to nepovede.

Wells se usmál. Tím líp pro vás, řekl.

Jo. Tim líp pro mě.

Na umělohmotném tácku na nočním stolku stála karafa s vodou. Moss po ní jen jednou mrknul.

Chcete se napít? zeptal se Wells.

Až po vás budu něco chtít, tak budete první, kdo se vo tom doví.

Říká se tomu transpondér, řekl Wells.

Já vim, jak se tomu říká.

Je to jedinej způsob, jak vás moh najít.

Jo.

Moh bych vám prozradit pár věcí, kerý by vám mohly bejt užitečný.

A já vám zopakuju, co už sem jednou říkal. Nepotřebuju žádný laskavosti.

To vás vůbec nezajímá, proč bych vám to chtěl prozradit?

Já vim, proč byste mi to chtěl prozradit.

A proč?

Radši byste jednal se mnou než s tim šugrem.

Přesně. Naleju vám trochu vody.

Strčte si jí někam.

Wells mlčky seděl, nohu přes nohu. Moss se na něj podíval. Myslíte si, že mi tim frajerem naženete strach. Ale nevíte, vo čem mluvíte. Jesi chcete, klidně sundám jeho i vás.

Wells se usmál. Pokrčil rameny. Zahleděl se dolů na špičku boty, sundal horní nohu, otřel si špičku boty o spodek džínů a znovu si nohy překřížil. Co děláte? zeptal se.

Cože?

Co děláte.

Teď sem v invalidním důchodu.

A co ste dělal před tím?

Svářeče.

Acetylen? Mig? Tig?

Jakkoli. Pokud to de svařit, tak to dovedu.

Litinu?

Jo.

Nemyslím spájet.

Já taky neřek spájet.

Litinu na hrnce?

Vy ste mě neslyšel?

Byl ste ve Vietnamu?

Jo. Byl sem ve Vietnamu.

Já taky.

A co? Takže sme jako kámoši?

Sloužil sem u zvláštních jednotek.

Myslim, že si mě pletete s někym, koho zajímá, kde ste sloužil.

Byl sem podplukovník.

Asi těžko.

Velice lehko.

A co děláte teď.

Hledám lidi. Srovnávám účty. Takový věci.

Ste nájemnej vrah.

Wells se usmál. Nájemnej vrah.

Nebo jak tomu chcete říkat.

Lidi, se kterejma jednám, na sebe neradi upozorňujou. Neradi se pletou do věcí, kerý přitahujou pozornost. Neradi se dostávaj do novin.

To věřim.

Tohohle se nezbavíte. I dybyste měl štěstí a jednoho nebo dva dostal – což je nepravděpodobný –, prostě pošlou někoho dalšího. Nic se nezmění. Dycky vás najdou. Nemáte kam jít. A připočtěte si k tomu eště i lidi, kerý dodávaj zboží. Protože to je taky pryč, A koho teď asi hledaj? Ani nemluvě o agentuře pro boj s narkotikama a dalších státních orgánech. Všichni maj na seznamu stejný měno. Jedno jediný méno. Budete si mě muset něčím získat. Jinak nemám důvod vás chránit.

Máte z toho chlapa strach?

Wells pokrčil rameny. Spíš bych asi řek respekt.

Zapomněl ste na Bella.

Na Bella. Vážně?

Nemáte vo něm moc vysoký mínění.

Nemám o něm vůbec žádný mínění. Je to venkovskej šerif ve vidláckým městě ve vidláckým okrese. Ve vidláckým státě. Dojdu pro sestru. Nejste na tom dobře. Tady je moje číslo. Nechte si to projít hlavou. O čem sme mluvili.

Vstal a položil na stolek vedle kytice vizitku. Podíval se na Mosse. Myslíte si, že mi nezavoláte, ale zavoláte. Jen s tím nečekejte moc dlouho. Ty peníze patřej mýmu klientovi. Chigurh je psanec. Čas nehraje pro vás. Možná vám něco i necháme. Ale jestli si ty peníze budu muset vyzvedávat od Chigurha, tak už pro vás bude pozdě. Ani nemluvě o vaší ženě.

Moss neodpověděl.

Dobře. Možná byste jí měl zavolat. Dyž sem s ní mluvil, byla dost rozrušená.

Když odešel, Moss otočil fotografie položené na posteli. Jako když hráč pokeru vykládá karty. Podíval se na karafu s vodou, ale vtom vešla sestra.

VI

Mladý lidi neska vypadaj, že dospívání je sranda. Nevím, čím to je. Možná prostě tím, že člověk nedospívá vo nic rychlejc, než musí. Měl sem bratrance, kerej dělal strážce veřejnýho pořádku ve vosumnácti letech. A to už byl v tý době ženatej a měl děcko. Měl sem kamaráda, s kerym sem vyrůstal a kerej byl v tom samym věku vysvěcenej na baptistickýho kněze. Dělal pastora v jednom starym venkovskym kostelíku. Asi po třech letech tam vocaď vodešel do Lubbocku, a dyž jim řek, že vodchází, tak tam v tom kostelíku akorát seděli a buleli. Ženský i chlapi bez rozdílu. Oddával je a křtil a pohřbíval. To mu bylo jednadvacet, možná dvaadvacet. Dyž kázal, tak lidi postávali venku pod voknama a poslouchali. Překvapovalo mě to. Ve škole byl dycky takovej tichej. Já sem v jednadvaceti narukoval a ve výcvikovym táboře sem byl jeden z nejstarších. Půl roku nato už sem ve Francii střílel po lidech. Tehdy mně to nepřišlo ani nijak zvlášť divný. A za štyry roky sem pak byl šerif tohodle okresu. Nikdy sem ani v nejmenším nepochyboval, kde je moje místo. Dyž neska před lidma začnete mluvit vo dobru a zlu, tak se na vás většinou jen tak usmívaj. Ale já vo takovejch věcech nikdy nepochyboval. Dyž sem vo takovejch věcech přemejšlel. A doufám, že nikdy nebudu.

Loretta mně povídala, že slyšela v rádiu něco vo tom, kolik procent dětí v týdle zemi je vychovávanejch prarodičema. Už si nevzpomenu, kolik to přesně bylo. Ale říkal sem si, že je to dost vysoká cifra. Rodiče je vychovávat nechtěj. Tak sme se vo tom bavili, jako co bude, až příde další generace, a ta taky nebude chtít vychovávat svoje děti, tak kdo je potom vychová? Jediný prarodiče budou jejich vlastní rodiče, a ty nechtěli vychovat už ani je. Nepřišli sme na žádný řešení. Někdy, dyž mám náladu koukat se na věci z tý lepší stránky, tak si říkám, že třeba vo tom nevím všechno nebo že sem třeba zapomněl vzít něco v úvahu. Ale nebejvá to moc často. Vobčas se vzbudím uprostřed noci a sem si naprosto jistej, že tendle rozjetej vlak už kromě druhýho příchodu Krista nic nezastaví. Nevim, co tim zmůžu, dyž pak ležim vzhůru a přemejšlim vo tom. Ale přemejšlim.

Myslim, že bez manželky se tadle práce prostě nedá dělat. A eště to musí bejt hodně mimořádná manželka. Kuchařka a žalářnice a co já vim, co všechno eště. Ty hoši si vůbec neuvědomujou, jaký maj v tomdle štěstí. I dyž možná jo. Nikdy sem se nebál, že by jí mohli něco udělat. Skoro celej rok maj čerstvý věci ze zahrádky. Dobrej kukuřičnej chleba. Fazole. Někdy jim dokonce dělává hamburgery s hranolkama. Vobčas se tu u nás zastavěj eště po letech, dyž už sou ženatý a sekaj dobrotu. Přivedou sebou manželku. I děcka. A nestavěj se kůli mně. Na vlastní voči sem viděl, jak představěj svojí ženu nebo svojí holku a pak se rozbrečej. Dospělý chlapi. Kerý maj za sebou ledaco. Ale vona dycky věděla, co dělá. Dycky. Proto taky každej měsíc překročíme rozpočet na vězení. Ale co naplat, s tim se nic neudělá. Tak to je.

Na křižovatce se stojednatřicítkou sjel Chigurh z dálnice, otevřel si na klíně telefonní seznam a listoval zakrvácenými stránkami, dokud nenašel veterináře. Asi půl hodiny cesty odsud byla jedna klinika u Bracketvillu. Podíval se na ručník ovázaný kolem nohy. Byl nacucaný krví, která už prosakovala i do sedačky. Odhodil seznam na podlahu a jen seděl s rukama na volantu. Seděl tak asi tři minuty. Pak zařadil rychlost a pokračoval po dálnici.

Dojel na křižovatku u La Pryoru a odbočil na sever k Uvaldu. Noha mu pulzovala jako pumpa. Ještě před Uvaldem zastavil na dálnici u Cooperativy, odvázal z nohy provázek a sundal ručník. Pak vystoupil a dobelhal se dovnitř.

Nakoupil tašku veterinárních potřeb. Bavlněnou vatu, náplasti a obvazy. Kapátko a lahvičku peroxidu vodíku. Kleštičky. Nůžky. Pár balíčků deseticentimetrových tamponů a litrovou láhev betadinu. Zaplatil, vyšel ven, nasedl do ramchargeru, nastartoval a pak chvíli sledoval obchod ve zpětném zrcátku. Jako by přemýšlel, jestli na něco nezapomněl. Ale nepřemýšlel. Zasunul prsty pod manžetu košile a pečlivě si osušil pot z očí. Pak zařadil rychlost, vycouval z parkovacího místa a vyrazil po dálnici k městu.

Jel po Main Street, odbočil na sever na Getty Street, pak znovu na východ na Nopal Street, tam zaparkoval a vypnul motor. Noha mu pořád ještě krvácela. Vytáhl z tašky nůžky a náplast a z lepenkové krabičky s vatou vystřihl sedmicentimetrové kolečko. Zastrčil si ho společně s náplastí do náprsní kapsy. Z podlahy za sedadlem zvedl drátěné ramínko, rozmotal konce a narovnal ho. Pak se natáhl, rozepnul cestovní tašku, vyndal z ní košili, odstřihl jeden rukáv, složil ho, dal si ho do kapsy, uklidil nůžky zpátky do papírové tašky z Cooperativy, otevřel dveře, chytil oběma rukama poraněnou nohu pod kolenem, vysunul ji ven a vystoupil. Chvíli stál a opíral se o dveře. Pak se předklonil, přitiskl si bradu na prsa a skoro celou minutu stál takhle. Pak se narovnal, zabouchl dveře a vykročil ulicí.

Před drugstorem na Main Street se zastavil, otočil se a opřel se o zaparkované auto. Rozhlédl se po ulici. Nikdo nešel. Odšrouboval víčko nádrže u svého lokte, ovázal odstřižený rukáv kolem ramínka, ponořil ho do nádrže a vytáhl ven. Přelepil otvor nádrže kolečkem z lepenky, zmuchlal rukáv nacucaný benzinem, přilepil ho na lepenku, zapálil ho, otočil se a vkulhal do drugstoru. Byl zhruba v polovině cesty uličkou k pultu lékárny, když auto venku explodovalo a výbuch vyrazil většinu skla z výlohy.

Prošel nízkými vrátky do prostoru vyhrazeného lékárníkům a zamířil mezi regály. Našel balíček injekčních stříkaček a lahvičku tabletek hydrokodonu, otočil se a začal pátrat po penicilinu. Nenašel ho, ale místo něj objevil tetracyklin a sulfonamid. Nacpal si to všechno do kapes, vyšel zpoza pultu, v oranžové záři plamenů vykročil uličkou, vzal si dvě hliníkové berle, otevřel zadní dveře a vybelhal na štěrkové parkoviště za obchodem. Nade dveřmi se rozezněl alarm, ale nikdo mu nevěnoval pozornost a Chigurh se ani jednou neohlédl k přední části obchodu, kde už se začínaly šířit plameny.

Těsně před Hondem zajel k motelu, pronajal si pokoj na rohu budovy, vešel dovnitř a položil cestovní tašku na postel. Zastrčil pistoli pod polštář, došel s papírovou taškou z Cooperativy do koupelny a vysypal obsah do umyvadla. Vyndal věci z kapes a vyskládal všechno vedle umyvadla – klíče, peněženku, lahvičky antibiotik a injekční stříkačky. Posadil se na okraj vany, zul si boty, naklonil se, zasadil špunt a pustil vodu. Pak se svlékl a opatrně se posadil do vany, která se pomalu plnila.

Nohu měl modročernou a nepěkně nateklou. Vypadala jako po hadím uštknutí. Otíral si rány mokrou žínkou. Obrátil nohu ve vodě a prohlížel si ránu na druhé straně. Ke tkáni byly přilepené maličké kousky látky. Díra byla tak velká, že by se do ní vešel palec.

Když vylezl z vany, voda byla narůžovělá a z ran v noze mu vytékala bledá krev zředěná sérem. Hodil do vany boty, osušil se ručníkem, posadil se na záchod a vyndal z umyvadla láhev s betadinem a balíček tamponů. Roztrhl balíček zubama, odšrouboval víčko láhve a opatrně ji nahnul nad ránou. Pak ji postavil na zem a sklonil se k práci. Kleštičkami vybíral kousky látky a otíral krev do tamponů. Vodu v umyvadle nechal téct, seděl a odpočíval.

Podržel konec kleštiček pod kohoutkem, oklepal z nich vodu a znovu se sklonil k práci.

Když skončil, naposledy ránu vydezinfikoval, roztrhl další balíček s tampony, naskládal je přes díru v noze a ovázal veterinářským obvazem pro ovce a kozy. Pak vstal, natočil si do plastového kelímku na umyvadle vodu a vypil ji. Pak to udělal ještě dvakrát. Nakonec se vrátil do pokoje, natáhl se na postel a nohu si položil na polštáře. Nebýt několika kapek potu na čele, zdálo by se, že ho odvedená práce vůbec nic nestála.

Když se vrátil do koupelny, vybalil jednu z injekčních stříkaček, probodl jehlou zátku na lahvičce tetracyklinu, natáhl plnou stříkačku, zvedl ji proti světlu a tlačil palcem na píst, dokud se na špičce jehly nevytvořila kapička. Pak do stříkačky dvakrát klepl prstem, sklonil se, zabodl si jehlu do kvadricepsu pravé nohy a pomalu stiskl píst.

Zůstal v motelu pět dní. O berlích se belhal na obědy do restaurace a zpátky. Pořád měl puštěnou televizi, seděl na posteli, díval se a ani jednou nepřepnul na jiný kanál. Díval se na všechno, co dávali. Díval se na seriály, na zprávy i na talk show. Dvakrát denně si měnil obvaz, čistil si rány roztokem hořké soli a bral antibiotika. Když první ráno přišla uklízečka, došel ke dveřím a řekl jí, že nic nepotřebuje. Jen ručníky a mýdlo. Dal jí deset dolarů, ona si je vzala a nerozhodně stála na místě. Zopakoval jí totéž španělsky, ona přikývla, schovala si peníze do zástěry a odtlačila vozík po chodníku. On ještě chvíli stál, prohlížel si auta na parkovišti a pak zavřel dveře.

Když pátého večera seděl v restauraci, vešli dovnitř dva zástupci šerifa valdezského okresu, posadili se, sundali si klobouky, položili je na prázdné židle vedle sebe, vzali si z chromovaného držáčku jídelní lístky a otevřeli je. Jeden z nich se na něj podíval. Chigurh to všechno nehnutě sledoval. Neodvrátil pohled. O něčem se spolu bavili. Pak se ten druhý otočil. Pak přišla servírka. Dopil kafe, vstal, nechal peníze na stole a odešel. Berle nechal v pokoji a po chodníku před kavárnou šel pomalu a vyrovnaným krokem a snažil se nekulhat. Prošel kolem svého pokoje až na konec chodníku a otočil se. Zadíval se na ramcharger zaparkovaný na konci parkoviště. Nebylo na něj vidět ani z recepce, ani z restaurace. Vrátil se do pokoje, uklidil si do tašky věci na holení a pistoli, přešel přes parkoviště, nasedl do ramchargeru, nastartoval, přejel přes betonový obrubník na parkoviště vedlejšího obchodu s elektronikou a vyjel na dálnici.

Wells stál na mostě a vítr od řeky si pohrával s jeho řídkými, pískově žlutými vlasy. Otočil se, opřel se o zábradlí, zvedl levný fotoaparát, který s sebou nosil, udělal nazdařbůh fotku a znovu fotoaparát sklonil. Stál přesně tam, kde stál před čtyřmi dny Moss. Sledoval krev na chodníku. Na místě, kde se ztrácela, se zastavil, založil si ruce na prsou a mnul si bradu. To už ani nevyfotil. Nikde nikdo nebyl. Zahleděl se po proudu na línou zelenou řeku. Popošel o dalších deset kroků a vrátil se. Sestoupil na vozovku a přešel na druhou stranu. Kolem projelo auto. Mírné chvění mostní konstrukce. Pokračoval po chodníku a pak se zastavil. Matný otisk krvavé boty. Další ještě matnější. Prohlédl si drátěné zábradlí, jestli nenajde krev i na něm. Vytáhl z kapsy kapesník, naslinil ho a přejel jím mezi oky pletiva. Stál a díval se na řeku. Rovnoběžná silnice na americké straně. Mezi silnicí a řekou hustý porost vysokého rákosí. Rákosí tiše šelestilo ve vánku od řeky. Jestli vzal peníze s sebou do Mexika, tak bylo po nich. Ale on je tam nevzal.

Wells poodstoupil a znovu se podíval na otisky bot. Po mostu se blížilo několik Mexičanek s košíky a balíčky. Vytáhl fotoaparát a vyfotil si nebe, řeku, svět.

Bell seděl u stolu, podepisoval šeky a vyťukával čísla na kalkulačce. Když měl hotovo, opřel se a zahleděl se z okna na holý trávník před budovou soudu. Molly, řekl.

Přišla a zastavila se ve dveřích.

Našla už ste něco k těm autum?

Šerife, už sem našla všechno, co se najít dalo. Ty auta sou zaregistrovaný na mrtvý lidi. Majitel toho blazeru umřel už před dvaceti lety. Nebo ste chtěl, abych zkusila najít něco o těch mexickejch?

Ne. Proboha, to ne. Tady máte šeky.

Vešla dovnitř, vzala z jeho stolu velkou šekovou knížku v kožence a dala si ji do podpaží. Zas volal ten agent z narkotik. Vy s nim nechcete mluvit?

Budu se snažit to voddalovat, jak to jen pude.

Povídal, že se tam chce zajet eště jednou podívat, a ptal se, jesi nechcete jet s nim.

To je vod něj hrozně milý. Pro mě za mě si může jet, kam chce. Je to plnoprávnej agent vlády Spojenejch států.

Taky se ptal, co chcete udělat s těma autama.

Hm. Asi se budu muset pokusit prodat je v aukci. Další okresní prachy vyhozený voknem. I dyž jedno má hodně slušnej motor. Z toho bysme mohli pár dolarů vytřískat. Pani Mossová zatim nevolala?

Ne.

Dobře.

Podíval se hodiny na stěně přední kanceláře. Nemohla byste zavolat Lorettě a říct jí, že sem vodjel do Eagle Passu a že se jí vozvu votaď? Zavolal bych jí sám, jenže vona by chtěla, abych radši přišel domu, a já bych asi šel.

Mám počkat, až budete venku?

Jo.

Odsunul židli, vstal, sundal z věšáku svůj opasek s pistolí, pověsil si ho přes rameno, zvedl klobouk a nasadil si ho. Jak to dycky říká Torbert? To vo pravdě a spravedlnosti?

Že se jim každej den obětujeme nanovo. Nebo něco takovýho.

Já mám pocit, že se asi začnu obětovat dvakrát denně. A než to celý skončí, možná dojde i na třikrát. Uvidíme se zejtra.

Zastavil se v kavárně, nechal si udělat jednu kávu s sebou a vyšel ven ke služebnímu vozu. Po ulici se právě blížil náklaďák, celý zanesený šedým pouštním prachem. Zůstal stát a sledoval ho, pak nasedl do auta, otočil ho, předjel náklaďák a zastavil ho. Když vystoupil a došel ke kabině, řidič seděl za volantem, žvýkal žvýkačku a s jistou dobromyslnou povýšeností si ho prohlížel.

Bell položil ruku na kabinu a podíval se na řidiče. Řidič kývl hlavou. Brej den, šerife, řekl.

Kontroloval ste si v poslední době náklad?

Řidič se podíval do zrcátka. Co je s nim za problém, šerife?

Bell odstoupil od kabiny. Poďte sem, řekl.

Muž otevřel dveře a vystoupil. Bell kývl ke korbě. To je skandál todle, řekl.

Muž došel dozadu a podíval se. No jeden úvazek se uvolnil řekl.

Chytil uvolněný roh plachty a přetáhl ji přes modré igelitové pytle s mrtvolami k okraji korby. Bylo jich tam osm a všechny vypadaly prostě jako mrtvoly v pytlích.

S kolika ste vyjížděl? zeptal se Bell.

Žádnýho sem neztratil, šerife.

To ste tam nemohli dojet s ňákou dodávkou?

Nemáme žádnou terénní dodávku.

Uvázal roh plachty a zůstal stát.

No dobře, řekl Bell.

Vy mi nedáte pokutu za špatně zajištěnej náklad?

Padejte vocaď.

Za soumraku dorazil na most přes Devil’s River a v polovině zastavil, rozsvítil stropní světlo, vystoupil, zavřel dveře, došel před auto a opřel se o hliníkovou trubku, která tvořila vršek zábradlí. Sledoval, jak slunce zapadá do modré přehradní nádrže za železničním mostem na západě. Pod vrcholem dlouhého stoupání mostního oblouku se začal vynořovat tirák. Když řidič uviděl světlo, podřadil a pak se vyklonil z okýnka. Neskákejte, šerife. Nestála za to. Pak byl pryč, zůstal jen tah větru a řev motoru, jak řidič přeřazoval přes neutrál. Bell se usmál. No tak zrovna ta moje by za to stála, řekl.

Zhruba tři kilometry za křižovatkou čtyřistaosumdesátjedničky a sedmapadesátky krabička na sedadle spolujezdce krátce pípla a ztichla. Chigurh zajel ke krajnici a zastavil. Zvedl krabičku, otočil ji na jednu stranu, pak na druhou. Chvíli ladil knoflíky. Nic. Pokračoval po dálnici. V nízkých modrých kopcích před ním se rozlévalo slunce. Pozvolna krvácelo za obzor. Na poušť se snášel chladný soumrak plný stínů. Sundal si sluneční brýle, odložil je do přihrádky v palubní desce, zavřel ji a rozsvítil světla. Jakmile to udělal, krabička začala znovu v dlouhých intervalech pípat.

Zaparkoval za hotelem, dal krabičku do tašky k brokovnici a pistoli, vystoupil, překulhal přes parkoviště a vystoupal po schodech.

Zapsal se, vzal si klíč, vybelhal se po schodech, pak chodbou ke svému pokoji, vešel dovnitř, zamkl dveře, lehl si na postel, brokovnici si položil na prsa a zadíval se do stropu. Nenapadalo ho jediné rozumné vysvětlení, proč by transpondér měl být v hotelu. Mosse vyloučil, protože Moss byl podle něj už téměř jistě po smrti. Takže zbývala policie. Nebo někdo z Matacumbe Petroleum Group. Někdo, kdo si nejspíš myslí, že on si myslí, že si oni myslí, že on si myslí, že jsou úplní idioti. Přemýšlel o tom.

Když se probudil, bylo půl jedenácté večer a on dál ležel v šeru a tichu, ale odpověď už znal. Vstal, schoval brokovnici za polštáře a zastrčil si pistoli za kalhoty. Pak se vybelhal ven a sešel po schodech k recepci.

Recepční seděl a četl si nějaký časopis, a když si všiml Chigurha, strčil časopis pod pult a vstal. Prosím, řekl.

Rád bych se podíval do knihy hostů.

Ste od policie?

Ne. Nejsem.

V tom případě vám jí nemůžu ukázat, pane.

Ale můžete.

Když se vrátil nahoru, zastavil se na chodbě přede dveřmi a poslouchal. Vešel dovnitř, vzal brokovnici a přijímač, pak došel k pokoji s policejní páskou, přidržel krabičku u dveří a zapnul ji. Došel ke druhým dveřím a zkusil příjem tam. Pak se vrátil k těm prvním, otevřel je klíčem z recepce, poodstoupil a přitiskl se ke zdi.

Slyšel sice auta na ulici za parkovištěm, ale měl pocit, že okno je zavřené. Nebyl průvan. Krátce nakoukl do pokoje. Postel odsunutá od zdi. Otevřené dveře do koupelny. Zkontroloval pojistku na brokovnici. Pak vešel dovnitř.

Nikdo tu nebyl. Prozkoumal pokoj krabičkou a našel vysílač v šuplíku nočního stolku. Posadil se na postel a obracel ho v dlani. Malý obdélník naleštěného kovu velikosti dominové kostky. Vyhlédl z okna na parkoviště. Bolela ho noha. Dal si ten kousek kovu do kapsy, vypnul přijímač, vstal, vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře. V pokoji zazvonil telefon. Asi minutu o tom přemýšlel. Pak položil transpondér na okenní římsu v chodbě, otočil se a vrátil se do vestibulu.

