Frank McCourt

ANDĚLIN POPEL

ACADEMIA

Tuto knihu věnuju svým bratrům, Malachymu, Michaelovi a Alphonsovi. Učím se od vás a miluju vás.

Poděkování

Toto je malý hymnus ke chvále žen.

R’lene Dahlbergová rozfoukala uhlíky.

Lisa Schwarzbaumová si přečetla první stránky a dodala mi odvahu. Mary Breasted Smythová, sama elegantní romanopiskyně, si přečetla první třetinu a předala ji Molly Friedrichové, jež se stala mou literární agentkou a napadlo ji, že Nan Grahamová, šéfredaktorka u Scribnera, bude tou pravou osobou, která by knihu mohla vyslat na cestu.

A Molly měla pravdu.

Má dcera Maggie mi ukázala, že život může být velké dobrodružství, a nádherné chvíle s vnučkou Chiarou mi pomohly připomenout si údiv malého dítěte.

Moje žena Ellen naslouchala, když jsem jí předčítal, a povzbuzovala mě do poslední stránky.

Jsem požehnaný mezi muži.

Otec s matkou měli zůstat v New Yorku, kde se seznámili a vzali se a kde jsem se narodil. Místo toho se vrátili do Irska, když mně byly čtyři roky, mému bratru Malachymu tři, dvojčatům Oliverovi a Eugenovi necelý rok, a sestra Margareta už byla dočista mrtvá.

Když se dívám zpátky na své dětství, nedovedu pochopit, jak jsem vůbec mohl přežít. Bylo to bídné dětství, jak jinak: o šťastném dětství nemá cenu psát. Horší než obyčejné bídné dětství je bídné irské dětství, a ještě horší je bídné irské katolické dětství.

Všude se lidi vychloubají strázněmi svých dětských let a hořekují nad nimi, ale irská podoba nesnese srovnání: chudoba; neschopný, upovídaný otec alkoholik; pobožná, zlomená matka naříkající u krbu; nadutí kněží; tyranští učitelé; Angličani a všechny ty hrůzy, které nám dělali dlouhých osm set let.

A především byli jsme mokří.

Nad Atlantikem se shlukovaly široké souvislé plochy deště, aby se, hnány pomalu větrem proti proudu řeky Shannon, navěky snášely na Limerick. Déšť smáčel město od svátku Obřízky Páně do Nového roku. Způsoboval kakofonii řezavého kašle, bronchiálního chrapotu, astmatického sípání a souchotinářského skřehotání. Z nosů se stávaly vodotrysky, z plic houby nasáklé baktériemi. Vymýšlely se spousty léčebných prostředků; proti kataru se vařila cibule v mléce, které se černalo pepřem; na ucpané dutiny se dělala kaše z vařené mouky a kopřiv, zabalila se do hadru a zapařená připlácla na prsa.

Od října do dubna se domovní zdi v Limericku leskly vlhkostí. Šaty nikdy neuschly; tvídové a vlněné kabáty byly domo

9

vem různých živočichů a někdy na nich vyrašila záhadná vegetace. V hospodách stoupala pára z vlhkých těl a oděvů a lidi ji vdechovali s kouřem z cigaret a dýmek a s výpary z rozlitého piva a whisky s příměsí zápachu moči, který vnikal dovnitř ze záchodů na dvorku, na kterých nejeden muž vyzvracel týdenní výplatu.

Déšť nás zaháněl do kostela do našeho útočiště, naší jistoty, naše jediné suché místo, které jsme znali. Během mší, požehnání a novén jsme se k sobě choulili ve velkých mokrých skupinách, monotónní litanie kněze jsme prospali a pára přitom stoupala z našich šatů, aby se smísila se sladkou vůní kadidel, květin a svíček.

Limerick byl proslulý svou zbožností, ale my jsme věděli, že je to jen déšť.