Tam počkal na Wellse. To by nikdo neudělal. Seděl v koženém křesle zastrčeném do kouta, odkud měl výhled jak na vchodové dveře, tak do zadní chodby. Wells přišel v jedenáct třináct, Chigurh vstal a šel za ním po schodech, brokovnici volně zabalenou do novin, které si četl. V polovině schodiště se Wells zastavil, ohlédl se a Chigurh nechal noviny spadnout na zem a zvedl si brokovnici k pasu. Nazdar, Carsone, řekl.

Posadili se ve Wellsově pokoji, Wells na postel a Chigurh do křesla pod oknem. Nemusíš to udělat, řekl Wells. Pracuju ze dne na den. Dyž se seberu a pojedu domů, nikdo mi nic neřekne.

To je možný.

Neproděláš na tom. Vemu tě k bankomatu. Pak si pudem každej svojí cestou. Je v tom asi čtrnáct litrů.

Slušná vejplata.

To bych řek.

Chigurh vyhlédl z okna, brokovnici položenou na koleni. To zranění mě změnilo, řekl. Změnilo mojí perspektivu. Svym způsobem sem se posunul zas o kus dál. Objevily se nový věci a zapadly na svoje místo. Věci, který tu dřív nebyly. Myslel sem, že sou, ale nebyly. Těžko se to popisuje. Prostě sem tak ňák dohnal sám sebe. A sem za to rád. Už sem začínal mít zpoždění.

Pořád je to slušná vejplata.

To je. Akorát ve špatný měně.

Wells přeměřil pohledem vzdálenost mezi nimi. Bez šance. Možná před dvaceti lety. A nejspíš ani tehdy ne. Tak dělej, co musíš, řekl.

Chigurh se lhostejně hrbil v křesle, bradu opřenou o klouby prstů. Sledoval Wellse. Sledoval jeho poslední myšlenky. Všechno už to znal. Stejně jako Wells.

Začalo to mnohem dřív, řekl. Akorát sem si to tehdy neuvědomoval. Dyž sem jel na hranici, zastavil sem se v jednom městě na oběd a tam u stolu sedělo pár chlapů a jeden z nich po mně furt koukal. Dělal sem, že ho nevidím. Objednal sem si a najed sem se. Ale dyž sem pak šel k pultu zaplatit, musel sem projít kolem nich a oni se všichni usmívali. A ten jeden řek něco, co se dalo jen těžko nechat plavat. Víš, co sem udělal?

Jo. Vím, cos udělal.

Nechal sem to plavat. Zaplatil sem účet a už sem byl pomalu ve dveřích, dyž to řek eště jednou. Otočil sem se a podíval sem se na něj. Prostě sem tam stál, šťoural se párátkem v zubech a pak sem na něj kejvnul. Ať de za mnou ven. Jesi chce. A pak sem vyšel ven. A počkal sem na parkovišti. A on i s kámošema vylez ven, já ho na tom parkovišti zabil a nased sem do auta. Stáli všichni kolem něj. Nevěděli, co se stalo. Nedošlo jim, že je mrtvej. Jeden z nich řek, že sem ho přiškrtil, a ostatní se toho hned chytli. Zkoušeli ho posadit. Fackovali ho a pořád ho zkoušeli posadit. Asi za hodinu mě před Sonorou zastavil šerifův zástupce a já si od něj nechal nasadit náramky. Nevim, proč sem to udělal, ale asi sem chtěl vidět, jesi se z nich dokážu dostat čistě silou vůle. Protože věřim, že to de. Že něco takovýho je možný. Ale byla to blbost. Zbytečnost. Chápeš?

Jesi chápu?

Jo.

Máš vůbec představu, jakej seš magor?

Kůli tomu, co sem ti teď řek?

Kůli všemu, co si.

Chigurh se opřel. Prohlížel si Wellse. Na něco se tě zeptám, řekl.

Na co.

Jesi tě pravidla, kterejch ses držel, dovedly sem, k čemu ti takový pravidla byly?

Teď nevím, o čem mluvíš.

Mluvím o tvym životě. Kterej teď máš před sebou jako na dlani.

Mě tyhle tvoje kecy nezajímaj, Antone.

Myslel sem, že třeba budeš chtít vysvětlit, kdo si.

Nemusím ti vysvětlovat, kdo sem.

Ne mně. Sobě. Myslel sem, že třeba budeš chtít něco říct.

Polib mi.

Překvapuješ mě. Čekal sem něco jinýho. Vrhá to určitý pochybnosti i na minulý události. Nemyslíš?

Myslíš, že bych si s tebou vyměnil místo?

Jo. Myslim. Já sem tady a ty tam. Za pár minut tady já pořád eště budu.

Wells vyhlédl z okna do tmy. Vím, kde je ta diplomatka.

Dybys věděl, kde je, tak bys jí měl.

Musel sem počkat, až nebude nikdo kolem. V noci. Kolem druhý ráno. Zhruba tak.

Víš, kde je ta diplomatka.

Jo.

Já vim něco lepšího.

A co.

Já vim, kde bude.

A kde.

Bude ležet u mejch nohou.

Wells si hřbetem ruky otřel rty. Nic bys za to nedal. Je to dvacet minut vocaď.

Dobře víš, že tohle nikdy neudělám. Nebo ne?

Wells neodpověděl.

Nebo ne?

Polib mi.

Myslíš si, že to můžeš odkládat očima.

Cože?

Myslíš si, že dokud se na mě budeš dívat, tak to neudělám.

To si nemyslím.

Ale myslíš. Měl by sis přiznat, v jaký si situaci. Bylo by to důstojnější. Já se ti snažim pomoct.

Hajzle.

Myslíš si, že ty oči nikdy nezavřeš. Ale zavřeš.

Wells neodpověděl. Chigurh ho sledoval. A vim, co eště si myslíš, řekl.

Nevíš, co si myslím.

Myslíš si, že sem jako ty. Že je za tim jen chamtivost. Ale já nejsem jako ty. Já žiju prostej život.

Už to skonči.

To ty bys nepochopil. Člověk jako ty.

Skonči to.

Jo, řekl Chigurh. To říkaj dycky. Ale ve skutečnosti to nechtěj. Nebo jo?

Zmrde.

To neni na nic, Carsone. Měl by ses sebrat. Dyž si nebudeš vážit mě, co si pak budeš muset myslet o sobě? Dyť se podívej, jak si dopad.

Myslíš si, že tě nic nemůže dostat, řekl Wells. Ale může.

Ne. Nemyslím si, že nic.

Může tě dostat smrt.

Smrt pro mě neznamená to, co pro tebe.

Myslíš si, že se bojím umřít.

Jo.

Tak to skonči a táhni do pekel.

Neni to totéž, řekl Chigurh. Celý roky ses musel něčeho vzdávat, aby ses dostal až sem. Já tohle nikdy ani pořádně nechápal. Jak se Člověk rozhodne, v jakym pořadí se vzdá svýho života? Děláme ve stejný branži. Do jistý míry. To si mnou celou dobu takhle opovrhoval? Proč? Jak se mohlo stát, že si skončil v týhle situaci?

Wells vyhlédl na ulici. Kolik je hodin? zeptal se.

Chigurh zvedl zápěstí a podíval se na hodinky. Jedenáct padesát sedum, řekl.

Wells přikývl. Podle kalendáře tý babky mám eště tři minuty. Ale k čertu s nima. Dávno mi bylo jasný, že to jednou takhle dopadne. Viděl sem to jako sen. Déj? vu. Podíval se na Chigurha. Nezajímaj mě tvoje názory, řekl. Skonči to. Ty psychopate. Skonči to a táhni do pekel.

A zavřel oči. Zavřel oči, odvrátil hlavu a zvedl ruku, aby odrazil, co se stejně odrazit nedalo. Chigurh ho střelil do tváře. Všechno, co Wells věděl nebo si myslel nebo miloval, pomalu stékalo po zdi za ním. Obličej jeho matky, jeho první přijímání, ženy, které poznal. Obličeje mužů, kteří mu vkleče umírali u nohou. Tělo mrtvého dítěte ve strži u silnice v jiné zemi. Ležel napůl bez hlavy na posteli, s rozhozenýma rukama, téměř bez pravé dlaně. Chigurh vstal, zvedl z koberce prázdnou nábojnici, foukl do ní, zastrčil si ji do kapsy a podíval se na hodinky. Pořád zbývala minuta do nového dne.

Sešel po zadním schodišti, přešel přes parkoviště k Wellsovu autu, našel mezi Wellsovými klíči ten správný, otevřel dveře, prohlédl předek auta i zadek, podíval se pod sedačky. Bylo to auto z půjčovny a nenašel v něm nic než smlouvu v přihrádce ve dveřích. Zavřel dveře, odbelhal se ke kufru a otevřel ho. Nic. Došel na stranu řidiče, otevřel dveře, posunul páčku, došel ke kapotě, zvedl ji, prohlédl motor, pak kapotu zavřel a zadíval se k hotelu. Zatímco tam stál, začal zvonit Wellsův telefon. Vylovil ho z kapsy, zmáčkl tlačítko a přiložil si ho k uchu. Prosím, řekl.

Moss se držel za ruku sestry a chodil sem a tam po pokoji. Sestra ho španělsky povzbuzovala. Na konci pokoje se otočili a vyrazili zpátky. Na čele se mu perlil pot. Ándale, řekla. Qué bueno. Přikývl. To bych řek, že bueno.

Pozdě v noci se probudil ze zlého snu, dovlekl se do chodby a požádal, jestli si může zavolat. Vytočil číslo do Odessy, ztěžka se opřel o pult a poslouchal vyzvánění. Trvalo dlouho. Nakonec to zvedla její matka.

Tady Llewelyn.

Nechce s tebou mluvit.

Ale chce.

Víš, kolik je hodin?

Je mi jedno, kolik je hodin. Hlavně nezavěšujte.

Jako dybych jí předem neříkala, jak to dopadne. Do slova a do písmene. Říkala sem: Přesně takle to bude. A přesně tak to teď je.

Hlavně nezavěšujte. Dojděte pro ní a dejte mi jí.

Když zvedla sluchátko, řekla: Nečekala sem, že mě takhle zničíš.

Ahoj, lásko, jak je? Si v pořádku, Llewelyne? Najednou je všecko jinak.

Kde si.

Piedras Negras.

Co mám dělat, Llewlyne?

Si v pořádku?

Ne, nejsem v pořádku. Jak bych mohla bejt v pořádku? Každou chvíli se na tebe někdo vyptává. Byl tady šerif z terrellskýho okresu. Zazvonil nám u dveří. Myslela sem, že je po tobě.

Neni po mně. Cos mu řekla?

Co sem mu asi mohla říct?

Moh tě voblbnout a něco z tebe vytáhnout.

Si raněnej, viď?

Proč myslíš?

Slyšim ti to v hlase. Je to vážný?

Neni to vážný.

Kde si?

Už sem ti to řek.

Příde mi, jak dybys volal z autobusáku.

Myslim, že bys votamtaď měla vypadnout, Carlo Jean.

Odkaď?

Z toho baráku.

Nestraš mě, Llewlyne. A kam bych vocaď měla jít?

To je jedno. Akorát si myslim, že bys tam neměla zůstávat. Můžeš jít třeba do motelu.

A s mámou udělám co?

Tý se nic nestane.

Tý se nic nestane?

Ne.

To nemůžeš vědět.

Llewelyn neodpověděl.

Nebo to víš?

Prostě si myslim, že jí všichni nechaj na pokoji.

Jo ty si myslíš.

Musíš za každou cenu vypadnout. Klidně jí vem sebou.

Nemůžu vzít mámu do motelu. Je nemocná, pokud si zapomněl.

Co říkal šerif.

Říkal, že tě hledá, co by asi měl říkat?

Co eště říkal.

Neodpověděla.

Carlo Jean?

Nejspíš se rozbrečela.

Co eště říkal, Carlo Jean?

Říkal, že si kopeš hrob.

Jo, to by k němu sedělo.

Dlouho mlčela.

Carlo Jean?

Já ty peníze ani nechci, Llewelyne. Já jen chci, abysme mohli bejt jako dřív.

Zase budeme.

Ne, nebudeme. Přemejšlela sem o tom. Je to falešnej bůh.

Jo. Ale skutečný prachy.

Zopakovala jeho jméno a pak se rozbrečela. Zkoušel na ni mluvit, ale neodpovídala. Stál a poslouchal, jak tam v Odesse tiše vzlyká. Co bych podle tebe měl udělat? zeptal se.

Neodpověděla.

Carlo Jean?

Chci, aby to bylo jako dřív.

Dyž ti slíbím, že to zkusim všechno spravit, uděláš, co ti řeknu?

Jo. Udělám.

Mám tady jedno číslo, kam můžu zavolat. Někomu, kdo nám může pomoct.

Můžeš mu věřit?

Nevim. Akorát vim, že nemůžu věřit nikomu jinýmu. Zavolám ti zejtra. Myslel sem si, že tě tam nenajdou, jinak bych tě tam neposílal. Zavolám ti zejtra.

Položil sluchátko a vytočil číslo na mobil, které mu dal Wells Někdo to zvedl hned po druhém zazvonění, ale nebyl to Wells Asi sem vytočil špatný číslo, řekl.

Ne, nevytočil ste špatný číslo. Měl byste za mnou přijít.

Kdo to je?

Dobře víte, kdo to je.

Moss se opřel o pult, čelo si podepřel pěstí.

Kde je Wells?

Ten už vám nepomůže. Na čem ste se s nim dohodnul?

Na ničem sem se s nim nedohodnul.

Ale dohodnul. Kolik vám měl nechat?

Nevim, vo čem mluvíte.

Kde sou peníze.

Co ste udělal Wellsovi.

Vyjasnili sme si spolu názory. S Wellsem už se nemusíte zatěžovat. Je mimo hru. Měl byste si promluvit se mnou.

Nepotřebuju s várna mluvit.

Já myslim, že jo. Víte, kam jedu?

Proč by mě mělo zajímat, kam jedete?

Víte, kam jedu?

Moss neodpověděl.

Ste tam?

Sem.

Já vim, kde ste.

Jo? Kde sem?

Ste v nemocnici v Piedras Negras. Ale tam nejedu. Víte, kam jedu?

Jo. Vim, kam jedete.

Můžete to eště celý otočit.

Proč bych vám měl věřit?

Věřil ste Wellsovi.

Nevěřil sem Wellsovi.

Zavolal ste mu.

No tak sem mu zavolal.

Řekněte mi, co mám udělat.

Moss přešlápl z nohy na nohu. Na čele se mu perlil pot. Neodpověděl.

Povídejte něco. Čekám.

Moh bych tam na vás čekat, až tam přijedete, řekl Moss. Najmout si letadlo. Napadlo vás to?

No prosim. Jenže to neuděláte.

Jak víte, že ne?

To byste mi to neřek. No nic, já musim vyrazit.

Dobře víte, že už tam nebudou.

Mně je celkem jedno, kde sou.

Tak proč tam jedete.

Víte, jak to nakonec dopadne, že jo?

Ne. Vy jo?

Jo. Já to vim. A myslim, že vy taky. Akorát ste se s tim zatim nesmířil. Takže se domluvíme takhle. Když mi přinesete ty peníze, tak jí nechám na pokoji. Jinak je v tom s várna. Nevim, jesi vám na tom záleží. Ale lepší nabídku nedostanete. Nebudu vám říkat, že můžete zachránit sebe, protože to už nemůžete.

No něco vám rozhodně přinesu, řekl Moss. Rozhod sem se, že se já zaměřím na vás. Už mě vůbec nebudete muset hledat.

To rád slyšim. Pomalu sem z vás začínal bejt zklamanej.

No zklamanej nebudete.

Dobře.

Absolutně se nemusíte bát, že byste byl zklamanej.

Odešel ještě před rozedněním, v mušelínovém nemocničním pyžamu a kabátu. Spodek kabátu byl ztvrdlý krví. Boty neměl. Ve vnitřní kapse kabátu byly peníze, které si tam složil, tuhé, zakrvácené.

Stál na ulici a díval se na semafory. Neměl ponětí, kde je. Studený beton pod nohama. Došel na roh. Kolem projelo několik aut. Došel k semaforům na dalším rohu, zastavil se a opřel se jednou rukou o budovu. V kapse kabátu měl schované dva zdravotní bonbony a jeden teď nasucho polkl. Zvedal se mu žaludek. Dlouho stál na místě. Byl tam okenní rám, na který by se byl posadil, kdyby na něm nebyly špičaté mříže proti bezdomovcům. Jel kolem taxík a on zvedl ruku, ale taxík pokračoval dál. Pochopil, že bude muset vlézt do silnice, a po chvíli to udělal. Nějakou dobu se tam potácel, než přijel další taxík, pak zvedl ruku a taxík zastavil u obrubníku.

Řidič si ho prohlížel. Moss se opřel o okýnko. Můžete mě vzít přes most? zeptal se.

Na druhou stranu.

Jo. Na druhou stranu.

Peníze mít?

Jo. Peníze mít.

Řidič se tvářil pochybovačně. Dvacet dolarů, řekl.

Fajn.

Celník u brány se sklonil a prohlížel si ho v přítmí na zadní sedačce taxíku. V který zemi ste se narodil? zeptal se.

Ve Spojenejch státech.

Co sebou vezete?

Vůbec nic.

Celník si ho prohlížel. Moh byste vystoupit? řekl.

Moss zatlačil na kliku a chytil se předního sedadla, aby si pomohl ven. Postavil se.

Kde máte boty?

Nevim.

To u sebe nemáte žádný oblečení?

Mám oblečení na sobě.

Druhý celník mával na auta, že mohou projet. Ukázal na taxikáře. Můžete zaparkovat támhle na tom volným místě?

Řidič zařadil rychlost.

Můžete si odstoupit od toho auta?

Moss odstoupil. Taxík zajel na parkoviště a řidič vypnul motor. Moss se podíval na celníka. Vypadalo to, že celník čeká, až něco řekne, ale on nic neřekl.

Vzali ho dovnitř a posadili ho na kovovou židli v malé bílé kanceláři. Vešel další muž a opřel se o ocelový stůl. Prohlédl si ho od hlavy k patě.

Kolik ste toho vypil?

Nic sem nepil.

Tak co se vám stalo?

Jak co se mi stalo?

Co se vám stalo s šatama.

Nevim.

Máte nějaký doklady?

Ne.

Nic.

Ne.

Muž se narovnal a založil si ruce na prsou. Řekl: Kdo se podle vás dostane tady tudy do Spojenejch států americkejch?

Nevim. Americký občani.

Některý americký občani. Kdo o tom podle vás rozhoduje?

Asi vy.

Přesně tak. A podle čeho to rozhoduju?

Nevim.

Ptám se. Když dostanu rozumný odpovědi, můžou jít do Ameriky. Když nedostanu rozumný odpovědi, tak nemůžou. Rozumíte všemu, co vám říkám?

Ano.

Tak bysme to možná mohli vzít od začátku.

Dobře.

Chceme vědět, proč jste tady venku takhle bez šatů.

Mám kabát.

Chcete mě provokovat?

To ne.

Tak neprovokujte. Ste voják?

Ne. Veterán.

U čeho ste sloužil.

U pěchoty.

Byl ste ve Vietnamu?

Ano. Tři turnusy.

Která jednotka.

Dvanáctej pěší prapor.

Od kdy do kdy trvaly ty turnusy.

Vod sedmýho srpna devatenáct set šedešát šest do druhýho května devatenáct set šedesát vosum.

Muž si ho chvíli prohlížel. Moss se na něj podíval, pak odvrátil pohled. Podíval se ke dveřím, do prázdné chodby. Seděl shrbený na židli s lokty opřenými o kolena.

Je vám něco?

Ne. Neni mi nic. Dyž mě necháte jít, přijede si pro mě manželka.

Máte peníze? Máte drobný na telefon?

Ano.

Zaslechl škrábání drápů na dlaždičkách. Stál tam celník s vlčákem na vodítku. Muž na něj vystrčil bradu. Pomozte tomu muži Potřebuje se dostat do města. Jeho taxík už odjel?

Ano, pane. Byl čistej.

Já vím. Sežeňte někoho, kdo mu pomůže.

Podíval se na Mosse. Odkud ste?

Ze San Saby v Texasu.

Ví vaše žena, kde ste?

Ano. Před chvílí sem s ní mluvil.

Podělal ste něco?

Kde?

Doma.

No. Možná trochu jo.

Měl byste se jí omluvit.

Prosím?

Povídám, měl byste se jí omluvit.

Ano. Omluvím se jí.

I když si třeba myslíte, že je to její vina.

Ano.

Jděte. Padejte odsud.

Ano.

Někdy má člověk malej problém a nespraví ho a pak už to najednou není malej problém. Rozumíte, jak to myslím?

Ano. Rozumím.

Jděte.

Ano.

Už byl skoro den a taxík byl dávno pryč. Vykročil po ulici. Z rány mu vytékalo načervenalé sérum a teklo mu v nohavici po noze. Lidi si ho skoro nevšímali. Zatočil do Adams Street, zastavil se u obchodu s oblečením a nakoukl dovnitř. Vzadu se svítilo. Zaklepal na dveře, chvíli čekal, pak zaklepal ještě jednou. Konečně se ve dveřích objevil menší muž v bílé košili a černé kravatě a vykoukl na něj. Vim, že nemáte otevříno, řekl Moss, ale nutně potřebuju něco na sebe. Muž přikývl a podržel mu dveře. Poďte dál, řekl.

Šli bok po boku uličkou k regálům s botami. Tony Lama, Justin, Nocona. Měli tam několik nízkých stoliček a Moss se na jednu posadil a chytil se opěrátek. Potřebuju boty a něco na sebe, řekl. Mám zdravotní problémy a nechci tu zbytečně běhat po krámu víc, než bude nutný.

Muž přikývl. Jistě, pane, řekl.

Vedete Larryho Mahanse?

Ne, pane. Nevedeme.

Nevadí. Potřebuju jedny džíny, wranglerky třicet dva na třicet štyry. Košili elko. Ňáký ponožky. A ukažte mi, co máte za nocony v desetapůlce. A potřebuju pásek.

Jistě. Chcete se podívat na klobouky?

Moss pohlédl na druhou stranu krámu. Jo, klobouk by se hodil. Nemáte takový ty kovbojský s úzkou krempou? Elko?

Ano, máme. Máme jeden resistol z trochu horší bobří kůže a jeden kvalitnější stetson.

Ukažte mi ten stetson. Ten dostříbrna.

Jistě, pane. Ponožky bílé?

Jiný než bílý nenosím.

Co spodní prádlo?

Možná jedny trenky. Dvaatřicítky. Emko.

Ano. Udělejte si pohodlí. Není vám nic?

Ne, nic.

Muž přikývl a otočil se, že půjde pro ty věci.

Můžu se na něco zeptat? řekl Moss.

Jistě.

Chodí vám sem hodně lidí takle bez oblečení?

Ne, pane. Neřek bych, že hodně.

Odnesl si hromádku nových šatů do kabinky, stáhl ze sebe kabát a pověsil ho na háček na dveřích. Přes bílé propadlé břicho měl strup světlé zaschlé krve. Zatlačil na konce náplasti, ale už nelepily. Posadil se na dřevěnou lavičku, natáhl si ponožky, otevřel balíček s trenkami, vyndal je, natáhl si je přes chodidla a dál až ke kolenům, pak vstal a opatrně je přetáhl přes obvaz. Znovu se posadil a vyprostil z lepenkové výztuže a bezpočtu sponek košili.

Když vyšel z kabinky, měl kabát přehozený přes ruku. Prošel se sem a tam uličkou po vrzající dřevěné podlaze. Prodavač stál a díval se na boty. Leguánovi trvá dýl, než změkne, řekl.

Jo. A taky je v něm v létě vedro. Tydle sou dobrý. Eště bych zkusil ten klobouk. Takle voháknutej sem byl naposled, dyž sem šel z armády.

Šerif si srkl kafe a postavil hrnek zpátky do téhož kroužku na skleněné desce stolu, z něhož ho zvedl. Chtěj celej hotel zavřít, řekl.

Bell přikývl. To mě nepřekvapuje.

Všichni tam končej. Ten kluk měl za sebou teprve dvě směny. Vyčítám si to. Vůbec mě nenapadlo, že by se ten hajzl moh vrátit. Ani ve snu sem na to nepomyslel.

Třeba vůbec nevodešel.

To už sem si taky říkal.

Nikdo neví, jak vypadá, protože nikdo, kdo ho viděl, nežil dost dlouho na to, aby ho moh popsat.

Je to vobyčejnej vraždící magor, Ede.

Jo. Akorát si nemyslim, že je to magor.

A co podle tebe je?

Nevim. Kdy že to tam chtěj zavřít?

No vono už je to vlastně zavřený.

Máš klíč?

Jo. Mám. Je to místo činu.

Co dybysme si to tam zašli eště jednou prohlídnout.

Dobře. To můžem.

Okamžitě si všimli transpondéru na okenním parapetu na chodbě. Bell ho zvedl, otočil ho a prohlédl si číselník a knoflíky.

Neni to doufám žádná bomba, že ne, šerife?

Ne.

To sem rád.

Je to stopovací štěnice.

Takže to nejspíš našli. To, co stopovali.

Možná. Jak dlouho to tady podle tebe může ležet?

Nevim. Ale zato asi tušim, co stopovali.

Možná, řekl Bell. Ňák mi na tom všem něco nehraje.

Co by na tom taky mělo hrát.

Máme tady bejvalýho armádního podplukovníka s ustřelenou půlkou hlavy, kerýho si identifikoval až podle otisků prstů. Těch, co mu zůstaly. Sloužil v normální armádě. Štyryadvacet let. Neměl u sebe jedinej doklad.

Vokradli ho.

Jo.

Ty vo tom víš něco, cos mi neřek, že jo, šerife.

Znáš stejný fakta jako já.

Nemluvim vo faktech. Myslíš, že se celej ten bordel přesunul dál na jih?

Bell pokrčil rameny. To nevim.

Ty v tom máš ňákýho svýho koně?

Ne tak docela. Ale dvě děcka z mýho okresu se tak ňák zapletly do něčeho, do čeho se zaplíst neměly.

Tak ňák zapletly.

Jo.

Nejde vo příbuzný?

Ne. Jen lidi z mýho okresu. Lidi, vo kerý bych se měl starat.

Podal transpondér šerifovi.

Co s tim mám dělat?

Je to majetek okresu Maverick. Předmět doličnej.

Šerif potřásl hlavou. Drogy, řekl.

Drogy.

Prodávaj to svinstvo malejm dětem.

To eště neni to nejhorší.

Jak to?

Ty děti si to kupujou.

VII

Nebudu mluvit vo válce. Měl sem bejt válečnej hrdina, a přitom sem přišel vo celou četu. Dali mi za to vyznamenání. Je postříleli a já dostal medaili. Ani nepotřebuju vědět, co si vo tom myslíte. Neuplyne jedinej den, abych si na to nevzpomněl. Někerý kluci, kerý znám a vrátili se, šli potom po válce studovat do Austinu a nemysleli si vo svejch krajanech nic moc pěknýho. A někerý to i říkali nahlas. Říkali vo nich, že je to banda vidláků, a podobný věci. Nelíbila se jim jejich politika. Dvě generace sou v týdle zemi dlouhá doba. Dyž začali vo původních osadnících, říkal sem jim, že dyž vám někdo zabije ženu a děti a skalpuje je a vykuchá jak ryby, tak to někerý lidi může celkem namíchnout, ale tvářili se, že nechápou, vo čem mluvím. Myslím, že v šedesátejch letech v týdle zemi leckdo výstřízlivěl. Doufám, že jo. Čet sem tady v novinách, že učitelé před ňákou dobou objevili ňákou statistiku, kerá se ve třicátejch letech rozesílala po spoustě škol po celejch Státech. Byl u ní takovej dotazník, co maj učitelé v těch školách za největší problémy. No a ty dotazníky teď našli, vyplněný a poslaný ze škol po celejch Státech s těma zodpovězenejma otázkama. A největší problémy, na kerý si stěžovali, byly věci, jako že se děti bavěj při vyučování a že vo přestávkách běhaj po chodbě. Zvejkaj žvejkačky. Opisujou domácí úkoly. Prostě věci tohodle typu. No tak vzali jeden z těch formulářů, co zůstal prázdnej, a vokopírovali ho a rozeslali ho znova do těch samejch škol. Po štyryceti letech. A co jim přišlo za vodpovědi. Znásilnění, žhářství, vraždy. Drogy. Sebevraždy. Tak vo tom tak přemejšlim. Protože většinou dyž někde vykládám, jak se svět řítí do pekla, tak se lidi jen usmívaj a říkaj mi, že už sem starej. A že starý lidi to takle viděj dycky. Já si ale říkám, že dyž někdo nevidí rozdíl mezi znásilňováním a vrazděnim a mezi žvejkánim žvejkačky, tak má teda mnohem větší problém, než mám já. Štyrycet let neni zas tak dlouhá doba. Možná že během dalších štyryceti se někerý z těch lidí proberou. Jesi už nebude pozdě.

Asi před rokem nebo dvěma sme byli s Lorettou na ňákym sjezdu v Corpus Christi a já seděl vedle ňáký ženský, byla to něčí manželka, už ani nevim čí. A furt mlela, jak pravičáci todle a pravičáci támdleto. Ani sem pořádně nerozuměl, vo co jí vlastně de. Lidi, kerý já znám, sou většinou prostě vobyčejný lidi. Říděj se selskym rozumem, jak se říká. Dyž sem jí todle řek, tak se na mě tak divně podívala. Myslela si, že vo nich říkám něco špatnýho, ale v našem kraji je todle největší kompliment. A mlela dál. A nakonec mně řekla: Nelíbí se mně, jak je tadle země řízená. Chci, aby moje vnučka měla právo jít na potrat. A já říkám, paničko, já myslím, že si vůbec nemusíte dělat hlavu s tim, jak je tadle země řízená. Jak já to vidim, tak vůbec nepochybuju, že bude moct jít na potrat. Já si totiž myslím, že bude moct nechat uspat nejen svoje nenarozený dítě, ale že klidně bude moct nechat uspat i vás. A tim ten rozhovor víceméně skončil.

Chigurh vybelhal sedmnáct pater betonového schodiště v chladné betonové šachtě, došel k ocelovým dveřím na podestě, vyrazil zámek pístem jateční pistole, otevřel dveře, vešel do chodby a zavřel za sebou. Stál, opíral se o dveře, brokovnici v obou rukou, a poslouchal. Nebyl o nic zadýchanější, než kdyby právě vstal ze židle. Prošel chodbou, zvedl z podlahy rozdrcený váleček zámku, dal si ho do kapsy, pokračoval až k výtahu a znovu se zastavil a poslouchal. Zul si boty, postavil je vedle dveří výtahu a pokračoval chodbou jen v ponožkách. Šel pomalu a trochu napadal na zraněnou nohu.

Dveře kanceláře byly otevřené. Zastavil se. Pomyslel si, že ten muž uvnitř si asi nevšiml jeho nezřetelného, ale jasného stínu na zdi chodby. Chigurhovi připadalo takové přehlédnutí zvláštní, ale věděl, že strach z nepřítele člověka často zaslepí tak, že nevidí jiná rizika, natož odraz svého já v okolním světě. Stáhl si z ramene řemínek a položil plynovou bombu na podlahu. Prohlížel si postoj mužova stínu rámovaného světlem z okna s kouřovým sklem za jeho zády. Zatlačil trochu dlaní na podavač brokovnice, zkontroloval náboj v komoře a pak brokovnici odjistil.

Muž držel u pasu malou pistoli. Chigurh vstoupil do dveří a vystřelil mu do krku dávku broků desítek. Tuhle velikost používají nimrodi na lov ptáků. Muž padl po zádech do otočného křesla, převrátil ho na podlahu a tam se pak svíjel a chroptěl. Chigurh zvedl z koberce kouřící nábojnici, dal si ji do kapsy a vešel do kanceláře. Z tlumiče upevněného na konci zkrácené hlavně dosud stoupal řídký dým. Obešel stůl, zastavil se nad mužem a prohlížel si ho. Muž ležel na zádech a jednou rukou se držel za hrdlo, ale krev mu vytrvale tryskala mezi prsty a stékala na koberec. Obličej měl posetý malými dírkami, ale pravé oko zůstalo nedotčené. Upíral ho vzhůru k Chigurhovi a snažil se něco říct. Chigurh si klekl na jedno koleno, opřel se o brokovnici a zahleděl se na něj. Co? zeptal se. Co mi chcete říct?

Muž pohnul hlavou. V hrdle mu bublala krev.

Slyšíte mě? zeptal se Chigurh.

Neodpověděl.

Já sem ten, na koho ste poslal Carsona Wellse. To ste chtěl vědět?

Prohlížel si ho. Muž měl na sobě modrou nylonovou teplákovou soupravu a bílé kožené boty. Pod hlavou se mu začala dělat louže krve a klepal se, jako kdyby mu byla zima.

Ptačí broky sem vybral, protože sem nechtěl rozbít okno. Za várna. Aby se sklo nevysypalo na lidi na ulici. Kývl k oknu, kde byla vidět mužova silueta vyrýsovaná šedými ďubkami, které na skle zanechalo olovo. Pohlédl na muže. Ruka na hrdle už ochabla a proud krve zpomalil. Podíval se na pistoli vedle na podlaze. Vstal, zajistil brokovnici, prošel kolem muže k oknu a prohlédl si dolíčky po olovu. Když se znovu podíval na muže, muž byl mrtvý. Přešel přes kancelář, zastavil se u dveří a poslouchal. Vyšel ven do chodby, sebral plynovou bombu s jateční pistolí, pak došel ke svým botám, strčil do nich nohy a nazul si je. Potom došel na konec chodby, prošel kovovými dveřmi a po betonovém schodišti zamířil dolů do garáže, kde nechal stát auto.

Když dojely na autobusové nádraží, právě začínalo svítat, bylo šedivo a chladno a poprchávalo. Natáhla se přes opěradlo, zaplatila taxikáři a nechala mu dva dolary dýška. Taxikář vystoupil, obešel auto ke kufru, otevřel ho, vytáhl jejich tašky, postavil je pod střechu, donesl chodítko ke dveřím, kde seděla její matka, a otevřel jí. Matka se otočila a začala se škrábat ven do deště.

Mami, proč nepočkáš? Hned sem u tebe.

Věděla sem, že to takle skončí, řekla matka. Říkala sem to už před třema rokama.

Nejsou to tři roky.

Přesně takle sem to říkala.

Počkej chvíli, až budu u tebe.

Do deště, řekla matka. Zvedla hlavu k taxikáři. Mám rakovinu, řekla. A teď to vidíte. Musela sem vodejít i z vlastního baráku.

Jistě, pani.

Jedeme do El Pasa. Víte, kolik lidí znám v El Pasu?

Ne, pani.

Zůstala sedět s jednou rukou na dveřích, tu druhou zvedla a spojila palec a ukazovák do O. Tolik, řekla.

Jistě, pani.

Usadily se v bufetu, všude kolem tašky a balíčky, a dívaly se ven na autobusy. Na ráno pošmourného dne. Otočila se k matce. Nechceš kafe? zeptala se.

Stařena neodpověděla.

Jo ty se mnou nemluvíš.

Nevim, vo čem by se tady dalo mluvit.

No to já nejspíš taky ne.

Nevim, co ste provedli, ale provedli ste to vy. Nevim, proč bych já měla utíkat před zákonem.

Neutíkáme před zákonem, mami.

Tak jim snad můžete zavolat, aby vám pomohli, ne?

Komu zavolat?

Policajtum.

Ne. To nemůžeme.

To sem si myslela.

Stařena si palcem posunula zuby v puse a zahleděla se z okna. Za chvíli přijel autobus. Řidič uložil její chodítko do zavazadlového prostoru pod autobusem, pak jí pomohli po schodech a posadili ji na první sedačku. Mám rakovinu, řekla řidiči.

Carla Jean uložila jejich zavazadla do police nad hlavou a posadila se. Stařena se na ni ani nepodívala. Už před třema rokama, řekla. Ani sem na to nepotřebovala žádný věštecký sny. Žádný vidění, nic takovýho. Nemám na tom vůbec žádnou zásluhu. To samý co já by ti řek každej.

Já se nikoho na jeho názor neptala.

Stařena potřásla hlavou. Dívala se oknem na stolek, od kterého odešly. Nemám na tom vůbec žádnou zásluhu, řekla. Byla bych ten poslední člověk na světě, kerej by si na něco takovýho dělal nárok.

Chigurh zastavil na protější straně ulice a vypnul motor. Zhasnul světla, seděl a pozoroval setmělý dům. Zelené diodové číslice na autorádiu tvrdily, že je 1:17. Seděl tam do 1:22, pak vzal baterku, vystoupil, zavřel dveře a přešel přes ulici k domu.

Otevřel přední dveře se síťkou proti hmyzu, vyrazil zámek, vešel dovnitř, zavřel za sebou, stál a poslouchal. Z kuchyně dopadalo do chodby světlo. S baterkou v jedné a brokovnicí v druhé ruce prošel chodbou, u dveří se zastavil a znovu poslouchal. Světlo pocházelo z holé žárovky na zadní verandě. Vešel do kuchyně.

Uprostřed místnosti stůl z chromu a umakartu a na něm krabice vloček. Na linoleu stín kuchyňského okna. Přešel k ledničce, otevřel ji a podíval se dovnitř. Položil si brokovnici na ohnuté předloktí, vyndal plechovku pomerančové limonády, prostředníčkem ji otevřel, pak stál, pil a poslouchal, jestli po kovovém cvaknutí plechovky nezaslechne něco dalšího. Dopil, postavil poloprázdnou plechovku na linku, zavřel ledničku, prošel přes jídelnu do obýváku, posadil se do pohodlného křesla v rohu a vyhlédl ven na ulici.

Po chvíli vstal, přešel přes pokoj a vystoupal po schodech. Nahoře se zastavil a poslouchal. Když vešel do matčina pokoje, ucítil nasládlý těžký pach nemoci a na okamžik si pomyslel, že tam snad leží v posteli. Rozsvítil baterku a vešel do koupelny. Zastavil se a přečetl si etikety na lahvičkách s léky na toaletním stolku. Vyhlédl z okna dolů na ulici. Mdlé zimní světlo pouličních lamp. Sucho. Chladno. Ticho. Vyšel z koupelny a došel chodbou k malému pokoji na konci chodby.

Vysypal šuplíky jejího psacího stolu na postel, pak seděl a probíral se jejími věcmi, občas něco zvedl a prohlížel si to v namodralém světle zahradní lampy. Umělohmotný kartáč na vlasy. Levný náramek ze zábavního parku. Potěžkával ty věci v dlani jako médium, které z nich dokáže vyčíst něco o jejich majiteli. Seděl a obracel stránky fotoalba. Přátelé ze školy. Rodina. Pes. Dům, ale ne tenhle. Muž, možná její otec. Dvě fotografie si zastrčil do náprsní kapsy.

Na stropě byl větrák. Vstal, zatáhl za řetízek, pak si lehl na postel s brokovnicí podél těla a sledoval, jak se dřevěné lopatky pomalu otáčejí ve světle z okna. Po chvíli znovu vstal, vzal od stolu židli, naklonil ji a zaklínil vršek opěradla pod kliku. Pak se posadil na postel, zul si boty, natáhnul se a usnul.

Ráno si ještě jednou prošel první patro i přízemí domu, pak se vrátil do koupelny na konci chodby a osprchoval se. Závěs nechal odtažený, takže voda stříkala na podlahu. Dveře do chodby otevřené a brokovnice nadosah na toaletním stolku.

Fénem si vysušil obvaz na noze, oholil se, oblékl, sešel dolů do kuchyně, udělal si misku vloček s mlékem a pak se procházel po domě a snídal. V obýváku se zastavil a zahleděl se na poštu na podlaze pod mosaznou škvírou ve dveřích. Stál a pomalu přežvykoval. Pak postavil misku se lžící na stolek, přešel přes pokoj, sebral poštu, narovnal se a začal listovat obálkami. Posadil se do křesla u dveří, otevřel účet za telefon, trochu zmáčkl obálku a foukl do ní.

Přejel pohledem výpis hovorů. Asi v polovině narazil na Úřad šerifa okresu Terrell. Přeložil výpis, vrátil ho do obálky a obálku si strčil do náprsní kapsy. Pak si znovu prohlédl ostatní poštu. Vstal, došel do kuchyně, vzal ze stolu brokovnici, vrátil se a postavil se na totéž místo, kde stál před chvílí. Přešel k levnému mahagonovému stolku a vytáhl horní šuplík. Byl napěchovaný obálkami. Odložil brokovnici, posadil se do křesla, vytáhl obálky, naskládal je na stolek a začal si je jednu po druhé prohlížet.

Moss strávil den v levném motelu na okraji města, spal nahý, nové šaty pověšené na drátěných ramínkách ve skříni. Když se probudil, stíny na motelovém dvoře už byly dost dlouhé. S obtížemi se posadil na okraji postele. Na prostěradle byla bledá krvavá skvrna zhruba velikosti jeho dlaně. Na nočním stolku stála papírová taška s věcmi, které nakoupil v drogerii ve městě. Vzal ji a odbelhal se do koupelny. Poprvé po pěti dnech se osprchoval, oholil a vyčistil si zuby, pak se posadil na okraj vany a ovázal si rány čerstvým obvazem. Pak se oblékl a zavolal si taxík.

Když taxík dorazil, už čekal před recepcí motelu. Vlezl si na zadní sedadlo, zhluboka se nadechl, pak natáhl ruku a zabouchl dveře. Prohlédl si ve zpětném zrcátku obličej řidiče. Chcete si přivydělat? zeptal se.

Jo. Chci si přivydělat.

Moss vytáhl pět stovek, přetrhl je vejpůl a jednu polovinu podal přes opěradlo řidiči. Řidič přetržené bankovky přepočítal, zastrčil si je do náprsní kapsy, podíval se do zpětného zrcátka na Mosse a čekal.

Jak se menujete?

Paul, řekl řidič.

Líbí se mi váš přístup, Paule. Nedostanu vás do žádnejch problémů. Akorát nechci, abyste mě nechal někde, kde bych nerad zůstal.

Dobře.

Máte baterku?

Jo. Mám baterku.

Dejte mi jí.

Řidič mu dozadu podal baterku.

Ste přesně muj člověk, řekl Moss.

Kam pojedem.

Po silnici podél řeky.

Nikoho nenabírám.

Nejedeme nikoho nabrat.

Řidič si ho prohlížel ve zpětném zrcátku. Žádný drogy, řekl.

Žádný drogy.

Řidič čekal.

Jedu si vyzvednout tašku. Je moje. Klidně vás nechám kouknout dovnitř. Nic nelegálního.

Můžu se kouknout dovnitř.

Můžete.

Doufám, že ze mě nechcete dělat vola.

Ne.

Peníze mám rád, ale na svobodě sem eště radši.

Tak to sme dva, řekl Moss.

Vyrazili pomalu po silnici k mostu. Moss se opíral o přední sedadlo. Chci, abyste zaparkoval pod mostem, řekl.

Dobře.

Vyšroubuju tu pitomou stropní žárovku.

Tudle silnici sledujou štyryadvacet hodin denně, řekl řidič.

Já vim.

Řidič zastavil u silnice, vypnul motor, zhasl světla a podíval se do zrcátka na Mosse. Moss vyšrouboval žárovku, položil ji do umělohmotného krytu, ten podal přes opěradlo řidiči a otevřel dveře. Za pár minut bych měl bejt zpátky, řekl.

Rákosí bylo zaprášené a rostlo hustě u sebe. Opatrně se jím proplétal, baterku držel u kolen a částečně dlaní stínil světlo.

Diplomatka stála v houštině na levém boku, nedotčená, jako by ji tam někdo prostě postavil. Zhasl baterku, sebral diplomatku a začal se tmou proplétat zpátky. Řídil se podle mostního oblouku nad hlavou. Když se dostal k taxíku, otevřel dveře, položil diplomatku na sedadlo, opatrně nastoupil a dveře zase zavřel. Podal řidiči baterku a pohodlně se opřel. Můžem jet, řekl.

Co je tam, zeptal se řidič.

Peníze.

Peníze?

Peníze.

Řidič nastartoval a vyjel na silnici.

Rozsviťte, řekl Moss.

Rozsvítil.

Kolik peněz?

Spousta peněz. Za kolik byste mě zavez do San Antonia.

Řidič se nad tím zamyslel. Jako mimo těch pěti stovek.

Jo.

Co takle litr celkem.

Za všechno.

Jo.

Platí.

Řidič přikývl. Co takle tu druhou půlku těch pěti lupenů, co už sem dostal.

Moss vytáhl z kapsy bankovky a podal mu je přes opěradlo.

Co dyž nás zastavěj pohraničáři.

Nezastavěj nás, řekl Moss.

Jak to víte?

Eště musim vyřídit spoustu věcí. Musim dál, neskončím tady.

Doufám, že máte pravdu.

Věřte mi, řekl Moss.

Tydle dvě slova nerad slyšim, řekl řidič. Dycky sem je nerad slyšel.

A vy sám ste je nikdy neřek?

Ale řek. Právě tak sem poznal, za co ve skutečnosti stojej.

Přenocoval v Rodeway Inn na dálnici 90 kousek západně od města, ráno sešel dolů, koupil si noviny a s námahou vyšplhal zpátky do svého pokoje. Nemohl si koupit zbraň nikde v obchodě, protože neměl doklady, ale mohl ji koupit na inzerát a to také udělal. Tec-9 se dvěma rezervními zásobníky a dvěma téměř plnými krabicemi nábojů. Prodejce mu ho přinesl až ke dveřím a on mu zaplatil v hotovosti. Prohlížel si zbraň ze všech stran. Měla nazelenalý parkerizovaný povrch. Poloautomat. Kdy ste z něj naposled střílel? zeptal se.

Nikdy sem z něj nestřílel.

A ste si jistej, že střílí?

Proč by nestřílel?

Já nevim.

Já taky ne.

Když odešel, Moss se s polštářem v podpaží vypravil ven do prérie za motelem, obalil polštář kolem hlavně, vystřelil tři rány a pak stál v chladných slunečních paprscích, sledoval, jak se peříčka snášejí do šedých křovisek, a přemýšlel o svém životě, o minulosti a o budoucnosti. Pak se otočil, nechal ožehlý polštář ležet na zemi a vrátil se do motelu.

Chvíli si odpočinul ve vestibulu a pak vyšplhal zpátky do pokoje. Vykoupal se a v zrcadle si prohlédl ránu dole na zádech. Vypadala dost ošklivě. Do obou otvorů byly zavedeny drény, které měl chuť vytáhnout, ale neudělal to. Odlepil náplast na ruce, prohlédl si hlubokou brázdu, kterou v ní vyryla kulka, a pak náplast znovu přilepil. Oblékl se, zastrčil si do zadní kapsy džínů dalších pár bankovek, nacpal poloautomat a zásobníky do tašky s oblečením, zavřel ji, zavolal si taxík, vzal diplomatku, vyšel z pokoje a sešel dolů po schodech.

V autobazaru na North Broadwayi si koupil Ford pickup 1978 s náhonem na všechna čtyři kola, zaplatil hotově, nechal si notářsky ověřit vlastnické právo, uklidil listinu do přihrádky v palubní desce a odjel. Vrátil se do motelu, odhlásil se a vyrazil na cestu, Tec-9 pod sedadlem a diplomatku a tašku s oblečením na podlaze na místě spolujezdce.

Na nájezdu u Boerne stopovala nějaká holka, Moss zastavil, zatroubil a sledoval ji ve zpětném zrcátku. Běžela s modrým nylonovým batohem pověšeným na jednom rameni. Nasedla a podívala se na něj. Patnáct, šestnáct. Zrzka. Jak daleko jedete? zeptala se.

Umíš řídit?

Jo. Umim řídit. Nemá to řadící páku, že ne?

Ne. Tak vystup a poď z týdle strany.

Nechala batoh na sedadle, vystoupila a přešla na druhou stranu. Moss sundal batoh na podlahu, přesedl si, ona nastoupila, nastartovala a vyjeli na dálnici.

Kolik ti je?

Osmnáct.

Blbost. Co tady děláš? Nevíš, že stopovat je nebezpečný?

Jo. Vim.

Sundal si klobouk, položil ho na sedadlo vedle sebe, opřel se a zavřel oči. Nepřekračuj povolenou rychlost, řekl. Jesi nás zastavěj policajti, tak sme voba v hodně velkym průseru.

Dobře.

Myslim to vážně. Jesi překročíš povolenou rychlost, vysadim tě do pangejtu.

Dobře.

Zkoušel usnout, ale nešlo to. Měl příliš velké bolesti. Po chvíli se narovnal, vzal klobouk ze sedadla, nasadil si ho a podíval se na tachometr.

Můžu se na něco zeptat? zeptala se.

Prosim.

Utíkáš před zákonem?

Moss se opřel, podíval se na ni a pak se podíval na dálnici. Proč tě to napadlo?

No z toho, cos povídal tam prve. Že nás nesměj zastavit policajti.

Co dyž jo?

Tak myslim, že bych si asi radši měla hned vystoupit.

To si nemyslíš. Akorát chceš vědět, na čem si.

Mrkla po něm koutkem oka. Moss si prohlížel okolní krajinu. Dyž se mnou vydržíš tři dny, řekl, můžu tě naučit přepadat benzínky.

Zvláštně na půl úst se na něj usmála. To děláš? zeptala se. Přepadáš benzínky?

Ne. Nemusím. Máš hlad?

Dík, ne.

Kdy si naposled jedla.

Nemám ráda, dyž se mě lidi ptaj, kdy sem naposled jedla.

Dobře. Kdy si naposled jedla?

Hned, jak sem nastoupila, mi bylo jasný, že to s tebou nebude jednoduchý.

Jo. Zastav u toho příštího výjezdu. Mělo by to bejt šest kilometrů. A podej mi ten samopal, co je pod sedadlem.

Bell pomalu přejel přes mříž zapuštěnou do země, vystoupil, zavřel bránu, vrátil se do auta, přejel přes pastvinu, zaparkoval u studny, vystoupil a došel k nádrži. Ponořil ruku do vody, zvedl plnou dlaň a nechal vodu vytéct zpátky. Sundal si klobouk, projel si mokrými prsty ve vlasech a zahleděl se na větrný mlýn. Sledoval, jak se tmavé protáhlé stíny lopatek pomalu otáčejí v suché, větrem ohnuté trávě. Tiché klapání dřeva pod nohama. Pak tam jen stál a pomalu si posouval krempu klobouku v prstech. Snad jako člověk, který právě něco pohřbil. Vůbec nic nevim, řekl.