Můj otec Malachy McCourt se narodil na statku v Toome v hrabství Antrim. Rostl jako dříví v lese, podobně jako jeho otec, a měl potíže jednou s Angličany, jednou s Iry, nebo s těmi i oněmi dohromady. Bojoval ve staré IRA a kvůli nějakému zbojnickému kousku skončil jako uprchlík, na jehož hlavu byla vypsána odměna.

Jako dítě jsem si tátu často prohlížel. Díval jsem se na jeho řídnoucí kštici a rozpadající se zuby a nemohl jsem pochopit, proč by za takovou hlavu někdo dával peníze. Když mi bylo třináct, prozradila mi tátova matka tajemství: když byl tvůj otec maličký chlapec, upustili ho na hlavu. Byla to nešťastná náhoda, ale už nikdy pak nebyl stejný jako předtím, a musíš si uvědomit, že lidi padlí na hlavu bývají trochu zvláštní.

Kvůli té ceně za hlavu, na kterou ho upustili, musel být z Irska propašován nákladní lodí z Galway. V New Yorku zuřila prohibice a otec si myslel, že zemřel a dostal se za své hříchy do pekla. Pak objevil tajné nálevny a to mu zvedlo náladu.

Pil a potuloval se po Americe a po Anglii, než na stará kolena zatoužil po klidu. Vrátil se do Belfastu, který se otřásal výbuchy. Syfla na všechny jejich baráky, říkal a rozprávěl s dámami v Andersontownu. Pokoušely se ho zlákat na nejrůznější dobroty, ale on je odbýval a pil jenom čaj. Už dávno nekouřil

10

a alkoholu se ani nedotkl, tak co? Byl čas odejít, a otec zemřel v Nemocnici královny Viktorie.

Máma, za svobodna Anděla Sheehanová, vyrůstala s matkou, se dvěma bratry, Thomasem a Patrikem, a se sestrou Agnes v limerickém slumu. Svého otce nepoznala, protože utekl do Austrálie několik týdnů před jejím narozením.

Po celovečerním pití piva se potácí uličkou s oblíbenou písní na rtech:

Kdo hodil mámě Murphyové špinavý kalhoty do hrnce, ve kterém vařila z brambor dobroty?

Spráskám ho jako psa, toho irskýho lotra, co hodil špinavý kalhoty do dobroty, kterou vařila pro svýho fotra.

Cítí se vůbec ve skvělé formě a zachce se mu pohrát si s malým Patrikem, kterému je jeden rok. Roztomilý klučina. Tatínka miluje. Směje se, když ho tatínek začne vyhazovat do vzduchu. Nahoru dolů, malý Paddy, nahoru dolů, nahoru do vzduchu, do tmy, do takové tmy, ach propána, vždyť jsi to dítě nechytil, když padalo dolů, a chudák malý Patrik přistane na hlavě, zavrní trochu, zakňourá a zmlkne. Babička se ztěžka zvedne z postele, ztěžka, protože má v břiše dítě, moji matku. Sotva dokáže malého Patrika zvednout ze země. Dlouze zasténá a obrátí se k dědečkovi. Vypadni odsud. Ven. Jestli tu zůstaneš o minutu dýl, vezmu na tebe sekyru, ty šílený ožralo. Bůh je mi svědkem, i kdybych se kvůli tobě měla houpat na oprátce. Vypadni.

Dědeček brání své pozice jako chlap. Mám právo, říká, bydlet ve svém domě.

Ale babička se na něj vrhne a on před tímhle útočícím dervišem s jedním poškozeným dítětem v náručí a s druhým zdravým, kopajícím uvnitř, ustoupí. Vrávorá ven z domu, potácí se ulicí nahoru, a zastaví se až v Melboume v Austrálii.