Když dorazil domů, už na něj čekala s večeří. Uklidil klíče od pickupu do šuplíku a přešel k dřezu, aby si umyl ruce. Manželka před něj na linku položila lístek papíru a on stál a díval se na něj.

Řekla, kde je? Todle je číslo někde ze západního Texasu.

Řekla jen, že volá Carla Jean, a nadiktovala mi to číslo.

Došel k příborníku a zavolal tam. Byla i s matkou v nějakém motelu u El Pasa. Potřebuju se vás na něco zeptat, řekla.

No prosim.

Dá se vám věřit?

Jistě.

A můžu vám věřit i já?

Já bych řek, že zejména vy.

Slyšel ji dýchat do sluchátka. Hluk dopravy v pozadí.

Šerife?

No.

Dyž vám řeknu, odkud mi volal, slíbíte mi, že se mu nic nestane.

Můžu vám slíbit, že se mu nic nestane vode mě. To můžu.

Po chvíli řekla: Dobře.

U stolku z překližky, který se vytahoval ze stěny na jedinou sklápěcí nohu, seděl muž, dopsal cosi do bloku, sundal si sluchátka, položil je před sebe na stolek a oběma rukama si projel černými vlasy po stranách hlavy. Otočil se a podíval se do zadní části přívěsu, kde na posteli ležel druhý muž. Listo? řekl.

Muž se posadil a zhoupl nohy na podlahu. Seděl tak asi minutu, pak se zvedl a došel ke stolku.

Máš to?

Mám.

Vytrhl list z bloku, podal mu ho, on si ho přečetl, složil ho a zastrčil si ho do náprsní kapsy. Pak natáhl ruku, otevřel jednu z kuchyňských skříněk, vyndal samopal s maskovací úpravou povrchu a dva rezervní zásobníky, otevřel dveře, vystoupil na parkoviště a zavřel za sebou. Přešel po štěrku k černému Plymouthu Barracuda, otevřel dveře, hodil samopal na sedadlo spolujezdce, nasedl zabouchl dveře a nastartoval. Párkrát přišlápl plyn, pak vyjel na asfaltku, rozsvítil, přeřadil na dvojku a vyrazil. Auto, přikrčené na velkých zadních pneumatikách, zacukalo zadkem ze strany na stranu, pneumatiky zakvílely, zakouřilo se od nich a ve vzduchu zůstal viset zápach spálené gumy.

VIII

Za těch posledních pár let sem ztratil spoustu přátel. A ani nebyli všichni starší než já. Jak člověk stárne, tak si kromě jinejch věcí uvědomí i to, že ne všichni zestárnou společně s nim. Snažíte se pomáhat lidem, kerý vás platěj ze svejch daní, a pochopitelně se neubráníte myšlenkám na to, co tady po vás zůstane. V tomdle okrese už jednaštyrycet let nezůstala jediná nevyřešená vražda. Teď jich máme devět za tejden. Vyřešíme je? Nevim. Každej den hraje proti vám. Čas nestojí na vaší straně. Nevim, jesi by to byl až takovej kompliment, dybyste prosluli tim, že ste přechcali bandu drogovejch dealerů. Ne že by jim dělalo ňák zvláštní potíže přechcat nás. Že nemaj žádnou úctu k zákonum? To neni ani půlka pravdy. Voni vo zákonech vůbec nepřemejšlej. Jak dyby pro ně neexistovaly. Jo, jasně, že před ňákou dobou v San Antoniu zastřelili federálního soudce. Ten pro ně asi existoval. A k tomu si eště připočtěte, kolik je tady podél celý hranice policajtů, kerý na drogách slušně vydělávaj. Taková věc člověka zamrzí. Aspoň mě teda zamrzí. Myslim, že eště před ňákejma deseti lety to takle nebylo. Zkorumpovanej policajt je hnus. Co víc se k tomu dá říct. Je desetkrát horší než kriminálník. A todle se samo nevyřeší. To je asi to jediný, čim sem si jistej. Ze todle se samo nevyřeší. Jak by se to asi vyřešilo?

A možná to bude znít jako blbost, ale pro mě je nejhorší asi to, že vim, že sem pořád naživu nejspíš jen díky tomu, že pro ně v podstatě neexistuju. To hodně zamrzí. Fakt hodně. Už to všechno došlo mnohem dál, než by člověka eště před pár lety vůbec napadlo. Před ňákou dobou našli v okrese Presidio décéštyrku. Prostě tam seděla v poušti. Přijeli uprostřed noci a připravili tam takovou provizorní přistávací dráhu a rozestavili kolem ní zapálený sudy s asfaltem jako naváděcí světla, jenže takle z pouště s tim letadlem pak už pochopitelně nemohli odstartovat. A tak ho aspoň vobrali dohola. Akorát sedadlo pilota v něm zůstalo. A cejtili ste z něj marjánku, ani ste na to nepotřebovali psa. No a tamější šerif – nebudu ho menovat –, ten na ně chtěl nastražit past, až se pro to letadlo vrátěj, až mu pak nakonec někdo vysvětlil, že se pro něj nikdo nevrátí. A taky že ne. Dyž konečně pochopil, co se mu snažej naznačit tak zmlknul a pak nasednul do auta a vodjel.

Dyž tam dole za hranicí zuřily ty drogový války, nedaly se nikde koupit půllitrový zavařovací sklenice. Abyste si něco doma zavařili nebo tak. Třeba čalamádu. Prostě se nedaly nikde sehnat. To proto, že do těch sklenic dávali ruční granáty. Dyž ste někomu letěli nad barákem nebo nad pozemkem a házeli ste tam ruční granáty, tak vybouchly, eště než dopadly na zem. Tak to dělali tak, že vytáhli závlačku, strčili granát do sklenice a zašroubovali víčko. A dyž pak ta sklenice dopadla na zem a rozbila se, tak se uvolnila pojistka. Měli jich předem připravený celý bedny. Těžko uvěřit, že by někdo lítal v noci v letadle s takovym nákladem, ale lítali.

Myslim, že dybyste byli Satan a snažili byste se vymyslet, čim byste lidstvo srazili na kolena, tak byste nejspíš nakonec vymysleli drogy. A možná je vymyslel. Tudle sem to ráno povídal někomu při snídani a von se mě zeptal, jesi věřim na Satana. Já na to Ale vo to přece nejde. A von Já vim, ale věříš? Musel sem se nad tim zamyslet. Myslim, že dyž sem byl malej, tak sem věřil. Ve středních letech ta moje víra tak jako skomírala. Ale teď se k ní pomalu začínám vracet. Satanem se dá vysvětlit spousta věcí, kerý se jinak vysvětlit nedaj. Nebo aspoň já si je jinak vysvětlit neumim.

Moss postavil diplomatku na lavici a nasoukal se do boxu vedle ní. Z drátěného stojánku, ve kterém stála hořčice s kečupem, si vzal jídelní lístek. Usadila se naproti němu. Ani nezvedl hlavu. Tak co to bude, řekl.

Nevim. Eště sem neviděla jídelní lístek.

Otočil ho a posunul k ní, pak odvrátil hlavu a rozhlédl se po servírce.

Co budeš chtít? zeptala se.

Jako co si dám?

Ne. Co budeš chtít vode mě. Jako jesi seš charakter.

Zadíval se na ni. Jediný lidi, co znám, kerý věděj, co je charakter, řekl, sou taky charakteři.

Já bych třeba mohla bejt jen pasažér.

Pasažér.

Jo.

No to teď si.

Si raněnej viď?

Proč myslíš?

Dyť sotva chodíš.

Třeba je to jen starý zranění z války.

To těžko. Co se ti stalo?

Jako v poslední době?

Jo. V poslední době.

To nepotřebuješ vědět.

Proč ne?

Nechci, aby ses do mě celá zbláznila.

Proč myslíš, že bych se do tebe celá zbláznila?

Protože vyvrhelky jako ty milujou vyvrhely jako já. Co si dáš?

Nevim. A co teda děláš?

Před třema tejdnama sem byl poctívej občan. Makal vod devíti do pěti. Nebo vod vosmi do štyr, to je fuk. Dyž tě má něco potkat, tak tě to potká. Nikdo se tě předem na nic neptá. Nikdo po tobě nechce žádný svolení.

To je ta největší pravda, jakou sem kdy slyšela, řekla.

Dyž se mnou vydržíš, uslyšíš takovejch pravd víc.

Myslíš, že sem vyvrhelka?

Myslim, že bys ráda byla.

Co je v tý diplomatce?

Diplomy.

Co je v ní.

Můžu ti to říct, ale pak tě budu muset zabít.

To nevíš, že na veřejnosti se nesmí nosit zbraň? Kór takovádle zbraň.

Na něco se tě zeptám.

No prosim.

Dyž se začne střílet, budeš radši vozbrojená nebo nevozbrojená?

Já nechci bejt nikde, kde se začne střílet.

Ale chceš. Máš to napsaný na čele. Akorát nechceš bejt zastřelená. Co si dáš?

Co ty?

Cheeseburgera a čokoládový mlíko.

Přišla servírka a oni si objednali. Dala si hovězí sendvič s bramborovou kaší a omáčkou. Ani ses mě nezeptal, kam jedu, řekla.

Já vim, kam jedeš.

A kam jedu.

Dál po silnici.

To neni žádná vodpověď.

Je to víc než jen vodpověď.

Nevíš všechno.

Ne, nevim.

Zabils někdy někoho?

Jo, řekl. Ty?

Začervenala se. Dobře víš, že já sem nikdy nikoho nezabila.

Jak bych to moh vědět.

No tak nezabila.

No tak nezabila.

A ty taky ne. Že ne?

Že ne co.

Cos právě říkal.

Že sem někoho zabil?

Rozhlédla se, jestli je někdo nemůže slyšet.

Jo, řekla.

Těžko říct.

Po chvíli jim servírka přinesla talíře. Odtrhl zubama roh pytlíku s majonézou, vymačkal si obsah na cheeseburger a natáhl se pro kečup. Odkaď si? zeptal se.

Napila se ledového čaje a otřela si pusu do papírového ubrousku. Z Port Arthuru, řekla.

Přikývl. Vzal cheeseburger do obou rukou, ukousl si z něj, pak se opřel a žvýkal. V Port Arthuru sem nikdy nebyl.

Nikdy sem tě tam neviděla.

Jak bys mě tam mohla vidět, dyž sem tam nikdy nebyl?

Nemohla. Dyť říkám, že sem tě tam neviděla. Souhlasila sem s tebou.

Moss zavrtěl hlavou.

Jedli. Prohlížel si ji.

Řek bych, že máš namířeno do Kalifornie.

Jak to víš?

Je to tim směrem, co si stopovala.

No tak tam asi vážně jedu.

Máš ňáký peníze?

Co je tobě do toho?

Neni mi do toho nic. Máš?

Něco jo.

Dojedl cheeseburger, utřel si ruce do ubrousku a dopil zbytek mléka. Pak sáhl do kapsy, vytáhl svazek stovek a rozbalil je. Odpočítal na umakart tisíc dolarů, postrčil je k ní a zbytek si dal zpátky do kapsy. Tak dem, řekl.

Na co to je?

Na cestu do Kalifornie.

Za co mi to dáváš?

Nedávám ti to za nic. I slepá svině vobčas najde žalud. Vem si to a dem.

Zaplatili a vyšli ven k autu. Tou sviní si tam vevnitř nemyslel mě, že ne?

Moss dělal, že neslyší. Dej mi klíčky, řekl.

Vytáhla z kapsy klíčky a podala mu je. Už sem si myslela, žes třeba zapomněl, že je mám, řekla.

Já moc nezapomínám.

Mohla sem vyklouznout, jako že du třeba na záchod, a vzít si auto a nechat tě tam sedět.

Tos teda nemohla.

Proč ne?

Nastup si.

Nasedli do auta, on postavil diplomatku mezi ně, vytáhl si zpoza opasku Tec-9 a zasunul ho pod sedadlo.

Proč ne? zeptala se.

Nebuď celej život hloupá. Zaprvý sem měl výhled na dveře i ven na auto. Zadruhý, i dybych byl tak blbej, že bych si sednul zádama ke dveřím, tak bych si prostě zavolal taxíka, dohnal tě, zastavil, rozbil ti hubu a nechal tě ležet ve škarpě.

Nic na to neřekla. Zasunul klíček do zapalování, nastartoval a vycouval.

Fakt bys to udělal?

Co myslíš?

Když vjeli do Van Hornu, bylo sedm večer. Většinu cesty prospala, schoulená s hlavou na batohu. Zastavil u benzínky, vypnul motor a ona hned otevřela oči jako vyplašená laň. Posadila se, podívala se na něj, pak ven na parkoviště. Kde to sme? zeptala se.

Ve Van Hornu. Máš hlad?

Něco bych skousla.

Kuře na naftovým grilu?

Cože?

Ukázal na ceduli nad hlavou.

Nic takovýho nechci, řekla.

Byla hodně dlouho na dámách. Když přišla, chtěla vědět, jestli už si objednal.

Jo. A tobě sem řek vo jedno to kuře.

Kecáš.

Objednali si stejky. Žiješ takle pořád? zeptala se.

Jasně. Pro takovýho desperáta nemá svět hranice.

Co je to na tom řetízku?

Todle?

Jo.

To je špičák z divočáka.

K čemu ho nosíš?

Neni muj. Někdo si ho u mě nechal.

Někdo v sukni?

Ne, někdo v hrobě.

Přinesli jim stejky. Pozoroval ji při jídle. Věděj, kde si? zeptal se.

Cože?

Povídám, věděj, kde si.

Jako kdo?

Jako kdokoli.

Ty.

Já nevim, kde si, protože nevim, kdo si.

No tak to sme dva.

Ty nevíš, kdo si?

Ale ne. Nevim, kdo si ty.

No tak při tom zůstaneme a ani jeden z nás nebude mít žádnou výhodu. Platí?

Platí. A proč ses vlastně ptal?

Moss vytřel šťávu ze stejku půlkou rohlíku. Jen mě to tak napadlo. Pro tebe je to luxus, že nikdo neví, kde seš. Pro mě nezbytnost.

Proč? Protože po tobě někdo de?

Možná.

Hm, ale je fakt, že mi to tak vyhovuje, řekla.

Člověk si na to zvykne raz dva, co?

To jo, řekla. To zvykne.

No, neni to tak jednoduchý, jak se zdá. Uvidíš.

Proč myslíš.

Dycky se najde někdo, kdo ví, kde si. Ví, kde si a proč. To především.

To jako myslíš Boha?

Ne. To myslim tebe.

Jedla. No, řekla. Dybys sám nevěděl, kde si, tak to by byl asi průšvih.

To nevim. Myslíš?

Nevim.

Dejme tomu, že bys byla na ňákym místě a nevěděla, kde to je. Přitom bys ale akorát nevěděla, kde je ňáký jiný místo. Nebo jak je daleko. Nezměnilo by to nic na tom, kde zrovna si.

Zamyslela se nad tím. Já vo takovejch věcech radši nepřemejšlim, řekla.

Myslíš si, že až se dostaneš do Kalifornie, tak začneš novej život.

To mám v plánu.

No, a vo to přesně de. Do Kalifornie vede silnice a taky vede silnice votamtud. Ale nejlepší by bylo, prostě se tam najednou vocitnout.

Najednou se tam vocitnout.

Jo.

Jako bejt tam a nevědět, jak sem se tam dostala.

Jo. A nevědět, jak ses tam dostala.

To nevim, jak bych to udělala.

Já taky ne. A vo to právě de.

Jedla. Rozhlédla se. Můžu si dát kafe? zeptala se.

Můžeš si dát, co chceš. Máš peníze.

Podívala se na něj. Já asi stejně nechápu, vo co de, řekla.

De vo to, že vo nic nejde.

Ne. Myslim to, cos říkal předtím. Vo tom, jesi víš, kde si.

Podíval se na ni. Po chvíli řekl: Nejde vo to, jesi víš, kde si. De vo to, že si myslíš, že ses tam dostala a nepřinesla sis nic sebou. Vo ty tvoje plány na novej život. Nebo číkoli. Nikdy nemůžeš začít novej život. Vo to de. Každej krok, kerej uděláš, už je napořád. Nemůžeš ho vzít zpátky. Ani kousek z něj. Chápeš, jak to myslim?

Asi jo.

Já vim, že ne, ale zkusím to eště jednou. Myslíš si, že se zejtra ráno někde probudíš a včerejšek můžeš hodit za hlavu. Jenže včerejšek nemůžeš nikdy hodit za hlavu, je furt s tebou. Co jinýho máš? Tvuj život se skládá z těch dnů, z kerejch se skládá. Z ničeho jinýho. Možná si myslíš, že můžeš utýct jinam a změnit si měno a já nevim, co eště. Začít novej život. A pak se jednou ráno probudíš a podíváš se do stropu a hele kdo to tam leží.

Přikývla.

Rozumíš, jak to myslim?

Rozumím. Už sem to zažila.

Jo, já vim, že jo.

Takže tě mrzí, že si psanec?

Mrzí mě, že sem s tim nezačal dřív. Můžem jít?

Když se vrátil z recepce motelu, podal jí klíč.

Co to je?

To je tvuj klíč.

Potěžkala ho v dlani, pak zvedla hlavu. No, řekla. Je to na tobě.

Jo, to je.

Já myslim, že máš strach, abych neviděla, co je v tý tašce.

Ani ne.

Nastartoval a zajel na parkoviště za motelovou recepcí.

Si teplej? zeptala se.

Jo, teplej jak topení.

Nevypadáš na to.

Fakt? Ty znáš hodně teploušů?

Tak nechováš se na to, tak sem to asi měla říct.

Co ty vo tom víš, zlato?

Nevim nic.

Řekni to eště jednou.

Co?

Řekni to eště jednou. Nevim nic.

Nevim nic.

Fajn. To si cvič. To řikáš moc pěkně.

O něco později vyjel z parkoviště a zajel k pumpě. Když se vrátil k motelu, chvíli seděl a prohlížel si auta na parkovišti. Pak vystoupil.

Došel k jejímu pokoji a zaklepal na dveře. Čekal. Pak zaklepal znovu. Viděl, jak se pohnula záclona, a pak mu otevřela. Stála tam v těch samých džínách a tričku. Vypadala, jako by se právě probudila.

Vim, že nejsi na alkohol dost stará, ale napadlo mě, jesi by sis nedala pivo.

Jo, řekla. Pivo piju.

Vytáhl z hnědého papírového pytlíku jednu vychlazenou láhev a podal jí ji. Na, řekl.

Otočil se k odchodu. Vyšla ven a nechala za sebou zaklapnout dveře. Nemusíš tak chvátat, řekla.

Zastavil se na spodním schodu.

Máš v tom pytlíku eště ňáký?

Jo. Další dvě. Ale ty mám pro sebe.

Já jen myslela, že si klidně můžeš sednout tady a vypít jedno se mnou.

Zamžoural na ni. Všimla sis, jak ženský nikdy nechtěj slyšet ne? Myslim, že to u nich začíná zhruba tak ve třech letech.

A co chlapi?

Ty si na to zvyknou. Radši.

Dobře, neřeknu ani slovo. Jen tady budu sedět.

Neřekneš ani slovo.

Ne.

No vidíš, a už je to lež.

No dobře, tak nebudu říkat skoro nic. Budu fakt zticha.

Posadil se na schod, vytáhl z pytlíku pivo, odkroutil zátku, nahnul láhev a napil se. Posadila se o schod výš a udělala totéž.

Spíš hodně? zeptal se.

Spim, kdykoli můžu. Jo. A ty?

Už sem se pořádně nevyspal skoro štrnáct dní. Už ani nevim, jaký to je. Myslim, že z toho začínám blbnout.

Mně blbej nepřipadáš.

No jo, tobě.

Jak to myslíš?

Nijak. Jen si z tebe dělám srandu. Nechám toho.

Nemáš v tý tašce drogy, že ne?

Ne. Proč? Ty bereš drogy?

Dala bych si trávu, dybys měl.

To fakt nemám.

V pohodě.

Moss nad tím zakroutil hlavou. Napil se.

Myslim, jako že je v pohodě, že tu můžem jen sedět a pít pivo.

To fakt rád slyšim, že je to v pohodě.

Kam vlastně jedeš? Vůbec ses vo tom nezmínil.

Těžko říct.

Ale do Kalifornie náhodou nejedeš, co?

Ne. Nejedu.

Myslela sem si to.

Jedu do El Pasa.

Myslela sem, že nevíš, kam jedeš.

Třeba sem se zrovna rozhodnul.

To těžko.

Moss neodpověděl.

Je to fajn, takle tady sedět, řekla.

Zaleží na tom, kde už si předtím seděla.

Nepustili tě zrovna z basy, že ne?

Zrovna sem se dostal z cely smrti. Už mi i voholili hlavu na elektrický křeslo. Eště je vidět, kde to pomalu dorůstá.

Ty tak kecáš.

Ale koukala bys, dyby to náhodou byla pravda, co?

Dou po tobě policajti?

Po mně dou všichni.

Cos udělal?

Bral sem mladý stopařky a zakopával je v poušti.

To neni vtipný.

Pravda. Neni. Jen si z tebe dělám srandu.

Říkals, že toho necháš.

Nechám.

Mluvíš vůbec někdy vážně?

Jo. Mluvím vážně.

Si ženatej, že jo?

Jo.

Jak se menuje tvoje žena?

Carla Jean.

Je v El Pasu?

Jo.

Ví, čim se živíš?

Jo. Ví. Sem svářeč.

Podívala se na něj. Čekala, co ještě řekne. Neřekl nic.

Nejseš svářeč, řekla.

Proč bych nebyl?

Na co máš ten samopal?

Dou po mně zlý lidi.

Cos jim proved?

Vzal sem něco, co patří jim, a chtěj to zpátky.

To mi nepřipadá moc jako sváření.

Moc ne, co? Vidíš, to mě zatim nenapadlo.

Srknul si piva. Držel láhev za hrdlo mezi palcem a ukazovákem.

A to je v tý tašce, že jo?

Těžko říct.

Seš kasař?

Kasař?

Jo.

Proč tě to napadlo?

Já nevim. Seš?

Ne.

No ale něco seš, ne?

Každej něco je.

Byls někdy v Kalifornii?

Jo. Byl sem v Kalifornii. Mám tam bratra.

Líbí se mu tam?

Nevim. Žije tam.

Ty bys tam ale nežil, co?

Ne.

Myslíš, že bych tam měla jet?

Podíval se na ni a pak odvrátil pohled. Protáhl si nohy na betonu, překřížil si je a zahleděl se přes parkoviště na dálnici a na světla na dálnici. Zlato, řekl, jak bych asi já moh vědět, kam ty bys měla jet?

No jo. Ale sem ti vděčná, žes mi dal ty peníze.

Neni zač.

Nemusels to dělat.

Neříkalas, že budeš mlčet?

No dobře. Ale je to fakt dost peněz.

Neni to ani půlka toho, co si myslíš, že to je. Uvidíš.

Já to nerozházím. Potřebuju peníze, abych měla na bydlení.

To zvládneš.

Snad jo.

Nejlepší život maj v Kalifornii ty, co sou odjinud. Nejlíp z Marsu.

To doufám, že ne. Protože já z Marsu nejsem.

Však to ňák zvládneš.

Můžu se tě na něco zeptat?

No jo.

Kolik ti je?

Třicet šest.

To si docela starej. To bych neřekla, že si tak starej.

Já vim. Mě to samotnýho taky překvapilo.

Mám takovej pocit, že bych se tě měla bát, ale nebojím se.

Hm. S tim ti taky neporadím. Většina lidi by utekla vod vlastní matky, jen aby se mohla vrhnout kolem krku smrti. Nemůžou se jí dočkat.

Asi si myslíš, že to je muj případ.

Já radši ani nechci vědět, co je tvuj případ.

Napadlo mě, kde bych asi teď byla, dybys mi ráno nezastavil.

Nevim.

Dycky sem měla štěstí. V těchdle věcech. Na lidi.

No já bych se tak neukvapoval.

Proč? Chystáš se mě zakopat v poušti?

Ne. Ale může tě taky potkat dost smůly. Časem každej dostane svuj díl.

Já myslim, že už sem ho dostala. Myslim, že mám právo na změnu. Že už ho mám docela dlouho.

Jo? To teda nemáš.

Jak to můžeš říct?

Podíval se na ni. Něco ti povim, holčičko. Jesi po týdle planetě někde pochoduje pytel štěstí, tak rozhodně nepochoduje k tobě.

To je vod tebe pěkně hnusný.

Ne, neni. Jen chci, abys byla vopatrná. Až dojedeme do El Pasa, tak tě vysadim na autobusáku. Peníze máš. Nepotřebuješ někde stopovat.

Fajn.

Fajn.

Udělal bys to, cos říkal? Dybych ti ukradla auto?

Co jako?

Dyť víš. Že bys mi rozbil hubu a nechal mě ležet ve škarpě.

Ne.

Myslela sem si to.

Chceš to poslední pivo napůl?

Tak jo.

Tak skoč dovnitř pro hrnek. Já sem hned zpátky.

Dobře. Nerozmyslel sis to, že ne?

Co?

Ty víš co.

Já si věci nerozmejšlim. Rozhoduju se hned napoprvý.

Vstal a vykročil po chodníku. Zůstala stát u dveří. Řeknu ti, co sem jednou slyšela v jednom filmu, řekla.

Zastavil se a otočil. Co?

Že člověk narazí na spoustu dobrejch prodavačů a vobčas eště může dobře nakoupit.