Malý Pat, můj strýček, se už z toho nikdy nevzpamatoval. Vyrostl s poškozeným mozkem, při chůzi mu šla levá noha na jednu stranu a tělo na druhou. Nikdy se nenaučil psát ani číst, ale Bůh mu požehnal jinak. Když začal v osmi letech prodávat

11

noviny, dovedl počítat peníze líp než královský ministr financí. Nikdo nevěděl, proč se mu říká Ab Sheehan Opat, ale celý Limerick ho měl rád.

Mámino trápení začalo hned té noci, kdy se narodila. Babička leží na posteli, zmítá se, prudce oddychuje v porodních bolestech a modlí se ke sv. Gerardu Majellovi, patronu nastávajících matek. Je u ní sestra O’Halloranová, porodní bába, v parádních šatech. Je Silvestr a paní O’Halloranová se už nemůže dočkat, až bude dítě na světě, aby mohla vyrazit na návštěvy a oslavy. Říká babičce: No tak, tlačte, tlačte, ježíšmarjájosef, když si s tím dítětem nepospíšíte, nestihneme to do Nového roku, a co si pak počnu se svými novými šaty? Na svatého Gerarda se vykašlete. Co může v takové chvíli udělat chlap pro ženskou, i když je svatý? Svatý Gerard Majella ať nám vleze na záda.

Babička převede své modlitby na svatou Annu, patronku obtížného porodu. Ale dítě nechce ven. Sestra O’Halloranová říká babičce, aby se modlila ke svatému Judovi, patronu zoufalých případů.

Svatý Judo, opatrovníku zoufalých případů, pomoz mi. Jsem zoufalá. Heká a tlačí, objeví se hlava dítěte, samotná hlava, hlava mojí mámy, a vzápětí odbije půlnoc, Nový rok. Limerick vybuchne pískotem, troubením, sirénami, dechovka spustí, lidi volají a zpívají, Šťastný Nový rok, Should old acquaintance be forgot, a kostelní zvony Anděla Páně vyzvánějí v celém městě a sestra O’Halloranová pláče nad tím, že jsou jí šaty k ničemu, že se hodila do parády a dítě je pořád tam uvnitř. No tak, polez, dítě, lez už. Babička mocně zatlačí a dítě je na světě. Je to nádherná holčička s černými kudrnatými vlásky a se smutnýma modrýma očima.

Ach, Pane na nebi, říká sestra O’Halloranová, tohle dítě se rozkročilo v čase, hlava se mu narodila v novém roce a zadeček ve starém, nebo se narodila hlava ve starém a zadeček v novém roce? Budete muset napsat papeži, paninko, ať vám řekne, ve kterém roce se to dítě narodilo, a já si schovám šaty na příští rok.

A dcera dostala jméno Anděla po Andělu Páně, co odbil půlnoc, Nový rok, pravý okamžik jejího příchodu, a protože byla vůbec celá jako andílek.

12

Miluj ji jako v dětství

byť slabá, stará, zešedlá už je.

Vždyť matčina láska trvá nejdéle ze všech než hřbitovní hlína ji přikryje.

Ve škole svatého Vincenta z Pauly se Anděla naučila číst, psát a počítat, a v devíti letech byla se svým vzděláním hotova. Zkoušela pak štěstí jako uklízečka, jako posluhovačka, jako služka s bílým čepečkem na hlavě otevírala dveře, ale nebyla schopná zvládnout nezbytné pukrle a babička jí řekla: Nemáš na to fortel. Nehodíš se k ničemu. Měla bys odjet do Ameriky. Tam je místa dost pro každou zbytečnost. Dám ti peníze na cestu.

Přijela do New Yorku těsně před prvním svátkem Díkůvzdání za hospodářské krize. S Malachym se seznámila na večírku u Dana MacAdoreye a jeho ženy Minnie na Classon Avenue v Brooklynu. Malachymu se Anděla líbila a on se líbil jí. Ve tváři měl šibeniční výraz, který pocházel z tříměsíčního pobytu ve vězení, kam se dostal za únos náklaďáku. S kamarádem Johnem McErlainem uvěřili tomu, co jim řekli v nálevně, že je náklaďák až po střechu naložený bednami konzerv s vepřovým a fazolemi. Ani jeden neuměli řídit, a když policisté zahlédli náklaďák, jak trhavě popojíždí po Myrtle Avenue a naklání se ze strany na stranu, zastavili ho. Když vůz prohledali, divili se, proč někdo krade náklaďák, ve kterém není žádné vepřové s fazolemi, nýbrž krabice plné knoflíků.

Andělu přitahoval jeho šibeniční výraz a Malachy byl osamělý po třech měsících ve vězení, takže jim bylo souzeno dát si třasák.

Třasák jako takový provádějí muž se ženou opření o zeď a stojí přitom na špičkách tak napjatých, až se jim vzrušením roztřesou kolena.

Tenhle třasák přivedl Andělu do jiného stavu a dostala se samozřejmě do řečí. Anděla měla dvě sestřenice, sestry MacNamarovy, Delii a Philomenu. První byla vdaná za Jimmyho Fortuneho z hrabství Mayo, druhá za Tommyho Flynna, který byl přímo z Brooklynu.

Delia a Philomena byly mohutné prsaté ženské od rány. Když se v Brooklynu nesly po chodníku, ustupovali menší tvo

13

rové uctivě stranou. Sestry věděly, co se sluší a patří, a když měly nějaké pochybnosti, byla zde pravá a jediná, svatá, římská, katolická a apoštolská církev, aby jim pomohla je rozptýlit. Věděly, že neprovdaná Anděla nemá právo být v jiném stavu, a rozhodly se podniknout patřičné kroky.

A tyto kroky skutečně podnikly. S Jimmym a s Tommym ve vleku napochodovaly do hospody na Atlantic Avenue, kde se Malachy, pokud měl zrovna práci, obvykle v pátek vyskytoval, neboť byl den výplaty. Majitel hospody Joey Cacciamani nechtěl sestry pustit dovnitř, ale Philomena mu řekla, že pokud chce, aby mu zůstal nos na obličeji a dveře v pantech, tak ať raději otevře, protože ony jsou tady s Božím posláním. Joey řekl: No dobře, dobře, Irové bláznivý. Jéžišmarjá, samý trable.

Malachy na druhém konci hospody zbledl, nejistě se na prsatice usmál a chtěl jim koupit pití. Sestry úsměvu odolaly a pití odmítly. Nevíme, z jakého klanu v severním Irsku pocházíš, řekla Delia.

Existuje podezření, že máš v rodině nějaké presbyteriány, a to by vysvětlovalo, co jsi provedl naší sestřenici, dodala Delia.

Jimmy řekl: Ale né, ale né. Za to přece nemůže, jestli má v rodině presbyteriány.

Ty buď zticha, řekla mu Delia.

Tommy cítil, že se musí vmísit do debaty. To, co jsi udělal té ubohé nešťastné holce, je ostuda pro celé irské plemeno a měl by ses stydět.

No, je mi to moc líto, řekl Malachy.

Nikdo se tě na nic neptal, řekla Philomena. Už jsi svými kecy nadělal škody dost, tak teď drž zobák.

A zatímco budeš držet zobák, řekla Delia, vysvětlíme ti, jak se náležitě zachovat k naší ubohé sestřenici Anděle Sheehanové.

No prosím, prosím, řekl Malachy. To abych vám koupil pití, abychom si o tom mohli v klidu popovídat.

Svý pití si strč do prdele, řekl Tommy.

Philomena řekla: Sotva naše sestřenice vystoupila z lodi, už jsi na ni vlezl. U nás v Limericku si potrpíme na morálku, abys věděl. Nejsme jako nějaké krysy z Antrimu, kde se to hemží presbyteriány.

14

Jimmy poznamenal: Nevypadá jako presbyterián.

Ty bud zticha, řekla Delia.

A taky jsme si všimly, že se chováš moc divně, řekla Philomena.