Promiň, zlato, ale přišlas trochu pozdě. Já už mám nakoupeno. A myslim, že zůstanu u toho, co mám.

Pokračoval po chodníku, pak vyšel po schodech a vešel dovnitř.

Barracuda zastavila u benzínky před Balmorheou a zajela do myčky. Řidič vystoupil, zavřel dveře a podíval se na vůz. Na skle a na karoserii byla krev a kusy tkáně. Vyšel ven, rozměnil si v automatu, nastrkal drobáky do zdířky, vzal z držáku hadici, ostříkal auto, opláchnul ho, nasedl, vyjel na dálnici a pokračoval k západu.

Bell vyrazil v půl osmé z domu a dal se po dvěstěosumdesátpětce na sever k Fort Stocktonu. Do Van Hornu to bylo asi tři sta kilometrů a počítal, že tam bude za necelé tři hodiny. Zapnul si maják. Asi deset kilometrů před Fort Stocktonem na mezistátní dálnici I-10 minul ve škarpě hořící auto. Stály u něj policejní vozy a jeden pruh dálnice byl uzavřený. Nezastavil, ale neměl z toho dobrý pocit. Zastavil v Balmorheji, doplnil si do termosky kafe a v deset dvacet pět dorazil do Van Hornu.

Nevěděl, co přesně má hledat, ale ani to vědět nepotřeboval. Na parkovišti před motelem stály dva hlídkové vozy z Culbersonova okresu s puštěnými majáky. Celý motel byl obehnaný žlutou páskou. Zajel na parkovistě, zastavil a nechal blikat i svůj maják.

Šerifův zástupce ho neznal, ale šerif ano. Vyslýchali právě muže, který jen tak v košili seděl v otevřených zadních dveřích jednoho z hlídkových vozů. Spatný zprávy se šířej fakt rychle, řekl šerif. Co tady u nás hledáš, šerife?

Co se stalo, Marvine?

Menší přestřelka. Něco vo tom víš?

Nevim. Sou ňáký oběti?

Asi před půl hodinou je odvezla sanitka. Dva chlapi, jedna ženská. Ta holka byla mrtvá a jeden z těch kluků se z toho asi nedostane. Ten druhej možná jo.

Víš, kdo to byl?

Ne. Jeden z těch chlapů byl Mexičan a čekáme na údaje vo jeho autě. Stojí támdle. Nikdo z nich neměl doklady. Ani u sebe, ani v pokoji.

Co ste se dozvěděli tady vod toho?

Říká, že to začal ten Mexičan. Že prej vytáhnul holku z pokoje a ten druhej chlap vyšel ven se samopalem, ale dyž viděl, že ten Mexičan jí míří na hlavu, tak ho pustil na zem. A jakmile to udělal, tak ten Mexičan tu holku vodstrčil a napálil to do ní a pak se votočil a napálil to i do něj. Stál támdle před číslem 117. Našil to do nich ze samopalu. Podle svědka se ten kluk skutálel ze schodů, sebral svuj vlastní samopal a začal pálit po Mexičanovi. Což nechápu, jak dokázal. Byl rozsekanej na kusy. Vidíš tu krev po celym chodníku. Dorazili sme sem docela brzo. Asi za sedum minut. Holka byla na místě mrtvá.

Bez dokladů.

Bez dokladů. Auto toho kluka na sobě eště má nálepky vod prodejce.

Bell přikývl. Podíval se na svědka. Svědek před chvílí požádal o cigaretu, zapálil si ji a pokuřoval. Vypadal docela v klidu. Vypadal, jako kdyby na zadním sedadle policejního auta už někdy seděl.

Ta holka, řekl Bell. Byla Angloameričanka?

Jo. Angloameričanka. Blond vlasy. Nebo trochu nazrzlý.

Našli ste ňáký drogy?

Zatim ne. Ale eště hledáme.

Peníze?

Zatim sme nenašli nic. Holka byla ubytovaná v čísle 121. Měla tam jen batoh s ňákym voblečenim a věcma.

Bell se podíval na řadu dveří motelových pokojů. Na skupinky lidí. Podíval se na černou barracudu.

Má ta kára něco pořádnýho pod kapotou?

To bych řek. Štyrystaštyrycítku s kompresorem.

S kompresorem?

Jo.

Žádnej nevidím.

Je to takovej ten, co se dává z boku. Je celej pod kapotou.

Bell stál a prohlížel si vůz. Pak se otočil a podíval se na šerifa. Můžou tě tady na chvíli postrádat?

Můžou. Proč?

Jen mě napadlo, jesi bys se mnou nezajel na kliniku.

Klidně. Pojedem mym autem.

Dobře. Akorát to trochu přeparkuju.

Nech to bejt, Ede, takle je to dobrý.

Akorát s nim popojedu sem kousek dál. Dyž někam jedeš, nikdy nevíš, kdy se vrátíš.

Na vrátnici si šerif promluvil s noční sestrou. Tykal jí. Podívala se na Bella.

Je tu kůli zjištění totožnosti, řekl šerif.

Přikývla, vstala a tužkou si založila rozečtenou knížku. Dva z nich byli mrtví, už když je přivezli, řekla. Mexičana odvezli vrtulníkem asi před dvaceti minutami. Ale to už nejspíš víte.

Mně nikdo nic neřekne, zlato, řekl šerif.

Vykročili za ní chodbou. Po betonové podlaze se táhla tenká stužka krve. Asi nebude těžký k nim trefit, co? řekl Bell.

Na konci chodby byly dveře s nápisem Východ. Než došli až k nim, sestra se zastavila, zastrčila klíč do zámku ocelových dveří po levé straně, otevřela je a rozsvítila. Místnost měla holé betonové zdi, žádná okna a nebylo v ní nic kromě tří ocelových pojízdných stolů. Na dvou z nich ležela těla přikrytá igelitovými prostěradly. Sestra se postavila zády ke dveřím a oni vešli.

Nebyl to ňákej tvuj známej, Ede?

Ne.

Dostal jich pár do vobličeje, tak na něj asi nebude moc pěknej pohled. I dyž ne, že bych už neviděl horší. Ta dálnice je někdy horší než válečná zóna.

Odhrnul prostěradlo. Bell obešel stůl. Moss neměl ničím podložený krk a hlavu měl otočenou ke straně. Jedno oko trochu pootevřené. Vypadal jako nějaký zlosyn zachycený z profilu. Osušili z něj krev, ale v obličeji měl díry a všechny zuby vyražené.

Je to von?

Jo. Je.

Mám pocit, že bys byl radši, dyby nebyl.

Musim to říct jeho ženě.

To mě mrzí.

Bell přikývl.

No, řekl šerif. Těžko si s tim moh něco dělat.

To nemoh, řekl Bell. Ale člověk si dycky říká, že třeba moh.

Šerif přikryl Mosse, natáhl se k prostěradlu na druhém stole, odrhnul ho a podíval se na Bella. Bell zavrtěl hlavou.

Najali si dva pokoje. Nebo von. Zaplatil hotově. Méno v knize hostů nešlo přečíst. Jen tam něco naškrábal.

Menuje se Moss.

Dobře. Zapíšem to pak u mě. Vypadá na ňákou lehkou holku.

Jo.

Překryl jí obličej. Myslim, že todle se jeho ženě asi taky moc líbit nebude, řekl.

Ne, to asi nebude.

Šerif se podíval na sestru. Stála nehnutě u dveří a opírala se o ně. Kolikrát jí trefil? zeptal se. Víš to?

Nevím, šerife. Můžete se na ní podívat, jestli chcete. Mně to vadit nebude a jí určitě taky ne.

To je dobrý. Budu u pitvy. Můžem, Ede?

Jo. Já už můžu cokoliv.

Seděl sám za zavřenými dveřmi v šerifově kanceláři a díval se na telefon na stole. Nakonec vstal a vyšel ven. Šerifův zástupce k němu vzhlédl.

Asi šel domu.

Asi jo, řekl zástupce. Můžu vám ňák pomoct, šerife?

Jak daleko je to do El Pasa?

Asi dvě stě kilometrů.

Vyřiďte mu, že děkuju a že se mu zejtra vozvu.

Vyřídím.

Na kraji města zastavil, dal si jídlo, pak seděl v boxu, usrkával kafe a pozoroval světla na dálnici. Něco na tom nehrálo. Nedávalo to smysl. Podíval se na hodinky. 1.20. Zaplatil, vyšel ven, nasedl do auta a zůstal tam sedět. Pak dojel na křižovatku, odbočil na východ a vrátil se k motelu.

Chigurh se ubytoval v motelu ve východním směru dálnice, za tmy vyšel ven na větrné pole a dalekohledem pozoroval dálnici. Znenadání se před ním vynořovaly velké kamiony a ujížděly do dáli. Seděl v podřepu s lokty opřenými o kolena a díval se. Pak se vrátil do motelu.

Nařídil si budík na jednu hodinu, a když začal zvonit, vstal osprchoval se, oblékl, vyšel se svou malou koženou taškou ven k autu a položil ji za sedadlo.

Zastavil na parkovišti před motelem a nějakou dobu tam seděl. Opíral se a díval se do zpětného zrcátka. Nic. Policejní vozy dávno odjely. Žlutá policejní páska přes dveře vlála ve větru a kolem projížděla auta směrem na Arizonu a Kalifornii. Vystoupil, došel ke dveřím, jateční pistolí vyrazil zámek, vešel dovnitř a zavřel za sebou. Ve světle, které dovnitř pronikalo oknem, docela dobře viděl po celém pokoji. Pramínky světla z děr po kulkách v překližkových dveřích. Přitáhl noční stolek ke zdi, vylezl na něj, vyndal ze zadní kapsy kalhot šroubovák a začal uvolňovat šroubky žaluziového ocelového krytu ventilační šachty. Položil ho na stolek, sáhl dovnitř, vytáhl diplomatku, slezl dolů, došel k oknu a vyhlédl na parkoviště. Vytáhl zpoza opasku pistoli, otevřel dveře, vyšel ven, zavřel za sebou, protáhl se pod páskou, došel ke svému autu a nasedl.

Postavil diplomatku na podlahu a natáhl se po klíčku v zapalování, ale najednou uviděl, jak asi třicet metrů daleko před recepcí motelu zastavuje policejní auto z terrellského okresu. Pustil klíček a opřel se. Auto zajelo na parkovací místo a zhaslo světla. Pak vypnulo motor. Chigurh čekal s pistolí na klíně.

Bell vystoupil, rozhlédl se po parkovišti, pak došel k číslu 117 a vzal za kliku. Bylo odemčeno. Protáhl se pod páskou, otevřel dveře, strčil dovnitř ruku, nahmatal vypínač a rozsvítil.

Okamžitě uviděl kryt a šroubky na stolku. Zavřel za sebou dveře a zůstal stát. Přistoupil k oknu a vyhlédl kolem záclony na parkoviště. Nějakou dobu stál na místě. Nic se nehýbalo. Všiml si něčeho na podlaze, došel k tomu a zvedl to, i když už předem věděl, co to je. Otočil to. Došel k posteli, posadil se na ni a potěžkal ten kousek mosazi v dlani. Pak ho položil do popelníku na nočním stolku. Zvedl telefon, ale linka byla hluchá. Položil sluchátko zpátky do vidlice. Vytáhl z pouzdra revolver, odklopil nabíjecí klapku, překontroloval náboje v bubínku, vrátil klapku na místo a seděl s revolverem na koleni.

Nevíš najisto, že je tam venku, řekl.

Ale víš. Věděl si to už v tý restauraci. Proto ses sem vrátil.

A co chceš dělat?

Vstal, došel ke dveřím a zhasl světlo. Pět dírek po kulkách ve dveřích. Stál s revolverem v ruce, palec na rýhovaném kohoutku. Pak otevřel dveře a vyšel ven.

Zamířil k policejnímu vozu. Prohlížel si auta na parkovišti. Většinou pickupy. Nejdřív člověk vždycky vidí zášleh z hlavně. Nejdřív, ale ne dost brzo. Dá se vycítit, že vás někdo sleduje? Spousta lidí si myslí, že jo. Došel k autu a levou rukou otevřel dveře. Rozvítilo se stropní světlo. Nasedl, zabouchl dveře, položil revolver na sedadlo vedle sebe, vytáhl klíček, zasunul ho do zapalování a nastartoval. Pak vycouval, rozsvítil světla a vyjel z parkoviště.

Když měl motel z dohledu, zastavil u krajnice, vyndal z držáčku vysílačku a zavolal šerifovu kancelář. Poslali dvě auta. Zavěsil mikrofon, zařadil neutrál a couval po okraji dálnice, dokud neviděl ceduli motelu. Podíval se na hodinky. 1.45. S těmi sedmi minutami to bude 1.52. Čekal. U motelu se nic nehýbalo. V 1.52 je uviděl přijíždět po dálnici a pak jedno po druhém s puštěnou sirénou a zapnutým majákem odbočovat na výjezdovou rampu. Upřeně sledoval motel. Kdyby z parkoviště vyjelo nějaké auto, byl připravený srazit ho ze silnice.

Když policejní vozy zastavily před motelem, nastartoval, rozsvítil, otočil auto, vrátil se v protisměru, zastavil na parkovišti a vystoupil.

Prošli s baterkami a vytasenými revolvery celé parkoviště, vůz po vozu, a pak se vrátili na začátek. Bell se vrátil jako první a opřel se o své auto. Kývl na šerifovy zástupce. Pánové, řekl. Myslim že nás někdo převez.

Zastrčili revolvery do pouzder. Došel s jedním zástupcem k pokoji a ukázal mu zámek, ventilační šachtu a mosazný váleček.

Čim to udělal, šerife? zeptal se zástupce, když si váleček prohlížel.

To je na dlouhý povídání, řekl Bell. Mrzí mě, že sem vás sem všechny vytáhnul zbytečně.

Nic se nestalo, šerife.

Vyřiďte šerifovi, že mu zavolám z El Pasa.

Jistě, vyřídim.

O dvě hodiny později se zapsal v Rodeway Inn na východním konci města, vzal si klíč, došel do pokoje a vlezl si do postele. Probudil se v šest hodin jako vždycky, vstal, zatáhl závěsy a šel si ještě lehnout, ale už neusnul. Nakonec vstal, osprchoval se, oblékl, sešel dolů do kavárny, dal si snídani a přečetl si noviny. O Mossovi a té dívce v nich zatím nic být nemohlo. Když mu servírka přinesla druhé kafe, zeptal se jí, v kolik dostávají večerník.

Nevim, řekla. Já už noviny nečtu.

To vám nijak nezazlívám. Sám bych přestal, dybych moh.

Přestala sem je číst a přinutila sem manžela, aby přestal taky.

Vážně?

Nechápu, proč tomu říkaj noviny. Nic novýho se tam člověk nedoví.

Ne.

Kdy ste v novinách naposled čet něco o Ježíši Kristovi?

Bell pokrčil rameny. Nevim, řekl. Ňáká doba už to asi bude.

Taky bych řekla, řekla. Dost dlouhá doba.

Klepal s podobnou zprávou už na nejedny dveře, nebylo to pro něj v podstatě nic nového. Viděl, jak se nepatrně pohnula záclonka, pak se dveře otevřely a ona tam stála v džínách a vykasané košili a dívala se na něj. Bez výrazu. Jen čekala. Sundal si klobouk a ona se opřela o zárubeň a odvrátila tvář.

Je mi to líto, mladá pani, řekl.

Ach bože, řekla. Zavrávorala do předsíně, zhroutila se na podlahu, přikryla si obličej lokty a rukama se chytila za hlavu. Bell tam stál a držel klobouk. Nevěděl, co má dělat. Její babičku nikde neviděl. Na parkovišti stály dvě mexické uklízečky a šeptaly si. Vešel dovnitř a zavřel dveře.

Carlo Jean, řekl.

Ach bože.

Vážně je mi to hrozně líto.

Ach bože.

Stál tam, klobouk v ruce. Je mi to líto, řekl.

Zvedla hlavu a podívala se na něj. Zkrabatělá tvář. Děte do hajzlu, řekla. Budete tady stát a říkat mi, jak je vám to líto? Muj manžel je mrtvej. Chápete to? Eště jednou řeknete, že je vám to líto, a já dojdu pro brokovnici a zastřelím vás.

IX

Věřil sem jí, že by to udělala. Těžko sem jí to taky moh nevěřit. Už nikdy sem jí neviděl. Chtěl sem jí říct, že jak to psali v novinách, tak to ve skutečnosti nebylo. Vo něm a vo tý holce. Ukázalo se, že utekla z domova. Patnáct let. Věřim, že s ní nic neměl, a štve mě, že si to vona myslela. Jako že si to určitě myslela. Několikrát sem jí volal, ale pokaždý mi zavěsila a já jí to nevyčítám. Dyž mi pak zavolali z Odessy a řekli mi, co se tam stalo, nemoh sem tomu uvěřit. Nedávalo to smysl. Jel sem tam, ale stejně už se nedalo nic dělat. Její babička umřela krátce předtím taky. Zkoušel sem jeho otisky najít v databázi FBI, ale nic sem nenašel. Chtěl sem vědět, jak se menuje a co už udělal a další věci. Nakonec člověk vypadá jak blb. Je to duch. Ale je skutečnej. Člověk by si myslel, že prostě neni možný takle přijít a vodejít. Pořád čekám, kdy uslyším něco dalšího. A možná eště uslyším. Nebo taky ne. Člověk si snadno něco nalže. Namluví si to, co chce slyšet. Probudíte se uprostřed noci a přemejšlíte. Už ani sám nevim, co vlastně chci slyšet. Říkáte si, že je tendle případ uzavřenej. Ale víte, že neni. Můžete si přát, co chcete.

Muj táta mi dycky říkal, abych se dycky snažil dělat svojí práci, jak nejlíp to de, a abych mluvil pravdu. Říkal, že z ničeho nemá člověk takovej klid na duši, jako dyž se ráno probudí a nemusí přemejšlet, co je vlastně zač. A že dyž uděláte něco špatnýho, máte vstát a přiznat se k tomu a vomluvit se za to a nechat to zas bejt. Netahat tydle věci za sebou. Neska všechny tydle rady zněj hrozně jednoduše. I mně tak zněj. Ale vo to je důležitější, se nad nima zamyslet. Muj táta toho moc nenamluvil, a tak se snažim pamatovat si všechno, co řek. A vzpomínám si, že neměl moc trpělivosti a nerad věci opakoval, takže sem se naučil poslouchat hned napoprvý. Dyž sem byl mladší, tak sem možná někerý z těch věcí vobčas porušil, ale jakmile sem se jima začal řídit, tak sem se rozhodnul, že už nikdy nepřestanu, a nepřestal sem. Myslim, že pravda je dycky jednoduchá. Myslim, že prostě musí bejt. Musí bejt jednoduchá, aby jí pochopilo i děcko. Jinak by totiž už mohlo bejt pozdě. Než byste na ní přišli, už by mohlo bejt pozdě.

Chigurh stál u pultu recepční, v obleku, s uvázanou kravatou. Postavil diplomatku na podlahu a rozhlédl se.

Jak se to píše? zeptala se.

Řekl jí to.

Čeká vás?

Ne. Nečeká. Ale rád mě uvidí.

Vteřinku vydržte.

Zavolala do kanceláře. Ticho. Pak zavěsila. Můžete dál, řekla.

Otevřel dveře, vešel dovnitř a muž za stolem vstal a podíval se na něj. Obešel stůl a natáhl ruku. To jméno znám, řekl.

Posadili se na gauč v rohu kanceláře, Chigurh postavil diplomatku na stolek a kývl k ní bradou. To je vaše, řekl.

Co je to?

Peníze, kerý patřej vám.

Muž seděl a díval se na diplomatku. Pak vstal, došel ke stolu, naklonil se a stiskl tlačítko. Nepřepojujte mi sem žádné hovory, řekl.

Otočil se, svěsil ruce podél těla, položil obě dlaně na desku stolu, opřel se a prohlížel si Chigurha. Jak ste mě našel? zeptal se.

Záleží na tom?

Mně na tom záleží.

Nemusíte se bát. Nikdo další nepřijde.

Jak to víte?

Protože o tom, kdo přijde a kdo ne, rozhoduju já. Myslim, že bysme měli přejít k věci. Nechci zbytečně ztrácet čas tim, že bych se vás snažil uklidňovat. Byla by to marná a nevděčná práce. Takže se poďme bavit o penězích.

Dobře.

Něco z toho chybí. Asi sto tisíc dolarů. Část z toho byla ukradená a část šla na pokrytí mejch nákladů. Dostat váš majetek zpátky bylo poměrně namáhavý, takže bych nerad, abyste ve mně viděl ňákýho posla špatnejch zpráv. V tý diplomatce je dva celý tři miliónu dolarů. Mrzí mě, že sem je nezachránil všechny, ale co se dá dělat.

Muž se nehýbal. Po chvíli řekl: Kdo proboha ste?

Menuju se Anton Chigurh.

To vím.

Tak proč se ptáte?

Co chcete. Na to bych se asi měl zeptat spíš.

No. Řek bych to asi tak, že tahle návštěva má sloužit jako moje vizitka. Vizitka odborníka v hodně náročnym odvětví. Vizitka člověka, kerej je dokonale spolehlivej a dokonale čestnej. Něco takovýho.

Člověka, se kterým můžu spolupracovat.

Jo.

Myslíte to vážně.

Naprosto.

Chigurh ho sledoval. Sledoval jeho zorničky a pulz krve v krční tepně. Rychlost dechu. Když se před chvílí opřel dlaněmi o desku stolu, vypadal poměrně klidně. Dosud stál ve stejné póze, ale působil už úplně jinak.

Není v té tašce žádná bomba, že ne?

Ne. Žádný bomby.

Chigurh povolil řemínky, rozepnul mosaznou sponu, otevřel diplomatku a nahnul ji dopředu.

Dobře, řekl muž. Položte to stranou.

Chigurh zavřel diplomatku. Muž se přestal opírat o stůl a narovnal se. Kloubem ukazováčku si otřel rty.

Myslim, že v první řadě byste měl zvážit, řekl Chigurh, jak ste o ty peníze vlastně přišel. Koho ste poslouchal a co se pak stalo.

Ano. Ale tady o tom nemůžeme mluvit.

Chápu. Stejně sem nečekal, že byste to všechno vstřebal hned při prvnim setkání. Zavolám vám za dva dny.

Dobře.

Chigurh vstal z gauče. Muž kývl k diplomatce. Za to ste mohl mít spoustu věcí, řekl.

Chigurh se usmál. Musíme toho spolu hodně probrat, řekl. Budeme odteď jednat s novejma lidma. Už nebudou problémy.

Co se stalo s těmi starými?

Přešli do jiný branže. Na tuhle práci se nehodí každej. Vyhlídka na vysoký výdělky vede lidi k tomu, že přeceňujou svoje schopnosti. V hlavě. Předstíraj sami před sebou, že maj všechno pod kontrolou, i dyž třeba nemaj. A takovej postoj na nejistý půdě dycky láká pozornost nepřítele. Nebo jí odrazuje.

A vy? Co vaši nepřátelé?

Já nemám nepřátele. Nic takovýho bych nepřipustil.

Rozhlédl se po místnosti. Pěkná kancelář, řekl. Taková střízlivá. Kývl k obrazu na stěně. To je originál?

Muž zvedl oči k malbě. Ne, řekl. Není. Ale mám ho taky. V trezoru.

To se mi líbí, řekl Chigurh.

Pohřeb se konal chladného a větrného březnového dne. Stála vedle babiččiny sestry. Sestřin manžel seděl před nimi na vozíku a podpíral si bradu. Zesnulá měla víc přátel, než by ji kdy napadlo. Překvapilo ji to. Ženy přicházely s tvářemi zahalenými černými závoji. Položila dlaň na strýcovo rameno a on natáhl ruku křížem přes prsa a poplácal ji. Do té chvíle si myslela, že nejspíš usnul. Po celou dobu, co foukal vítr a mluvil kněz, měla pocit, že ji někdo pozoruje. Dokonce se dvakrát ohlédla.

Domů se dostala až za tmy. Došla do kuchyně, zapnula rychlovarnou konvici a posadila se ke stolu. Během pohřbu jí vůbec nebylo do pláče. Teď ano. Seděla se založenýma rukama a sklonila hlavu. Mami, řekla.

Když vyšla do prvního patra a rozsvítila u sebe v pokoji, Chigurh seděl u stolku a čekal na ni.

Stála ve dveřích a pomalu spustila ruku od vypínače. Stála a v ruce držela klobouk. Nakonec řekla: Věděla sem, že to eště neskončilo.

Chytrá holka.

Já to nemám.

Co?

Musim si sednout.

Chigurh kývl k posteli. Posadila se, položila klobouk na postel vedle sebe, pak ho znovu zvedla a držela si ho na prsou.

Pozdě, řekl Chigurh.

Já vim.

A co teda nemáte?

Myslim, že víte, o čem mluvim.

Kolik máte.

Nemám z toho nic. Měla sem celkem asi sedm tisíc dolarů a věřte mi, že ty sou dávno pryč a pořád zbejvá poplatit spoustu účtů. Neska sem pochovala svojí matku. Ani za to sem eště nezaplatila.

S tim bych si hlavu nedělal.

Podívala se na noční stolek.

Už tam neni, řekl.

Seděla shrbená a v náruči držela klobouk. Nemáte žádnej důvod mi ubližovat, řekla.

Já vim. Ale dal sem svoje slovo.