Malachy se usmál. Opravdu?

Opravdu, povídá Delia. To bylo snad první, čeho jsme si všimly. Chováš se divně, a nemáme z toho dobrý pocit.

To je tím jeho úsměvem, kření se jako presbyteriánský had, přidala se Philomena.

Mám špatné zuby, to je všechno, řekl Malachy.

Zuby nezuby, divnej nedivnej, tu holku si vezmeš, řekl Tommy. Půjdeš pěkně uličkou v kostele.

Zrovna jsem si svatbu neplánoval, víte, couval Malachy. Práce není a já bych nedokázal uživit…

Oženíš se a hotovo, řekla Delia.

Uličkou v kostele půjdeš, řekl Jimmy.

Ty buď zticha, řekla Delia.

Malachy se za nimi díval, když odcházeli. Jsem v pěkné bryndě, povídá Joeyovi Cacciamanimu.

To teda jo, řekl Joey. Jak jsem ty ženský viděl, měl jsem sto chutí skočit do Hudsonu.

Malachy přemýšlel, jak se z té šlamastyky dostat. V kapse měl pár dolarů, které mu zbyly z posledního zaměstnání, a v San Francisku nebo v nějakém jiném Sanu někde v Kalifornii měl strýčka. Nebylo by mu líp v Kalifornii, daleko od prsatých sester MacNamarových a od jejich nasupených manželů? Určitě bylo, usoudil nakonec, a tohle rozhodnutí se rozhodl zapít a oslavit kapkou irské. Joey nalil Malachymu dryák, který mu málem sedřel sliznici v krku. Tohle že je irská?, řekl Joeyovi. Tohle jsou prohibiční slivky ze soukromé palírny samotného ďábla. Joey pokrčil rameny. Já nic nevím. Já jenom nalejvám. Pořád to bylo lepší než nic, a Malachy že si dá ještě jednu, a ty si dej taky, Joey, a zeptej se těch dvou sympatických Italů, co si dají oni, a co to povídáš, jistěže mám peníze na zaplacení.

Probudil se na lavičce na předměstském nádraží v Long Islandu, policista mu klepal pendrekem do bot, peníze na útěk byly pryč a sestry MacNamarovy se ho chystaly sežrat zaživa. V Brooklynu.

15

Na svatého Josefa, jednoho sychravého březnového dne, čtyři měsíce po třasáku, se Malachy oženil s Andělou a v srpnu se narodilo dítě. V listopadu se Malachy opil a napadlo ho, že by se mělo zapsat do matriky. Řekl si, že by se mohlo jmenovat Malachy jako on, ale jeho severoirský přízvuk a alkoholické mumlání zmátlo úředníka do té míry, že zkrátka uvedl v křestním listě Mlok jako jméno.

Teprve v prosinci vzali Mloka ke křtu do kostela svatého Pavla a dali mu jméno Francis po otcově otci a po onom roztomilém svatém Františkovi z Assisi. Anděla mu chtěla dát ještě prostřední jméno Munchin po patronovi Limericku, ale Malachy řekl, že jen přes jeho mrtvolu. Žádný jeho syn nebude mít limerické jméno. I s tím jedním jménem je těžké protloukat se životem. Lpění na prostředním jménu je nechutný americký zvyk, a když je někdo pojmenován po světci z Assisi, žádné druhé jméno nepotřebuje.

Křest se opozdil, protože John McErlain, kmotr, kterého si vybrali, se opil v hospodě a na svou povinnost zapomněl. Philomena nařídila manželovi Tommymu, aby šel za kmotra on. Duše dítěte je v nebezpečí, řekla. Tommy svěsil hlavu a zabručel: Tak jo. Půjdu mu za kmotra, ale neručím za to, že nebude jako jeho otec, se kterým jsou jenom potíže a který se tak divně chová, protože kdyby měl být jako on, tak to ať si jde raději rovnou do hospody za Johnem McErlainem. Kněz řekl: Máš svatou pravdu, Tome, jsi správný chlap a slušný člověk, který v životě nepáchne do hospody. Malachy, který právě z hospody přišel patřičně osvěžen, se cítil dotčen a chtěl se s knězem hádat, jedna svatokrádež za druhou. Sundej si ten kolárek a uvidíme, kdo je chlap. Prsatice a jejich nasupení manželé ho museli držet. Andělu, čerstvou matku, to tak rozrušilo, že zapomněla, že drží dítě a to jí vypadlo do křtitelnice, čímž došlo k celkovému ponoření protestantského typu. Ministrant, který knězi pomáhal, dítě vytáhl a vrátil ho Anděle, která vzlykala a tiskla ho na prsa, přičemž z něho crčela voda. Kněz se smál a řekl, že nikdy nic podobného neviděl, že dítě je teď hotový malý baptista a kněze už vlastně nepotřebuje. To Malachyho znovu rozzuřilo a chtěl po knězi skočit, protože měl dojem, že dítě označil za

16

nějaký druh protestanta. Kněz řekl: Klid, člověče, nacházíte se v domě Božím, načež Malachy řekl: V domě Božím prdel složím, a byl vyhozen ven na Court Street, protože říkat prdel v domě Božím se nesmí.

Po křtu řekla Philomena, že má doma za rohem čaj, šunku a koláče. Malachy se zeptal: Čaj? A ona na to: Ano, čaj, nebo snad chceš whisky? Řekl, že čaj bude fajn, ale že si musí nejdřív zajít promluvit s Johnem McErlainem, který neměl dost slušnosti, aby splnil své kmotrovské povinnosti. Anděla řekla: Hledáš jenom výmluvu, abys běžel do hospody, a on na to: Bůh je mi svědkem, že pití je to poslední, na co bych pomyslel. Anděla začala plakat. Tohle je křestní den tvého syna a ty musíš jít chlastat. Delia mu řekla, že je nechutné individuum, ale co se dá čekat od člověka ze severu Irska.

Malachy se podíval z jednoho na druhého, přešlápl na místě, narazil si čepici do očí, ruce zastrčil hluboko do kapes a řekl: Nó jasně, způsobem, jakým se mluví v těch nejzastrčenějších koutech hrabství Antrim, obrátil se a vyrazil po Court Street do hospody na Atlantic Avenue, kde si mohl být jistý, že mu dají pití zadarmo na počest křtu jeho syna.

Sestry a jejich manželé jedli a pili doma u Philomeny, zatímco Anděla seděla v koutě, tišila dítě a plakala. Philomena si nacpala plná ústa chleba a šunky a hučela do Anděly. To máš z toho, že jsi byla tak pitomá. Sotva vylezeš z lodi, narazíš si takového šílence. Neměla jsi se vdávat, dítě jsi měla dát k adopci, a dneska bys byla svobodná ženská. Anděla se rozbrečela ještě víc, načež se do ní pustila pro změnu Delia: No tak, přestaň, Andělo, přestaň. Můžeš si za to sama a nikdo jiný, že jsi se spustila s opilcem ze severu, s chlapem, který ani nevypadá jako katolík s tím svým divným chováním. Já bych řekl, že… že… má v sobě Malachy toho presbyteriánství tak akorát. Ty buď zticha, Jimmy.

Kdybych byla na tvém místě, tak bych se postarala o to, abych už neměla žádné děti. Práci nemá a nejspíš mít nikdy nebude, když tolik pije. Takže… už žádné děti, Andělo. Slyšíš?

Slyším, Philomeno.

17

O rok později se narodilo další dítě. Anděla ho pojmenovala Malachy po otci a po otcovu bratrovi mu dala prostřední jméno Gerard.

Sestry McNamarovy prohlásily, že nemá kouska cti v těle a že s ní nechtějí mít nic společného, dokud nepřijde k rozumu.