Slovo?

Jo. Sme tady z vůle mrtvejch. V tomhle případě z vůle vašeho manžela.

To nedává smysl.

Bohužel dává.

Já ty peníze nemám. Vy víte, že je nemám.

Vim.

Dal ste mýmu manželovi slovo, že mě zabijete?

Jo.

Ale dyť je mrtvej. Muj manžel je mrtvej.

Jo. Ale já ne.

Mrtvejm lidem nic nedlužíte.

Chigurh sklonil hlavu ke straně. Ne? řekl.

Proč byste měl?

Proč bych neměl?

Protože sou mrtvý.

Jo. Ale moje slovo neni mrtvý. A nedá se na něm nic změnit.

Vy ho můžete změnit.

To těžko. I nevěřícímu by pak mohlo přijít vhod hrát si na Boha. Hodně vhod.

Ste obyčejnej rouhač.

To sou tvrdý slova. Ale co se stalo, nedá se odestát. To myslim chápete. Váš manžel, což vás možná raní, měl příležitost vás zachránit a rozhod se, že to neudělá. Dostal na vybranou a odpověděl ne. Jinak bych tady teď nebyl.

Chystáte se mě zabít.

Bohužel.

Položila klobouk na postel, otočila hlavu a podívala se z okna. Čerstvě zelené stromy se ve světle zahradní lampy ohýbaly pod nápory večerního větru. Nevim, co špatnýho sem kdy udělala, řekla. Vážně nevim.

Chigurh přikývl. Něco asi přece jen jo, řekl. Nic se neděje bez příčiny.

Potřásla hlavou. Kolikrát sem sama říkala přesně totéž. Už to nikdy neřeknu.

Ztratila ste víru.

Ztratila sem úplně všechno, co sem kdy měla. Muj manžel chtěl, abyste mě zabil?

Jo. Máte eště něco, co byste ráda řekla?

Komu?

No sem tu jenom já.

Vám nebudu říkat nic.

Nebude to tak hrozný. Nebojte se toho.

Cože?

Vidim, jak se na mě díváte, řekl. Nezáleží na tom, jakej sem člověk, chápete. Neměla byste se bát umřít jen proto, že si myslíte, že sem špatnej člověk.

Věděla sem, že ste cvok, hned jak sem vás tu viděla sedět, řekla. Přesně sem věděla, co mě čeká. I dyž sem to nedokázala vyslovit.

Chigurh se usmál. Je těžký to pochopit, řekl. Viděl sem, jak s tim lidi bojujou. Ten jejich pohled. Dycky říkaj totéž.

Co říkaj.

Říkaj Nemusíte to udělat.

Dyť nemusíte.

Ale nikdy to nepomůže. Nebo jo?

Ne.

Tak proč to říkáte?

Já to ani jednou neřekla.

Myslim vy všichni.

Sem tady jenom já, řekla. Nikdo další tu neni.

No jo. Pravda.

Podívala se na pistoli. Odvrátila pohled. Seděla se skloněnou hlavou, ramena se jí třásla. Mami, řekla.

Nic z toho neni vaše chyba.

Zavrtěla hlavou. Vzlykala.

Nic ste neudělala. Prostě ste měla smůlu.

Přikývla.

Podepřel si bradu a sledoval ji. Tak dobře, řekl. Zkusíme ještě tohle.

Natáhl nohu, sáhl do kapsy, vytáhl několik mincí, jednu vybral a zvedl ji. Otočil ji. Aby viděla obě strany. Držel ji mezi palcem a ukazovákem, potěžkával ji, pak ji vycvrnkl do vzduchu, chytil ji a připlácí si ji na zápěstí. Panna nebo orel, řekl.

Podívala se na něj, na natažené zápěstí. Cože? řekla.

Panna nebo orel. Vyberte si.

Nevyberu.

Musíte. Vyberte si.

Bůh by nechtěl, abych si vybírala.

Ale samozřejmě, že chtěl. Měla byste se zkusit zachránit. Panna nebo orel. Ptám se naposled.

Panna, řekla.

Zvedl dlaň. Na minci byl orel.

Bohužel.

Neodpověděla.

Možná je to tak lepší.

Odvrátila pohled. Děláte, že za to může ta mince. Ale můžete za to vy.

Mohlo padnout to i to.

Mince o ničem nerozhoduje. Jenom vy.

Možná. Ale podívejte se na to z mojí strany. Sem na stejný straně jako mince.

Seděla a popotahovala. Neodpověděla.

Pro věci se společnym cílem je tu společná cesta. Ne dycky je snadno viditelná. Ale je tu.

Všechno, co sem si dycky myslela, je nakonec úplně jinak, řekla. Ani jedinej kousek svýho života sem neodhadla správně. Todle ani nic jinýho.

Já vim.

Stejně byste mě nenechal jít.

Do toho já nemám co mluvit. Každej okamžik vašeho života je otočení mince a každej je nějaký rozhodnutí. Někde ste se rozhodla. Tohle všechno následovalo. Je to přesná matematika. Tvar je nakreslenej. Ani jediná linka se nedá vygumovat. Nevěřim, že byste dokázala vůlí ovlivnit minci. Jak byste mohla? Cesta člověka na tomhle světě zřídka změní směr a eště řidčejc ho změní prudce. A tvar vaší cesty byl viditelnej od samýho začátku.

Seděla a vzlykala. Zavrtěla hlavou.

A i dyž sem vám moh rovnou říct, jak to celý skončí, udělal sem pro vás tu laskavost, že sem vám na tomhle světě dal poslední okamžik naděje, kterej pozvednul vaše srdce před tim, než ho zahalí rubáš, tma. Chápete.

Ach bože, řekla. Bože.

Je mi to líto.

Naposledy se na něj podívala. Nemusíte to udělat, řekla. Nemusíte. Nemusíte.

Zavrtěl hlavou. Chcete po mně, abych se kůli vám odhalil a byl zranitelnej, a to nikdy neudělám. Můžu žít jen jednim způsobem. A ten nepřipouští výjimky. Možná hození mincí. V tomhle případě bez užitku. Většina lidí nevěří, že by člověk jako já moh žít. Asi chápete, s jakym problémem se pak musej potýkat. Jak můžete nad něčim zvítězit, dyž odmítáte připustit, že by to vůbec mohlo existovat. Chápete? Jakmile sem vstoupil do vašeho života, váš život skončil. Měl začátek, prostředek a konec. Tohle je konec. Můžete si myslet, že se všechno mohlo vyvinout jinak. Že to mohlo jinak dopadnout. Ale co z toho? Nedopadlo to jinak. Dopadlo to takhle. Chcete po mně, abych měnil svět. Chápete?

Ano, vzlykla. Ano. Chápu.

Dobře, řekl. To je dobře. Pak ji zastřelil.

Auto, které do Chigurha narazilo na křižovatce tři bloky od domu, byl deset let starý buick, jehož řidič projel stopku. Na vozovce nezůstaly žádné stopy po smyku, protože auto vůbec nebrzdilo. Chigurh si kvůli podobně zanedbatelným rizikům ve městě nikdy nedával pás, a přestože auto viděl a vrhl se na druhou stranu vozu, náraz proti němu okamžitě přitlačil promáčklé dveře, zlomil mu na dvou místech ruku, několik žeber a poranil ho na hlavě a na noze. Vylezl dveřmi na straně spolujezdce, doklopýtal na chodník, posadil se na něčí trávník a podíval se na ruku. Pod kůží trčela zlomená kost. Špatné. Z domu s křikem vyběhla žena v županu.

Do očí mu vytrvale stékala krev a on se snažil přemýšlet. Zvedl si ruku, otočil ji a pokusil se zjistit, jak moc krvácí. Jestli je poraněná středová tepna. Zdálo se, že ne. V hlavě mu zvonilo. Žádná bolest. Zatím.

Stáli tam dva kluci a koukali na něj.

Ste v pořádku, pane?

Jo, řekl. Sem v pořádku. Akorát si tu potřebuju minutu posedět.

Sanitka už jede. Támdle soused jí šel zavolat.

Dobře.

Ste si jistej, že ste v pořádku.

Chigurh se na ně podíval. Za kolik bys dal tu košili? zeptal se.

Podívali se na sebe. Kerou košili?

To je fuk, jednu košili. Za kolik?

Natáhl nohu, sáhl do kapsy a vytáhl peněženku. Potřebuju si něčim ovázat hlavu a potřebuju si do něčeho pověsit ruku.

Jeden z kluků si začal rozepínat košili. Jo tak, pane. To ste měl říct. Já vám jí klidně dám.

Chigurh si vzal košili, chytil ji do zubů a na zádech ji roztrhl vedví. Ovázal si hlavu jako šátkem a z druhé poloviny košile si udělal pásku a pověsil si do ní ruku.

Zavažte mi to, řekl.

Podívali se na sebe.

Tak to zavažte.

Kluk v tričku přistoupil, klekl si a zavázal košili. Ta ruka nevypadá dobře, řekl.

Chigurh palcem vytáhl z peněženky bankovku, vrátil peněženku do kapsy, chytil bankovku mezi zuby, vstal a podal ji klukovi.

To nemusíte, pane. Já sem rád pomoh. To je spousta peněz.

Vem si to. Vem si to a nepamatujete si, jak sem vypadal. Jasný?

Kluk si vzal bankovku. Jasný, řekl.

Sledovali, jak odchází po chodníku, přidržuje si zmuchlanou košili na hlavě a trochu kulhá. Půlka je moje, řekl druhý kluk.

Tys nikomu košili nedal.

Za košili to nebylo.

Možná, ale já potřebuju na novou.

Sestoupili z chodníku na ulici, kde stála kouřící auta. Rozsvítily se pouliční lampy. Ve strouze se hromadila zelená nemrznoucí směs. Když procházeli kolem otevřených dveří Chigurhova vozu,

ten v tričku chytil toho druhého za loket. Vidíš to samý, co já? zeptal se.

Ty vole, řekl ten druhý.

Viděli Chigurhovu pistoli na podlaze. V dálce už byly slyšet policejní sirény. Vem jí, řekl ten první. Dělej.

Proč já?

Protože já jí nemůžu schovat pod košili. Dělej.

Vystoupal po dřevěných schodech na verandu a hřbetem zápěstí zlehka zaklepal na dveře. Sundal si klobouk, přitiskl si rukáv na čelo a znovu si klobouk nasadil.

Poďte dál, zavolal hlas.

Otevřel dveře a vešel do studeného šera. Ellisi?

Sem tady vzadu. Poďte sem.

Prošel do kuchyně. Stařec seděl na invalidním vozíku vedle stolu. Ve vzduchu byl cítit starý tuk vypečený ze slaniny, zatuchlý kouř z kamen a přes to všechno nevýrazný pach moči. Jako jsou cítit kočky, ale nebyly to jen kočky. Bell stál ve dveřích a sundal si klobouk. Stařec k němu zvedl hlavu. Jedno oko zakalené po trnu opuncie, na kterou ho před lety shodil kůň. Nazdar, Ede, řekl. Nevěděl sem, kdo to je.

Jak se ti vede?

To snad vidíš. Seš tu sám?

Jo.

Posaď se. Dáš si kafe?

Bell se podíval na tu změť na kostkovaném voskovaném plátnu. Lahvičky s léky. Drobky chleba. Časopisy o závodních koních. Ani ne, řekl. Ale díky.

Mám tady dopis vod tvojí manželky.

Můžeš říkat vod Loretty.

Já vim, že můžu. Věděl si, že mi píše?

Vim, že ti jednou nebo dvakrát psala.

Víc než jednou nebo dvakrát. Píše docela pravidelně. Vo tom, co je novýho v rodině.

Nevěděl sem, že je něco novýho.

To bys koukal.

A co je teda tak zajímavýho na tom posledním dopisu.

Nic, akorát mi napsala, že končíš. A sedni si.

Stařec se nedíval, jestli poslechne nebo ne. Vzal pytlík tabáku, který mu ležel u lokte, a začal si balit cigaretu. Dal si konec do pusy, zakroutil ho, pak cigaretu otočil a připálil si ji starým zippem ošoupaným až na mosaz. Seděl, držel cigaretu v prstech jako tužku a pokuřoval.

Máš se dobře? zeptal se Bell.

Mám se fajn.

Poodjel s vozíkem kousek stranou a prohlížel si Bella skrz kouř. Musim říct, že vypadáš starší, řekl.

Sem starší.

Stařec přikývl. Bell vytáhl židli, posadil se a položil klobouk na stůl.

Chci se tě na něco zeptat, řekl.

Prosim.

Čeho v životě nejvíc lituješ.

Stařec se na něj podíval a zamyslel se. Nevim, řekl. Zas tolika věcí nelituju. Dokážu si představit spoustu věcí, vo kerejch by sis asi myslel, že díky nim bude člověk šťastnější. Jako třeba moct chodit. Takovej seznam si klidně můžeš sestavit sám. Možná už ňákej máš. Myslim, že jakmile člověk jednou dospěje, tak už nebude šťastnější, než je. Sou dobrý časy a sou zlý časy, ale nakonec seš dycky stejně šťastnej, jako si byl předtím. Nebo nešťastnej. Znal sem lidi, kerý todle nikdy nedokázali pochopit.

Já to chápu.

Já vim.

Stařec potáhl z cigarety. Jesi chceš vědět, kuli čemu sem byl nejnešťastnější, tak už to dobře víš.

Jo.

A nejde vo tendle vozejk. A nejde vo todle azurově modrý voko.

Jo. Já vim.

Dyž si koupíš ňákou jízdu, tak si nejspíš myslíš, že máš aspoň trochu představu, kam nakonec dojedeš. Ale možná nemáš. Nebo sis možná nechal nakecat něco, co neni pravda. To ti pak pravděpodobně nebude nikdo vyčítat. Dyž se na to vykašleš. Ale jesi je to nakonec jen trochu drsnější, než sis myslel, že to bude. No. To je něco jinýho.

Bell přikývl.

Myslim, že někerý věci je lepší ani nezkoušet.

To je asi pravda.

Co se stalo, že se Loretta tak rozepsala?

Nevim. Asi sem musel udělat něco hodně špatnýho. Rozhodně nejde jen vo to, že by to začalo bejt kapku drsnější. To už si párkrát zažila.

Ellis přikývl. Odklepl popel z cigarety do víčka na stole. To ti celkem věřim, řekl.

Bell se usmál. Rozhlédl se. Jak čerstvý je to kafe?

Já myslim, že s nim nic neni. Vařim si každej tejden nový, i dyž třeba eště trochu zbejvá.

Bell se znovu usmál, vstal, odnesl kafe k lince a dal ho ohřát.

Seděli u stolu a pili kafe z těch samých příšerných porcelánových hrnků, které pamatoval snad od narození. Bell se díval na hrnek a pak se rozhlédl po kuchyni. No, řekl. Někerý věci se holt asi nezměněj.

To jako jaký? zeptal se stařec.

To já nevim.

Já taky ne.

Kolik máš koček?

Těžko říct. Záleží na tom, co si představuješ pod máš. Někerý sou napůl divoký a zbytek sou vobyčejný psanci. Dyž slyšely auto, tak utekly ze dveří.

Tys slyšel moje auto?

Cože?

Povídám, tys slyšel… Dělal sis ze mě srandu, že jo.

Jak tě to napadlo?

Slyšels mě?

Ne. Viděl sem kočky, jak mažou ven.

Dáš si eště trochu?

Mám dost.

Ten chlap, co tě postřelil, umřel ve vězení.

V Angole. Já vim.

Co bys dělal, dyby ho pustili?

Nevim. Nic. Nemělo by to smysl. Nemělo to smysl. Nic z toho.

Trochu mě překvapuje, že to říkáš.

Člověk se časem unaví, Ede. Celou tu dobu, co se snažíš dostat zpátky, vo co si přišel, ti další věci utíkají votevřenejma dveřma. Časem aby sis do nich nechal nainstalovat turniket. Tvuj děda mi nikdy neřek, jesi bych k němu nešel dělat zástupce. Rozhod sem se k tomu sám. Dyť sem ani neměl co jinýho na práci. Placený sme byli skoro stejně jak támle honáci krav. Každopádně nikdy nevíš, před jakou eště větší smůlou tě ta tvoje smůla zachránila. Na jednu válku sem byl moc mladej a na tu druhou už moc starej. Ale viděl sem, co z toho pošlo. Člověk klidně může bejt vlastenec, a přitom si myslet, že se za někerý věci platí víc, než za co stojej. Zeptej se těch matek se Zlatou hvězdou, co zaplatily a co za to dostaly. Dycky se platí hrozně moc. Především za sliby. Nic takovýho jako výhodně koupenej slib neexistuje. To zjistíš. Nebo si to možná už zjistil.

Bell neodpověděl.

Dycky sem si myslel, že až zestárnu, tak mi jednoho dne ňákym způsobem vstoupí do života Bůh. Nevstoupil. Nevyčítám mu to. Já na jeho místě bych na sebe měl ten samej názor, jako má von.

Nemůžeš vědět, co si myslí.

Ale jo, vim to.

Podíval se na Bella. Vzpomínám si, jak ses za mnou jednou přijel podívat, dyž ste se všichni přestěhovali do Dentonu. Vešel si dovnitř, rozhlídnul ses a zeptal ses mě, co se chystám dělat.

No.

Neska už by ses mě na to nezeptal, co?

Asi ne.

Nezeptal.

Usrkl si žluklého černého kafe.

Vzpomínáš někdy na Harolda? zeptal se Bell.

Na Harolda?

Jo.

Moc ne. Byl vo dost starší než já. Narodil se v devětadevadesátym. To vim přesně. Proč sis na něj vzpomněl?

Akorát sem tudle čet ňáký dopisy, co mu psala tvoje matka. Napadlo mě, co si vo něm pamatuješ.

Byly tam i ňáký dopisy vod něj?

Ne.

Přemejšlíš vo svý rodině. Snažíš se to všechno ňák pochopit. Já vim, co to s mojí matkou udělalo. Nikdy se z toho nesebrala. Já tomu všemu taky nerozumím. Víš, jak se to zpívá v tom gospelu? Jednou to všechno pochopíme. To chce spoustu víry. Přemejšlíš vo něm, jak vodjel za oceán a tam umřel někde v zákopu. V sedumnácti letech. To mi vysvětli. Protože já tomu nerozumím ani za mák.

No jo, já vim. Nechceš někam zavízt?

Nepotřebuju, aby mě někdo někam tahal. Budu sedět tady, kde sem. Sem tady spokojenej, Ede.

Nebyl by to problém.

Já vim.

Dobře.

Bell si ho prohlížel. Stařec zamáčkl cigaretu do víčka. Bell se snažil přemýšlet o jeho životě. Pak se snažil o něm nepřemýšlet. Nestal se z tebe ateista, že ne, strejdo Ellisi?

Ne. Ne. Nic takovýho.

Myslíš, že Bůh ví, co se děje?

Předpokládám, že jo.

Myslíš, že to může zastavit?

Ne. Nemyslím.

Seděli mlčky u stolu. Po chvíli stařec řekl: Povídala, že je tady spousta starejch fotek a věcí po rodině. Co s nima jako má dělat. Teda. Vono se s nima asi moc dělat nedá, že jo. Nebo jo?

Ne. To se asi nedá.

Řek sem jí, ať starej vodznak strejdy Maca, ten z tý pětipesovky, a taky ten jeho jednočinnej revolver pošle rangerum. Určitě maj ňáký muzeum. Ale nevěděl sem, co jí říct dál. Je tady takovejch věcí plno. V tý skříni vzadu. A psací stůl je plnej papírů. Naklonil hrnek a podíval se na dno.

Nikdy netáhnul s Coffee Jackem proti komančum. Strejda Mac. To sou žvásty. Nevim, kdo s tim začal. Zastřelili ho na jeho vlastním prahu v hudspethskym okrese.

Já sem nic jinýho ani nikdy neslyšel.

Přijelo jich tam před dům asi sedum nebo vosm. Chtěli po něm tisíc věcí. Von zašel dovnitř a vrátil se s brokovnicí, ale voni byli rychlejší a zastřelili ho tam přímo ve dveřích. Vona vyběhla ven a snažila se zastavit krvácení. Snažila se ho vodtáhnout zpátky dovnitř. Povídala, že se furt eště natahoval po brokovnici. Voni tam jen seděli na koních. Nakonec vodjeli. Nevim proč. Asi z něčeho dostali strach. Jeden řek něco indiánsky a všichni se votočili a vodjeli. Do baráku vůbec nevlezli, ani nikam jinam. Vona ho vodtáhla dovnitř, ale byl to chlap jak hora, takže neměla sílu, aby ho sama zvedla na postel. Tak mu dala slamník na podlahu. Víc nemohla dělat nic. Dycky povídala, že ho tam měla nechat ležet a jet pro pomoc, ale to nevim, kam by pro ní jela. A von by jí stejně nenechal. Skoro jí ani nepustil do kuchyně. Prostřelili mu pravou plíci. A to byl konec. Jak se řiká.

Kdy umřel?

Vosumnáct set sedumdesát devět.

Ne, myslim, jesi jako rovnou nebo v noci nebo kdy.

Myslim, že to bylo v noci. Nebo časně zrána. Pohřbila ho sama. Vykopala mu hrob v tý tvrdý zemi. Pak naložila věci na vůz, zapřáhla koně a vodjela votaď a nikdy se nevrátila. Ten dům někdy ve dvacátejch letech vyhořel. Nebo to, co z něj zbylo. Moh bych tě tam zavízt eště neska. Kamennej komín pořád stál a možná eště stojí. Byl k tomu i docela slušnej pozemek. Asi vosum nebo deset čtverečnejch mil. Neměla z čeho za to platit daně. Nemohla to ani prodat. Pamatuješ se na ní?

Ne. Viděl sem fotku, kde sem s ní, dyž mi byly asi štyry. Sedí v houpacim křesle na verandě tohodle domu a já stojim vedle ní. Rád bych se na ní pamatoval, ale nepamatuju.

Nikdy se znovu nevdala. Byla pak učitelka. V San Angelu. Tadle země byla na lidi tvrdá. Ale lidi jí to nikdy nevyčítali. Svym způsobem je to zvláštní. Že jí to nikdo nevyčítal. Jen si vem, co všechno se stalo jen týdle jedný rodině. Ani nevim, co tady na tom světě furt eště dělám. Dyž pomyslíš na všechny ty mladý. Vo půlce z nich ani nevíme, kde ležej pohřbený. Člověk se musí ptát, co na tom všem bylo dobrýho. A tim se zase vracim k tomu, jak je možný, že lidi nemaj pocit, že by se tadle země měla ze spousty věcí zodpovídat. Ale nemaj ho. Můžeš říct, že země je prostě země, že sama vo sobě nic nedělá, ale vo tom to neni. Jednou sem viděl chlapa, kerej brokovnicí rozstřílel svuj pickup. Musel bejt přesvědčenej, že mu to auto něco udělalo. Tadle země je schopná tě zabít, ani vokem nemrkneš, a lidi jí stejně budou milovat. Chápeš, jak to myslim?

Myslim, že jo. Ty jí miluješ?

No, asi se dá říct, že jo. Ale já sem ten první, kdo by přiznal, že ve skutečnosti ví starou belu, takže by ses rozhodně neměl řídit tim, co říkám.

Bell se usmál. Vstal a došel k dřezu. Stařec pootočil vozík, aby na něj viděl. Co děláš? řekl.

Napadlo mě, že ti umeju to nádobí.

Vykašli se na něj, Ede. Lupe mi tady zejtra uklidí.

Dyť je to za chvilku hotový.

Z kohoutku tekla podzemní voda. Napustil dřez a nasypal do vody lžíci mýdlového prášku. Pak přidal druhou.

Myslel sem, žes tady míval televizi.

Já sem míval spoustu věcí.

Proč si nic neřek? Ňákou ti seženu.

Já jí nepotřebuju.

Měl bys aspoň ňákou společnost.

Vona nepřestala fungovat. Já sem jí vyhodil.

Ty vůbec nekoukáš na zprávy?

Ne. Ty jo?

Moc ne.

Opláchl nádobí, nechal ho schnout, postavil se k oknu a zahleděl se na zarostlý dvorek. Oprýskaná udírna. Hliníkový přívěs pro dva koně postavený na špalcích. Mívals slepice, řekl.

Jo, řekl stařec.

Bell si utřel ruce, vrátil se ke stolu a posadil se. Podíval se na strýce. Udělal si někdy něco, za co by ses styděl tak, že si vo tom nikdy nikomu neřek?

Strýc se nad tím zamyslel. Řek bych, že jo. Řek bych, že asi každej. Cos na mě kde vyhrabal?

Já to myslim vážně.

Dobře.

Měl sem na mysli, jesi si někdy udělal něco špatnýho.

Jak špatnýho.

Nevim. Že už to s tebou zůstane.

Jako tak špatnýho, že bys kuli tomu moh jít sedět?

No, asi by to mohlo bejt i něco takovýho. Ale nemuselo.

Vo tom bych musel chvíli přemejšlet.

Ne, nemusel.

Co to do tebe vjelo? Už tě sem nikdy nepozvu.

Nepozval si mě ani dneska.

No jo. To je fakt.

Bell se opíral lokty o stůl a měl spojené dlaně. Strýc si ho prohlížel. Doufám, že se nechystáš k ňákýmu děsivýmu přiznání, řekl. Je totiž dost možný, že bych ho radši neslyšel.

A chceš ho slyšet?

Jo. Povídej.

Dobře.

Neni to žádná sprošťačina, že ne?

Ne.

No nevadí. Stejně mi to řekni.

Je to vo válečnym hrdinství.

Aha. Jako vo tvym?

Jo. Vo mym.

Povídej.

Snažim se. Řeknu ti, jak to dovopravdy bylo. Za co sem dostal to vyznamenání.

Povídej.

Byli sme na předsunutý pozici a monitorovali rádiový vysílání a byli sme zakopaný v takovym statku. Kamennej barák se dvěma místnostma. Byli sme tam dva dny a za celou dobu ani na chvíli nepřestalo lejt. Lilo jak z konve. Někdy kolem poledne druhýho dne si radista sundal sluchátka a povídá: Poslouchejte. No tak sme poslouchali. Dyž někdo řek poslouchejte, tak se poslouchalo. A nic sme neslyšeli. A já říkám: Co to je? A von: Nic.

Já říkám: Jak nic, sakra, vo čem to mluvíš? Co si slyšel? A von: No vo to de, že neni slyšet nic. Poslouchejte. A měl pravdu. Nikde nebylo slyšet vůbec nic. Ani jedno polní dělo, nic. Byl slyšet akorát ten déšť. A to je to poslední, co si pamatuju. Dyž sem se probral, ležel sem na dešti a nevim, jak dlouho sem tam byl. Byl sem mokrej a byla mi zima a zvonilo mi v uších, a dyž sem se posadil a rozhlíd se, dům byl pryč. Stál tam akorát kus jedný zdi v rohu. Vletěl tam minometnej granát a vyhodil to celý do vzduchu. Nic sem neslyšel. Ani déšť, nic. Dyž sem něco řek, slyšel sem to uvnitř v hlavě, ale to bylo všechno. Vstal sem a došel sem tam, co dřív stál dům, a tam teď ležely kusy střechy a viděl sem pod nima zasypanýho jednoho z našich kluků, pod kamenim a trámama, a snažil sem se to vodtahat stranou, abych se k němu dostal. Celou hlavu sem měl votupělou. A jak sem tak tahal ty trámy, narovnal sem se a rozhlíd se a vidim, že se ke mně přes pole blížej německý vojáci s puškama. Vyšli z lesa asi dvě stě metrů daleko a šli přes to pole. Pořád sem si nebyl jistej, co se vlastně stalo. Byl sem jako vomráčenej. Přikrčil sem se tam u tý zdi a najednou koukám, že tam zpod jednoho trámu čouhá Wallaceho třicítka. Byla chlazená vzduchem a krmila se nábojovejma pásama, kerý byly v takový plechový krabici, a mě napadlo, že dyž je nechám přijít eště vo kousek blíž, tak je budu moct začít kosit na tom poli a voni na mě nebudou moct poslat další minometnej granát, protože budou moc blízko. Zabral sem a povedlo se mi tu třicítku vytáhnout, posadit jí na dvojnožku, a dyž sem eště chvíli hrabal kolem, našel sem tu krabici s nábojema a usadil sem se za tim zbytkem zdi a zasunul sem nábojovej pás, vodjistil a už to jelo.

Bylo těžký poznat, kam se ty kulky trefujou, protože hlína byla mokrá, ale viděl sem, že si nevedu zle. Vystřílel sem asi půl metru pásu a pak sem pořád vykukoval ven a asi po dvou nebo třech minutách ticha jeden z těch skopčáků vyskočil a zkusil zdrhnout do lesa, ale já na to byl připravenej. Zbytek zůstával přišpendlenej k zemi a já sem celou tu dobu slyšel naše kluky sténat a absolutně sem netušil, co budu dělat, až se setmí. A za to mně dali Bronzovou hvězdu. Major, kerej mi jí připínal, se menoval McAllister a byl z Georgie. A já mu řek, že jí nechci. A von tam jen stál a koukal na mě a řek mi: Čekám, že mi povíte, z jakýho důvodu odmítáte vojenský vyznamenám. Tak sem mu to řek. A dyž sem domluvil, tak von: Seržante, vy to vyznamenání přijmete. Myslim, že prostě chtěli, aby to dobře vypadalo. Aby to vypadalo důležitě. Ta ztracená pozice. Řek mi, vy to vyznamenání přijmete, a jesi budete někomu vykládat, co ste teď řek mně, tak se mi to donese, a až se mi to donese, tak si budete přát, abyste byl se zlámanym vazem v pekle. A já řek Ano, pane. Řek sem, že jasnějc mi to ani říct nemoh. A to je celý.

Takže teď mi povíš, cos udělal.

Jo.

Dyž se setmělo.

Dyž se setmělo. Přesně tak.

Cos udělal?

Zdrhnul sem.

Stařec se nad tím zamyslel. Po chvíli řekl: Předpokládám, že v tu chvíli ti to nejspíš přišlo jako celkem rozumnej nápad.

Jo, řekl Bell. To přišlo.

Co by se stalo, dybys tam zůstal?

Přiblížili by se ve tmě a hodili by na mě pár granátů. Nebo by se vrátili do lesa a zlikvidovali by mě minometem.

Jo.

Bell seděl s rukama sepjatýma na voskovaném plátně. Podíval se na strýce. Strýc řekl: Nejsem si jistej, co vo de mě chceš slyšet.

Já taky ne.

Nechal si tam ty vostatní kluky.

Jo.

Neměl si na vybranou.

Měl sem na vybranou. Moh sem tam zůstat.

Stejně bys jim nepomoh.

Nejspíš ne. Napadlo mě, že bych tu třicítku moh vodnýst ňákejch sto metrů dál a počkat, až tam naházej ty granáty. Nechat je dojít blíž. Moh sem jich eště pár sundat. I v tý tmě. Nevim. Seděl sem tam a díval se, jak se stmívá. Pěknej západ slunce. Už se mezitím vyjasnilo. Konečně přestalo lejt. Na tom poli byl předtím vysetej oves a zůstalo jen strniště. Na podzim. Díval sem se, jak se stmívá, a už ňákou dobu sem z trosek nikoho neslyšel. Možná už byli všichni mrtvý. Ale to sem nemoh vědět. A jakmile se setmělo, tak sem votaď utek. Neměl sem žádnou zbraň. Tu třicítku sem sebou v žádnym případě tahat nehodlal. Už mě přestala bolet hlava a už sem docela i slyšel. Přestalo pršet, ale byla mně zima a drkotaly mně zuby. Našel sem Velkej vůz a vyrazil sem tak rovně na západ, jak to jen šlo, a nikde sem se nezastavoval. Prošel sem kolem jednoho nebo dvou domů, ale nikdo tam nebyl. Byla to válečná zóna. Lidi utekli. Za svítání sem si lehnul v ňákym lese. Jesi se tomu dá říkat les. Celá krajina tam byla vypálená. Zůstaly jen kmeny stromů. A někdy během další noci sem došel na americký pozice a to je v podstatě celý. Myslel sem si, že se s tim po letech srovnám. Nevim, proč sem si to myslel. Pak sem si říkal, že to třeba můžu ňák vodčinit, a taky sem se vo to snažil.

Seděli. Po nějaké době stařec řekl: Upřímně řečeno, já nemyslím, žes udělal něco až tak špatnýho. Možná bys na sebe nemusel bejt tak tvrdej.

Možná. Ale dyž deš do bitvy, tak je tvoje povinnost postarat se vo ty, co dou s tebou, a já nevim, proč sem to neudělal. Chtěl sem. Dyž tě takle povolaj, tak se musíš smířit s tim, že budeš muset žít s následkama. Jenže nevíš, jaký následky to budou. A nakonec si domu přitáhneš spoustu věcí, kerý si nikdy neplánoval. Jesi sem tam při plnění svojí povinnosti měl umřít, tak sem tam měl umřít. Můžeš si říkat, co chceš, ale tak to je. Měl sem to udělat a neudělal sem to. A tak napůl sem si nikdy nepřestal přát, abych se tam moh vrátit. A nemůžu. Nevěděl sem, že člověk může ukrást svuj vlastní život. A nevěděl sem, že mu to nepřinese vo nic větší užitek než cokoli jinýho, co ukradne. Myslim, že sem se s tim životem vypořádal nejlíp, jak sem uměl, ale ani tak nebyl muj. Nikdy nebyl.

Stařec dlouho jen seděl. Trochu se předkláněl a díval se na podlahu. Nakonec přikývl. Myslim, že vim, kam tim míříš, řekl.

Jo.

Co myslíš, že by udělal von?

Já vim, co by udělal.

Jo. Já asi taky.

Seděl by tam, dokud by peklo nezamrzlo, a pak by tam eště chvíli zůstal na ledu.

A myslíš, že kuli tomu byl lepší chlap než ty?

Jo. Myslim.

Moh bych ti vo něm vyprávět pár věcí, kerý by změnily tvuj názor. Znal sem ho docela dobře.

Tak to dost pochybuju, že bys moh. Se vší úctou. Krom toho pochybuju, že bys mi je vážně vyprávěl.

Nevyprávěl. Ale moh bych ti říct, že žil v jiný době. Dyby se Jack narodil vo padesát let pozdějc, možná by spoustu věcí viděl jinak.

To bys moh. Ale nikdo v týdle místnosti by ti nevěřil.

Jo, to je asi fakt. Vzhlédl k Bellovi. Proč si mi to vyprávěl?

Asi sem si prostě potřeboval ulevit.

To si s tim čekal docela dlouho.

Jo. Možná sem to potřeboval slyšet sám. Já nežiju v minulosti, jak vo mně někerý lidi říkaj. Kéž bych žil. Já žiju v přítomnosti.

Nebo sis to možná jen potřeboval zkusit nanečisto.

Možná.

Chceš jí to říct?

Jo, asi jo.

Hm.

Co myslíš, že na to řekne?

No, myslim, že z toho možná vyjdeš vo něco líp, než si myslíš.

Jo, řekl Bell. To pevně doufám.

X

Povídal, že sem na sebe moc tvrdej. Povídal, že je to známka stáří. Snažit se všechno urovnat. Myslim, že nebyl daleko vod pravdy. Ale neni to celá pravda. Souhlasil sem s nim, že vo stáří se toho nedá říct moc dobrýho, a von na to, že vo jedný věci by přece jen věděl, a já se ho zeptal, co to je. A von, že netrvá moc dlouho. Čekal sem, že se usměje, ale neusmál se. Tak sem řek, že to je dost drsný. A von, že to neni vo nic drsnější než skutečnost. A tim sme todle téma uzavřeli. Já sem stejně vod začátku věděl, co mi řekne. Dyž vám na někom záleží, snažíte se mu vod toho břemene ňák ulehčit. I dyž si za něj může sám. Eště sem myslel na jednu věc, ke kerý sem se nakonec ani nedostal, ale věřim, že je s tim spojená, protože všechno, co v životě uděláte, se vám jednou vrátí. Dyž vydržíte naživu dost dlouho, tak jo. A nemůžu přijít na jedinej důvod, proč pro všechno na světě ten parchant zabil tu holku. Co mu kdy udělala? fe pravda, že sem tam v prvý řadě vůbec neměl jezdit. Teď tady v Huntsvillu dostali toho Mexika za vraždu toho policajta, kerýho zastřelil a zapálil jeho auto i s nim vevnitř. Já osobně si nemyslím, že to udělal. Ale dostane za to trest smrti. A jaká je v tomdle případě moje povinnost? Myslim, že sem tak ňák čekal, až se to všechno ňák přežene, jenže vono se to samozřejmě nepřehnalo. A myslim, že sem to věděl už ve chvíli, kdy to začalo. Cejtil sem to v kostech. Cejtil sem, že se nechám zatáhnout do něčeho, vodkud povede hodně dlouhá cesta domu.

Dyž se mě zeptal, proč to ve mně vyplavalo na povrch zrovna teď, po tolika letech, tak sem mu řek, že to ve mně bylo celou dobu. Ze sem to akorát většinou ignoroval. Ale měl pravdu, teď to vyplavalo na povrch. Myslim, že člověk by na určitý věci radši dostal špatnou vodpověď než žádnou. Dyž sem to ze sebe dostal, tak to nabralo tvar, jakej bych já sám nečekal, a v tom měl taky pravdu. Bylo to totéž, jako mi tudle říkal ten basketbalista, že prej dyž má ňáký drobný zranění, kerý ho trochu votravuje, trochu mu leze na nervy, tak že vobyčejně hraje líp. Pomáhá mu to soustředit myšlenky na tu jednu věc místo na tisíc jinejch. Tomu rozumím. I dyž ne že by se tim něco změnilo.

Myslel sem si, že dyž budu žít svuj život nejpřísnějc, jak to jen pude, tak že už mě žádná věc takle užírat nebude. Říkal sem si, že mi tehdy bylo jednadvacet a měl sem právo udělat jednu takovou chybu, zvlášť pokud se z ní dokážu poučit, a stane se pak ze mě vážně takovej člověk, jakym sem plánoval bejt. No. Tak v tom všem sem se plet. Teď plánuju skončit, a to především proto, že pak už po mně nikdo nebude chtít, abych honil tohodle chlapa. Předpokládám, že je to chlap. Takže byste vo mně mohli říct, že sem se ani trochu nezměnil, a nevim, jesi bych se vo tom s várna ňák moc přel. Šestatřicet let. To je nepříjemný pomyšlení.

Eště mi řek jednu věc. Mysleli byste, že dyž člověk čeká přes vosumdesát let, kdy mu do života vstoupí Bůh, no tak byste čekali, že jednou vstoupí. A dyby nevstoupil, tak byste si asi i tak mysleli, že ví, proč to dělá. Nevim, jak jinak byste si to u Boha mohli vysvětlit. A to vás nakonec přivede k závěru, že ty, ke kerejm mluvil, ho nejspíš potřebovali ze všech nejvíc. To neni zrovna lehký přijmout. Především pokud se jedná vo lidi jako Loretta. Ale třeba se do toho zrcadla všichni koukáme ze špatný strany. Vodnepaměti.

Dopisy, kerý psala teta Carolyn Haroldovi. Měla je, protože si je Harold všechny schovával. To vona ho vychovala a vona mu byla matkou. Ty dopisy měly zvohybaný rohy a byly potrhaný a bylo na nich bláto a já nevim, co eště. Ale co na nich bylo zajímavý. Tak zaprvý z nich bylo vidět, že to byli vobyčejný venkovský lidi. Myslím, že von snad nikdy nebyl mimo irionskej okres, ani nemluvě vo Texasu. Ale zajímavý na těch dopisech bylo, že svět, kerej vona pro něj plánovala, až se vrátí, tady nikdy nemoh bejt. Neska to je jasně vidět. S asi šedesátiletym vodstupem. Voní si to tehdy představovali všechno úplně jinak. Neska už můžete jen říct, jesi se vám to líbí nebo nelíbí, ale změnit na tom nemůžete nic. Každou chvíli svejm zástupcum říkám, že spravíte to, co spravit de, a zbytek necháte bejt. Dyž se s tim nedá nic dělat, tak prostě nemá smysl vidět v tom problém. Je to akorát přitěžující okolnost. A pravda je ta, že já neska nemám vo nic lepší ponětí vo tom světě kolem, než měl tehdy Harold.

Pochopitelně to nakonec dopadlo tak, že se domu nikdy nevrátil. Nic v těch dopisech nenaznačuje, že by vona tudle možnost vůbec brala v úvahu.

Ale je jasný, že brala. Akorát jemu by vo tom nikdy neřekla.

Samozřejmě že pořád mám tu medaili. Je v takový pěkný tmavočervený krabičce se stužkou. Kolik let sem jí měl v kanceláři a pak sem jí jednou vodnes a dal jí do stolu v obejváku, kde se na ní nemusím dívat. Ne že bych se na ní někdy díval, ale byla na vočích. Harold žádnou medaili nedostal. Ten jenom přijel domu v dřevěný truhle. A myslím, že Zlatý hvězdy v první světový ani neměli, ale i dyby měli, tak teta Carolyn by stejně žádnou nedostala, protože to nebyl její rodnej syn. Ale měla by. Jeho válečnej důchod taky nedostala.

No. Vrátil sem se tam eště jednou. Prošel sem si to tam a skoro už ani nebylo vidět, že se tam někdy něco stalo. Našel sem jednu nebo dvě patrony. To bylo tak všechno. Dlouho sem tam stál a přemejšlel. Byl to jeden z těch teplejch dnů, co někdy takle během zimy přídou. Trochu foukal vítr. Pořád přemejšlim vo tom, že to má možná něco společnýho s toudle zemí. Jak to povídal Ellis. Přemejšlel sem vo rodině a vo něm na tom invalidním vozejku v tom starym domě a tak mě napadlo, že tadle země má hodně zvláštní historii a taky hodně krvavou. Kamkoli se podíváte. Moh sem nad takovejma myšlenkama mávnout rukou a usmát se nad nima, ale nemůžu se jich zbavit. Nevomlouvám se za to, co si myslim. Teď už ne. Mluvim se svojí dcerou. Bylo by jí teď třicet. To je v pořádku. Je mi jedno, co si vo tom myslíte. Mluvim s ní rád. Je mi jedno, jesi vám to připadá třeba i jako modloslužba. Vim, že sem jí za ty roky dal tolik lásky, kolik sem jí dycky chtěl pro sebe, a to je v pořádku. Proto jí poslouchám. Vim, že ke mně bude dycky nejupřímnější ze všech. Vidí věci jinak než já ve svý nevědomosti a bídnosti. Vim, jak vám to asi zní, a musim říct, že je mi to jedno. Nikdy sem to neřek ani svý ženě, a to jeden před druhym nemáme moc tajemství. Asi by neřekla, že sem blázen, ale někdo by možná řek. Starej Ed? Jo, toho museli zavřít do cvokhauzu. Jídlo mu prej strkaj pode dveřma. Ale mně je to jedno. Poslouchám, co mi říká, a to, co říká, zní rozumně. Kéž by toho řekla víc. Hodila by se mi každá pomoc. Ale dost s tim.

Když vešel do domu, zvonil telefon. Šerif Bell, řekl. Došel k příborníku a zvedl sluchátko. Šerif Bell, řekl.

Šerife, tady detektiv Cook z odesský policie.

Ano?

Máme tady hlášení s vašim ménem. Týká se jistý Carly Jean Mossový, která tu byla zavražděná v březnu.

Jo. Sem rád, že voláte.

Podle balistický databáze FBI se jim podařilo identifikovat zbraň a vystopovali jí až k jednomu klukovi tady v Midlandu. Kluk říká, že jí sebral z auta po nějaký bouračce. Prostě jí tam viděl, tak jí vzal. Myslim, že si nevymejšlí. Mluvil sem s nim. Prodal jí a pak se vyskytla při loupežnym přepadení jednoho obchodu v Shrevepostu v Louisianě. No a k tý bouračce, při který jí sebral, došlo přesně tentýž den jako k tý vraždě. Muž, kterýmu ta pistole patřila, nechal auto stát na silnici, zmizel a už vo něm nikdo neslyšel. Takže je vám asi jasný, co se z toho dá vyvodit. Nemíváme tady u nás moc nevyřešenejch vražd a rozhodně je nemáme moc rádi. Můžu se zeptat, proč ste se vo ten případ zajímal, šerife?

Bell mu to řekl. Cook poslouchal. Pak mu nadiktoval číslo. Číslo na policistu, který vyšetřoval tu bouračku. Roger Catron. Já mu nejdřív cinknu. Určitě si s várna promluví.

To je v pořádku, řekl Bell. Promluví si se mnou. Známe se už kolik let.

Vytočil číslo a zvedl mu to Catron.

Jak se vede, Ede.

Neni se čim chlubit.

Co pro tebe můžu udělat.

Bell mu řekl o bouračce. Jasně, řekl Catron. Jasně že si to pamatuju. V tom vraku umřeli dva kluci. Řidiče toho druhýho auta sme eště nenašli.

Co se tam stalo?

Ty kluci si zrovna dávali džointa. Projeli stopku a naprali to z boku do fungl novýho pickupu. Úplně ho zrušili. No a ten chlap, co jel v tom pickupu, prostě vystoupil a někam vodešel. Než sme přijeli. Auto bylo koupený v Mexiku. Nelegální. Nebylo nikde na měření emisí, nebylo nikde zaregistrovaný. Nic.

Co to druhý auto.

V tom byli tři kluci. Devatenáct dvacet let. Všichni Mexičani. Žil už jenom ten na zadnim sedadle. Nejspíš právě jeden druhýmu podávali džointa a vlítli do křižovatky nejmíň devadesátkou a naprali to přímo do toho chlápka v pickupu. Ten na místě spolujezdce prolítnul po hlavě předním sklem a přistál ňáký ženský na verandě. Byla zrovna venku hodit něco do schránky a prolítnul jen kousek vod ní. Ta začala ječet a mazala pryč po ulici jen v tom županu a v natáčkách. Myslim, že se z toho dodneška nesebrala.

Co ste udělali s tim klukem, kerej sebral tu pistoli?

Nechali sme ho jít.

Dybych k vám zajel, myslíš, že bych si s nim moh promluvit?

Řek bych, že jo. Zrovna sem si ho tady vytáh na monitoru.

Jak se menuje?

David DeMarco.

Mexičan?

Ne. To byli ty kluci v autě. Von ne.

Bude se se mnou bavit?

To se dá zjistit jen jednim způsobem.

Zejtra sem u vás.

Těšim se na tebe.

Catron mladíkovi zavolal a promluvil si s ním, a když kluk vešel do kavárny, netvářil se nijak ustaraně. Vklouzl do boxu, opřel si jedno koleno o stůl, nasál vzduch mezi zuby a podíval se na Bella.

Dáš si kafe?

Jo. Kafe bych si dal.

Bell zvedl prst, přišla k nim servírka a Bell objednal. Podíval se na kluka.

Chci si s tebou promluvit vo tom chlapovi, co vodešel vod tý bouračky. Zajímá mě, co si vo něm pamatuješ. Cokoli, na co si vzpomeneš.

Kluk zavrtěl hlavou. Já nevim, řekl. Rozhlédl se po kavárně.

Jak vážně byl zraněnej?

Nevim. Vypadalo to, že má zlomenou ruku.

Co dál.

Tekla mu krev z hlavy. Ale nevim, jak vážně byl zraněnej. Moh chodit.

Bell si ho prohlížel. Kolik mu tak podle tebe mohlo bejt?

Ty jo, to fakt nevim, šerife. Byl celej vod krve.

Do hlášení si uved, že mu mohlo bejt kolem pětatřiceti.

No. Tak něco.

S kym si tam byl.

Cože?

S kym si tam byl.

S nikym.

Ten soused, co zavolal policii, povídal, že ste byli dva.

Tak kecá.

Jo? Já s nim neska ráno mluvil a nepřišlo mi, že by ňák zvlášť kecal.

Servírka jim přinesla kafe. DeMarco si do něj nasypal asi čtvrt cukřenky a začal ho míchat.

Víš vo tom, že ten chlap chvíli před tou bouračkou zabil dva bloky votaď jednu ženu.

Jo. Tehdy sem to nevěděl.

Víš, kolik lidí zabil?

Nevim vo něm nic.

Jak vysokej asi tak byl?

Ne moc. Tak středně.

Měl boty.

Jo. Myslim, že měl boty.

Jaký boty.

Myslim, že mohly bejt ze pštrosí kůže.

Drahý boty.

Jo.

Jak moc krvácel?

Nevim. Krvácel. Měl ránu na hlavě.

Co říkal?

Neříkal nic.

Co si řek ty jemu?

Nic. Zeptal sem se ho, jesi je v pořádku.

Myslíš, že moh umřít?

Netuším.

Bell se opřel. Pootočil na stole slánku. Pak ji otočil zpátky.

Řekni mi, kdo tam s tebou byl.

Nebyl tam se mnou nikdo.

Bell si ho prohlížel. Kluk natáhl vzduch mezi zuby. Zvedl hrnek, srknul si kafe a zase ho postavil.

Ty mi nechceš moc pomoct, co?

Řek sem vám všechno, co vim. Viděl ste hlášení. To je všechno, co vám můžu říct.

Bell seděl a prohlížel si ho. Pak vstal, nasadil si klobouk a odešel.

Ráno zašel na střední školu a nechal si od DeMarcova učitele napsat několik jmen. Hned první, se kterým mluvil, chtěl vědět, jak na něj přišel. Byl to vysoký kluk, seděl s rukama složenýma v klíně a s pohledem sklopeným k teniskám. Byly to zhruba čtrnáctky a na špičkách měli fialovým inkoustem napsáno Levá a Pravá.

Něco mi zatloukáš.

Kluk zavrtěl hlavou.

Vyhrožoval vám?

Ne.

Jak vypadal? Byl to Mexičan?

Neřek bych. Akorát byl vopálenej.

Měl si z něj strach?

Neměl, dokud ste nepřišel vy. Já vim, že sme tu pistoli neměli brát, šerife. Byla to vod nás kravina. Nebudu vám tady tvrdit, že to byl Davidův nápad, i dyby byl. Sem dost starej na to, abych se dokázal přiznat.

To seš.

Bylo to celý takový divný. Ty kluci v tom autě byli mrtvý. Budu kůli tomu mít ňákej průšvih?

Co eště vám řek.

Kluk se rozhlédl po jídelně. Bylo mu skoro do breku. Dyby sme tam byli znova, choval bych se úplně jinak. To vim.

Co říkal.

Říkal, že si nepamatujeme, jak vypadal. Dal Davidovi stovku.

Sto dolarů.

Jo. David mu dal svojí košili. Aby si měl do čeho pověsit ruku.

Bell přikývl. Dobře. Jak vypadal.

Byl středně vysokej. Střední postava. Vypadal, že je v dobrý kondici. Tak kolem pětařiceti let. Tmavý vlasy. Tmavě hnědý, myslim. Já nevim, šerife. Vypadal jako normální chlap.

Normální chlap.

Kluk se díval na boty. Zvedl hlavu. Nevypadal jako normální chlap. Teda jako, bylo na něm něco divnýho. Ale nevypadal jako chlap, kerýho byste chtěl naštvat. Dyž něco řek, tak ste hodně dobře poslouchal. Pod kůží na ruce mu trčela kost a von si toho skoro nevšímal, jak dyby to nic nebylo.

Dobře.

Budu z toho mít průšvih?

Ne.

Díky.

Člověk nikdy, neví kam ho to zanese.

Ne, to fakt neví. Myslim, že sem se z toho poučil. Jesi vás to potěší.

Potěší. Myslíš, že se z toho poučil DeMarco?

Kluk pokrčil rameny. Nevim, řekl. Za Davida mluvit nemůžu.

XI

Nechal sem Molly projít jeho příbuzný a nakonec sme objevili jeho otce v San Sabě. Vyrazil sem tam v pátek večer, a dyž sem vodjížděl, vzpomínám si, jak sem si říkal, že to je nejspíš další pěkná blbost, ale i tak sem jel. Mluvil sem s nim předtím po telefonu. Nebyl z toho nijak zvlášť vodvázanej, že bych za nim měl přijet, ale řek, ať přijedu, tak sem jel. Dyž sem tam přijel, ubytoval sem se v motelu a ráno sem zajel k němu domu.

Manželka mu umřela před pár lety. Seděli sme na verandě a pili ledovej čaj a myslím, že dybych sám nezačal, tak tam sedíme eště teď. Byl trochu starší než já. Tak vo deset let. Řek sem mu, co sem mu přijel říct. Vo jeho klukovi. Řek sem mu fakta. Jen tam seděl a přikyvoval. Seděl v houpacím křesle a pohupoval se dopředu a dozadu a držel si tu skleničku s čajem na klíně. Nevěděl sem, co říkat dál, tak sem mlčel a ňákou dobu sme tam jen tak seděli. A pak řek, a nedíval se přitom na mě, díval se stranou na dvorek a řek: Nikdo neuměl střílet z pušky tak jako von. Absolutně nikdo. Nevěděl sem, co na to říct. Řek sem: To jo.

Byl snajpr ve Vietnamu, víte.

Řek sem, že to sem nevěděl.

Nebyl zapletenej do žádnýho obchodu s drogama.

Ne. To nebyl.

Přikejvnul. K ničemu takovýmu sme ho nevychovali, řek.

Jo.

Byl ste ve válce?

Byl. V Evropě.

Přikejvnul. Llewelyn, dyž se vrátil, tak jel navštívit rodiny svejch kamarádů, co se nevrátili. Pak to vzdal. Nevěděl, co jim má říkat. Povídal, že tam dycky seděli a koukali na něj a von na nich viděl, jak si přejou, aby byl mrtvej. Viděl jim to na vočích. Aby byl mrtvej místo toho jejich kluka, chápete.

Jo. To chápu.

Já taky. Ale kromě toho tam všichni dělali věci, kerý je pak pronásledovaly i tady. To za naší války nebylo. Nebo jen trochu. Rozbil kůli tomu hubu jednomu nebo dvěma hipíkum. Plivali na něj. Řvali na něj, že je vrah dětí. Spousta těch kluků, co se votaď vrátili, s tim má problémy dodneška. Myslel sem si, že je to kůli tomu, že se za ně nepostavila vlast. Ale neska si říkám, že je to možná eště horší. Vlast, kerou měli, byla úplně v háji. A je dodneška. Nebyla to chyba hipíků. A nebyla to chyba ani těch kluků, co poslali tam za moře. Vosumnáctiletý devatenáctiletý.

Otočil se a podíval se na mě. A mě napadlo, že vypadá mnohem starší. Jeho voči vypadaly starý. Řek: Lidi říkaj, že to byl Vietnam, co tudle zemi srazilo na kolena. Ale tomu já sem nikdy nevěřil. Byla na tom mizerně už předtím. Vietnam byl jenom ten poslední hřebík do rakve. Neměli sme nic, co bysme jim dali sebou, dyž sme je tam posílali. Dybysme je poslali bez pušek, nebylo by to nakonec vo moc horší. Takle se nedá jít do války. Do války se nedá jít bez Boha. Nevim, jak to může dopadnout, až bude ta příští. To vážně nevim.

Vo moc víc mi toho neřek. Poděkoval sem mu, že mi věnoval svuj čas. Příští den měl bejt muj poslední den v práci a musel sem si toho eště spoustu nechat projít hlavou. Jel sem po okreskách k I-10. Až do Cherokee a tam sem sjel na pětsetjedničku. Zkoušel sem si zasadit věci do tý správný perspektivy, ale někdy ste u nich tak blízko, že to prostě nejde. Než člověk zjistí, co v sobě vlastně má, to je někdy práce na celej život a i pak se může plíst. A já bych se v tomdle plet hodně nerad. Přemejšlel sem, proč sem vlastně chtěl dělat šerifa. Dycky sem měl v sobě něco, co chtělo vést a řídit. Přímo si to ve mně tydle věci vyžadovalo. Chtělo to, aby lidi poslouchali, co jim chci říct. Ale taky je ve mně něco, co prostě jen chtělo tahat lidi z vody zpátky do lodi. A jesi sem se někdy snažil něco v sobě rozvíjet, tak todle. Myslim, že sme všichni dost špatně připravený na to, co nás čeká, a je fuk, jakou to na sebe veme podobu. A ať příde cokoli, myslim, že to nebude mít dost síly na to, aby nás to podrželo. Tydle starý lidi, s kerejma se bavim, dybyste jim řekli, že po ulicích našich texaskejch měst budou jednou chodit lidi se zelenejma vlasama a s kostma v nose a budou mluvit tak, že byste jim ani nerozuměli, tak by vám prostě nevěřili. A co dybyste jim navíc řekli, že to budou jejich vlastní vnoučata? No všechno sou to znamení a zázraky, ale nepovím vám, jak to k tomu dospělo. A nepovím vám ani nic vo tom, kam to celý směřuje. Zčásti asi proto, že sem si dycky myslel, že dokážu aspoň někerý věci napravit, a neska už ten pocit prostě nemám. Nevim, jakej mám vlastně pocit. Mám stejnej pocit jako ty starý lidi, vo kerejch sem mluvil. A to se taky nezlepší. Chce se po mně, abych zastupoval něco, v co už nevěřím stejně, jako sem věřil kdysi. Chce se po mně, abych věřil v něco, s čím už nedokážu souhlasit jako dřív. To je ten problém. Selhal sem už v době, kdy sem s tim souhlasil. Teď sem to uviděl v plnym světle. Viděl sem vodpadnout spoustu těch, co věřili. Byl sem nucenej podívat se na to znovu a byl sem nucenej podívat se na sebe. Jesi to bylo k lepšímu nebo k horšímu, to nevim. Ani nevim, jesi bych vám vůbec radil, abyste se přidali na mojí stranu, a vo tom sem nikdy dřív nepochyboval. Jesi sem ohledně toho, jak to na světě chodí, trochu zmoudřel, tak to nebylo zadarmo. Zaplatil sem za to docela vysokou cenu. Dyž sem jí řek, že končím, tak to nejdřív brala tak, že to nemyslím doslova, ale já jí řek, že myslím. Řek sem jí, že doufám, že lidi v tomdle okrese snad maj dost rozumu na to, aby mě dál ani nevolili. Řek sem jí, že mi nepřipadá správný brát si dál jejich peníze. Řekla, že to snad nemyslím vážně, a já jí řek, že naprosto vážně. Máme kůli týdle práci dluhy na šest tisíc dolarů a taky moc nevim, co s tim budu dělat. No, ňákou dobu sme tam jen tak seděli. Nečekal sem, že jí to tak rozhodí. Nakonec sem prostě řek: Loretto, já už to dál dělat nemůžu. A vona se usmála a řekla: Chceš skončit, dokud seš na vrcholu? A já řek, ne, moje milá, chci prostě skončit. A v žádnym případě nejsem na vrcholu. Nikdy nebudu.

Eště poslední věc a pak už zmlknu. Zmlknul bych hned a nemuselo by se vo tom mluvit, ale voni to dali do novin. Jel sem do Ozony a promluvil sem si tam s okresním státním zástupcem a von mi řek, že jesi chci, klidně si můžu promluvit s tim Mexičanovym právníkem a možná bych moh i svědčit u soudu, ale že to je všechno, co pro mě může udělat. To jest, že pro mě neudělá nic. No tak sem to udělal a pochopitelně to bylo úplně zbytečný a ten chlap dostal trest smrti. Tak sem se na něj jel podívat do Huntsvillu a stalo se todle. Vešel sem dovnitř a posadil se a von samozřejmě věděl, kdo sem, protože mě viděl u toho soudu, a řek: Co mi nesete? A já řek, že mu nenesu nic, a von řek, že si myslel, že mu něco nesu. Ňáký bonbony nebo něco takovýho. Řek, že si myslel, že sem se do něj zabouchnul. Podíval sem se na dozorce a dozorce se podíval jinam. Podíval sem se na toho chlapa. Mexičan, kolem pětatřiceti štyryceti let. Uměl dobře anglicky. Řek sem mu, že sem nepřijel, abych se nechal urážet, že sem mu akorát přijel říct, že sem pro něj udělal všechno, co bylo v mejch silách, a že mě to mrzí, protože si myslím, že to neudělal, a von se jen zaklonil a rozesmál se a řek: Vodkaď vás proboha vyhrabali? Vy eště chodíte v plínách, ne? Napálil sem to tomu zmrdovi přesně mezi voči a vodtáh sem ho za vlasy zpátky do auta a zapálil sem ho a upek sem ho tam na škvarek.

No. Tydle lidi vám viděj až do žaludku. Dybych mu jednu vrazil, ten dozorce by neřek ani slovo. A von to věděl. Věděl to.

Dyž sem šel votaď, potkal sem jednoho okresního žalobce, s kerym sem párkrát předtím už mluvil, tak sme se spolu zastavili a dali se do řeči. Neřek sem mu, co se stalo, ale von věděl, že sem se snažil tomu chlapovi pomoct, a nejspíš si dokázal dát dvě a dvě dohromady. Nevim. Vůbec se mě na něj nezeptal. Nezeptal se mě, co tam vlastně dělám ani na nic podobnýho. Existujou dva druhy lidí, kerý se vás moc nevyptávaj. Jedny sou na to moc hloupý a ty druhý prostě nepotřebujou. Nechám na vás, abyste vodhadli, ke kerýmu druhu podle mě patřil von. Postával tam tak se mnou na tý chodbě, s kufříkem v ruce. Jak dyby neměl nic lepšího na práci. Povídal mi, že dyž dodělal práva, že byl ňákou dobu obhájce. Povídal, že mu to hrozně komplikovalo život. Nechtěl strávit zbytek života tim, že mu bude někdo denně čistě z principu lhát. Já sem mu řek, že mi jednou jeden právník povídal, jak se je na právech snažili naučit že, nemaj koukat na to, co je správný a co špatný, ale že se maj prostě jen řídit zákonama, a řek sem mu, že mně se tendle přístup moc nezdá. Zamyslel se nad tim a pokejval hlavou a řek, že víceméně musí souhlasit s tim právníkem. Řek, že dyž se člověk nebude řídit zákonem, tak ho žádný správný a špatný nezachrání. Tomu asi docela rozumím. Ale muj způsob myšlení to nezmění. Nakonec sem se ho zeptal, jesi ví, kdo je Mamon. A von řek: Mamon?

Jo. Mamon.

Jako Bůh a Mamon?

Přesně tak.

No, řek, nejsem si tim jistej. Vim, že se vo něm mluví v Bibli. Je to ďábel?

Nevim. Chci si to najít. Mám pocit, že bych měl vědět, kdo to je.

Usmál se a řek: To zní, jako dyby se k vám chystal nastěhovat.

No, řek sem, to je taky jedna možnost. Každopádně mám pocit, že bych se měl seznámit s jeho zvykama.

Přikejvnul. Pousmál se. Pak se mě zeptal na jednu věc. Řek: Ten záhadnej chlap, co podle vás zabil toho policajta a zapálil ho v autě. Co o něm víte?

Nevim vo něm nic. Rád bych věděl. Nebo si myslim, že bych rád věděl.

Jo.

Je to skoro duch.

Skoro, nebo úplně?

Ne, chodí někde po světě. Přál bych si, aby nechodil. Ale chodí.

Pokejval hlavou. Dyby to byl duch, tak byste si s nim asi nemusel dělat takový starosti.

Řek sem, že to je pravda, ale vod tý doby sem vo tom přemejšlel, a myslim, že správná odpověď je taková, že dyž na tomdle světě narazíte na určitý věci, na důkaz existence určitejch věcí, můžete si uvědomit, že ste přišli na něco, čemu se v žádnym případě nemůžete rovnat, a todle je zrovna jedna z těch věcí. A dyž budete lidi kolem přesvědčovat, že je to skutečný, a ne jen ve vaší hlavě, tak stejně nebudou chápat, vo čem mluvíte.

Loretta řekla eště jednu věc. Řekla něco v tom smyslu, že to nebyla moje chyba, a já řek, že byla. A vo tom sem taky přemejšlel. Řek sem jí, že dyž máte na zahradě dostatečně zlýho psa, tak se lidi budou držet za plotem. A nedrželi se.

Když přijel domů, nebyla tam, ale její auto ano. Došel dozadu do stáje a její kůň byl pryč. Už chtěl jít zpátky do domu, ale pak se zarazil, zamyslel se nad tím, jestli se jí náhodou něco nestalo, vrátil se do stáje, vzal sedlo, vynesl ho ven do ohrady, hvízdl na svého koně a sledoval, jak se nade dvířky na konci stáje objevila jeho hlava a jak zastříhal ušima.

Vyjel s uzdou v jedné ruce. Za jízdy koně plácal a mluvil k němu. Je to fajn bejt zase venku, co? Víš, kam jeli? To nevadí. Nedělej si s tim hlavu. My je najdem.

Po čtyřiceti minutách ji uviděl, zastavil, seděl na koni a díval se. Jela k jihu po hřebenu červené hlíny, ruce měla položené na hrušce, dívala se k zapadajícímu slunci, kůň pomalu klusal po nepříjemně sypké pískovité zemi a v nehybném vzduchu za nimi zůstávala červená stopa. To je moje srdce, támdle, řekl koni. Dycky bylo.

Dojeli spolu k Warnerově studni, sesedli, posadili se pod bavlníky a koně se vedle pásli. K nádržím se slétali holubi. Už je na ně dost pozdě. Dlouho je tady neuvidíme.

Usmála se. Na spoustu věcí už je dost pozdě, řekla.

Štve tě to.

Že odsud pudem pryč?

Že vocaď pudem pryč.

Nevadí mi to.

Ale jen kůli mně, že jo?

Usmála se. No, řekla, od určitýho věku už nic jako změna k lepšímu asi neexistuje.

Tak to sme v průšvihu.

Ono to pude. Myslim, že budu ráda, že tě mám každej den doma na večeři.

Já sem doma rád kdykoli.

Vzpomínám si, že dyž šel náš táta do důchodu, máma mu řekla: Slíbila sem, že v dobrým i ve zlým, ale o obědech nepadlo ani slovo.

Bell se usmál. Myslim, že neska by si určitě přála, aby eště moh přijít domu.

To určitě. A já bych si to přála taky.

Neměl sem to říkat.

Neřek si nic špatnýho.

To bys řekla i tak.

Je to moje práce.

Bell se usmál. Ty bys mi neřekla, že takle nemám mluvit?

Ne.

A co dybych chtěl, abys mi takový věci říkala?

To bys měl smůlu.

Sledoval, jak se malí hnědí pouštní holubi procházejí v posledních růžových paprscích. Vážně bys mi to nikdy neřekla?

Skoro nikdy. Asi ne úplně.

A je to tak správný?

No, řekla. Víš, já bych asi předpokládala, že na to přijdeš sám bez mojí pomoci. A dyby to bylo něco, na čem bysme se neshodli, tak bych se přes to nejspíš dokázala přenýst.

I dyž já možná ne.

Usmála se a položila ruku na tu jeho. Už toho nech, řekla. Je pěkný jen tak tady sedět.

To jo. To vážně je.

XII

Jakmile se probudím, tak je Loretta dycky hned vzhůru taky. Leží tam a řekne moje méno. Jak dyby se ptala, jesi tam sem. Někdy dojdu do kuchyně a přinesu jí zázvorový pivo a pak spolu jen tak sedíme ve tmě. Rád bych uměl brát věci s takovým klidem jako vona. Svět, kerej sem poznal, ze mě neudělal moc duchovně založenýho člověka. Jako je vona. A má vo mě strach. Vidim to. Asi sem si myslel, že dyž sem starší a chlap, tak že se vode mě něco naučí, a taky se dost věcí naučila. Ale vim, kdo je mezi náma ten hlavní dlužník.

Myslim, že vim, kam směřujeme. Kupujou si nás za naše vlastní peníze. A nejde jen vo drogy. Sou místa, kde se hromaděj peníze, a nikdo vo nich nic neví. Co podle vás z těch peněz pojde? Z peněz, za kerý by se daly koupit celý země. Nebylo by to poprvý. Dala by se za ně koupit i tadle? Myslim, že ne. Ale můžou vás strčit do jednoho pytle s lidma, s kerejma byste tam neměli bejt. Neni to jen problém policie. A myslim, že ani nikdy nebyl. Drogy byly dycky. Ale lidi se nerozhodnou fetovat jen tak pro nic za nic. Po miliónech. Nemám pro to žádný vysvětlení. Především ne takový vysvětlení, z kerýho by člověk moh čerpat ňákou naději. Řek sem tady nedávno jedný reportérce – mladá holka, docela příjemná. Akorát dělala svojí práci. Zeptala se mě: Šerife, jak je možný, že se ve vašem okrese zločinnost takle vymkla z ruky? Přišlo mi to jako celkem férová otázka. Možná to i byla férová otázka. Každopádně sem jí řek: Začíná to tim, že přestanete dbát na slušný vychování. Jakmile lidi kolem vás přestanou bejt jeden na druhýho slušný, tak už je konec na dohled. Řek sem jí: Proniká to do celý společnosti. Jo, do celý společnosti. Nakonec to dospěje až k takovýmu kolapsu obchodní etiky, že najdete v poušti auta s mrtvejma lidma, a to už je příliš pozdě.

Tak divně se na mě podívala. A tak poslední věc, kerou sem jí řek, a možná sem to říkat neměl, řek sem jí, že nemůžete mít pašeráky drog bez lidí, kerý ty drogy berou. Spousta jich chodí pěkně voblíkanejch a maj slušně placenou práci, to zas jo. Řek sem: Možná jich pár znáte sama.

Druhá věc sou starý lidi a k těm se pořád vracim. Dycky mě překvapí, jak na mě koukaj. Nevzpomínám si, že by to tak bylo dřív. Dyž sem byl šerif v padesátejch letech, tak to tak určitě nebylo. Vidíte je a nevypadaj ani jako zmateně. Vypadaj jako naprostý blázni. To mi dělá starosti. Jak dyby se ráno probudili a nevěděli, jak se dostali tam, kde sou. Což svym způsobem vážně nevěděj.

Neska u večeře mi řekla, že si četla svatýho Jana. Apokalypsu. Kdykoli začnu mluvit vo tom, jak se věci maj, najde mi k tomu něco v Bibli, tak sem se jí zeptal, jesi se v Apokalypse nemluví vo tom, kam to všechno spěje, a vona mi řekla, že se podívá. Zeptal sem se jí, jesi se tam píše něco vo zelenejch vlasech a kostech v nose, a vona mi řekla, že přesně těmadle slovama ne. Nevim, jesi je to dobrý znamení nebo ne. Pak přišla zezadu k mý židli a dala mi ruce kolem krku a kousla mě do ucha. Ve spoustě věcí je to pořád mladá holka. Dybych neměl jí, tak nevim, co bych měl. Teda vim. Nechtějte to slyšet.

Když naposledy opouštěl budovu soudu, byl chladný, vichrný den. Někteří muži dokážou vzít do náruče plačící ženu, ale jemu to nikdy nepřipadalo přirozené. Sešel po schodech, vyšel zadními dveřmi, nasedl do auta a tam seděl. Měl takový neurčitý pocit. Byl to smutek, ale bylo to ještě i něco jiného. A kvůli tomu ještě něčemu jinému tam jen seděl a nenastartoval. Cítil se takhle už dřív, ale naposledy hodně dávno, a když si to uvědomil, pochopil, co to je. Byla to porážka. Byla to prohra. Pro něj trpčí než smrt. Musíš se přes to dostat, řekl. Pak nastartoval.

XIII

Dyž ste vyšli zadníma dveřma toho domu, bylo tam v tom plevelu kamenný koryto. Ze střechy vedla dolu pozinkovaná trubka a koryto zůstávalo pořád skoro plný a já si vzpomínám, jak sem se tam jednou zastavil a dřepnul sem si a zadíval sem se na něj a musel sem vo něm přemejšlet. Nevim, jak dlouho tam mohlo bejt. Sto let. Dvě stě. Byly na něm vidět stopy po dlátu. Bylo vytesaný z jedinýho kusu kamene a bylo asi dva metry dlouhý a asi půl metru široký a stejně hluboký. Prostě vysekaný z kusu kamene. A já musel přemejšlet vo člověku, kerej to udělal. Věděl sem, že ta země nepoznala žádný delší období míru. Přečet sem si vod tý doby něco vo její historii a nejsem si jistej, jesi poznala vůbec ňákej. Ale tendle chlap si sednul s dlátem a s kladivem a vytesal kamenný koryto na vodu, kerý mohlo vydržet deset tisíc let. Proč? Čemu ten člověk věřil? Určitě nevěřil tomu, že se nic nezmění. Jak byste si možná mohli myslet. Měl určitě víc rozumu. Dlouho sem vo tom přemejšlet. Přemejšlet sem vo tom i pak, co sem ten dům nechal za sebou rozmetanej na kusy. Sem přesvědčenej, že to koryto na vodu je tam eště neska. Věřte mně, že s tim by jen tak něco nepohnulo. A tak vo něm přemejšlim, jak tam seděl s tim kladivem a s tim dlátem, možná dycky jen hodinu dvě po večeři, nevim. A musim říct, že mě nenapadá nic jinýho, než že musel mít v srdci ňákou naději. A rozhodně nemám v úmyslu tesat ňáký koryta na vodu. Ale rád bych byl schopnej najít taky takovou naději. Myslim, že to bych si přál ze všeho nejvíc.

Druhá věc je, že sem toho neřek moc vo svym otci, a vim, že to neni správný. Už skoro dvacet let sem starší, než byl von, takže svym způsobem vzpomínám na mladšího člověka. S koňma začal obchodovat, dyž byl v podstatě eště kluk. Vyprávěl mi, že ho ze začátku jednou nebo dvakrát pěkně natáhli, ale pak se poučil. Povídal, že jeden z těch handlím mu položil ruku kolem krku a podíval se na něj a řek mu: Synku, budu s tebou obchodovat, jako dybys žádnýho koně ani neměl. Což říkám proto, že někerý lidi vám klidně předem řeknou, co vám plánujou províst, a dyž vám to říkaj, měli byste je poslouchat. To sem si zapamatoval. Vyznal se v koních a uměl to s nima. Viděl sem, jak jich pár zkrotil, a věřte mně, že věděl, co dělá. Šel na ně hodně zlehka. Hodně na ně mluvil. Ve mně nikdy nic moc nekrotil a vděčim mu za víc věcí, než bych si asi sám myslel. Vzato kolem a kolem ale myslim, že sem byl lepší člověk než von. Jakkoli nehezky to zní. Jakkoli nehezký je něco takovýho říct. Taky nebylo jednoduchý s tim žít. Natožpak pro jeho otce. Nikdy by nemoh vstoupit mezi muže zákona. Myslim, že chodil dva roky na vysokou, ale nedodělal jí. Přemejšlel sem vo něm mnohem míň, než bych měl, a vim, že ani to neni správný. Dyž umřel, dvakrát se mi vo něm zdálo. Ten první sen si moc dobře nepamatuju, ale potkal sem se tam s nim v ňákym městě a von mi dal ňáký peníze a myslim, že já sem je ztratil. Ale v tom druhym sme byly voba v dřívějších časech a já sem jel na koni v noci přes hory. Jel sem takovym horskym průsmykem. Byla mi zima a na zemi byl sníh a von projel kolem mě a jel dál. Neřek ani slovo. Prostě projel kolem mě a měl na sobě takovou deku a jel se skloněnou hlavou, a dyž kolem mě projel, tak sem viděl, že nese v rohu voheň, jak se to dřív dělávalo, a viděl sem ten roh podle světla, kerý svítilo zevnitř. Měl barvu skoro jako měsíc. A v tom snu sem věděl, že jede napřed a že chce tam někde vepředu v tý tmě a v tý zimě rozdělat voheň a věděl sem, že až tam přijedu, tak tam na mě bude čekat. A pak sem se probudil.