Jejich manželé souhlasili.

Hraju si se svým bratrem Malachym na hřišti na Classon AVenue v Brooklynu. Jsou mu dva roky, mně tři. Jsme na velké houpačce.

Nahoru, dolů, nahoru, dolů.

Malachy stoupá nahoru.

Já sklouznu ze sedátka.

Malachy spadne dolů. Houpačka uhodí o zem. Malachy křičí. Drží si pusu a objeví se krev.

Ach, Bože. Krev je zlá. Máma mě zabije.

A už je tady, pokouší se přeběhnout hřiště. Vadí jí přitom veliké břicho.

Cos to udělal? Cos to udělal tomu dítěti?

Nevím, co mám říkat. Nevím, co jsem udělal.

Zatahá mě za ucho. Jdi domů. Do postele.

Do postele? Ted ve dne?

Postrčí mě k brance na hřišti. Jdi.

Zvedne Malachyho a kolébá se pryč.

Před domem je tátův kamarád, pan MacAdomey. Stojí na kraji chodníku se svou ženou Minnie a dívají se na psa, který leží na kanále. Pes má hlavu celou zalitou krví. Krev má stejnou barvu jako krev, která tekla Malachymu z pusy.

Malachy má psí krev a pes má Malachyho krev.

Zatahám pana MacAdorneye za ruku. Říkám mu, že Malachy má krev jako pes.

Jistěže má, Francisi. Kočky ji mají také. I Eskymáci. Je to všechno stejná krev.

Minnie říká: Nech toho, Dane. Nepleť tomu maličkému chlapci hlavu. Říká mi, že toho ubohého pejska srazilo auto a ještě než umřel, doplazil se zprostředka ulice k chodníku. Chtěl domů, chudák pejsek.

18

Pan MacAdomey povídá: Měl bys jít radši domů, Francisi. Nevím, co jsi udělal bratříčkovi, ale maminka s ním musela do nemocnice. Jdi domů, dítě.

Umře Malachy jako pes, pane MacAdorney?

Minnie na to: Kousl se do jazyka. Neumře.

Proč pes umřel?

Přišel jeho čas, Francisi.

Byt je prázdný a já bloumám mezi oběma místnostmi, ložnicí a kuchyní. Táta je venku, shání práci, a máma je v nemocnici s Malachym. Rád bych něco snědl, ale v ledničce není nic než pár lístků zelí, které plavou v tajícím ledu. Táta říkal, ať nejím nic, co plave ve vodě, protože to může být nahnilé. Usnu na rodičovské posteli, a když se mnou máma zatřese, je už skoro tma. Tvůj bratříček se musí trochu prospat. Málem si ukousl jazyk. Zašívali mu to. Jdi vedle.

Táta je v kuchyni a pije černý čaj z velkého bílého smaltovaného hrnku. Vezme mě na klín.

Táto, řekneš mi příběh o Kuku?

O Kukulínovi. Řekni to po mně, Ku-ku-lín. Budu ti o něm vyprávět, když vyslovíš správně jeho jméno. Ku-ku-lín.

Vyslovím jméno správně a on mi vypráví příběh o Kukulínovi, který se ovšem jako chlapec jmenoval jinak. Jmenoval se Setanta. Vyrostl v Irsku v hrabství Antrim, tam, kde žil táta jako kluk. Setanta měl pálku a míč a jednoho dne odpálil míč přímo do tlamy velkého psa, který patřil Kulínovi, a pes se udusil. Ach, to se Kulín rozzlobil, a povídá: Co si teď počnu bez svého velkého psa, kdo mi teď ohlídá dům, ženu a deset malých dětí a všechny ty prasata, slepice a ovce? Setanta řekl: Mrzí mě to. Budu ti hlídat dům sám, s pálkou a míčem, a přejmenuju se na Kukulína, Kulínova psa. A to taky udělal. Hlídal dům a kraj kolem a stal se z něho slavný hrdina, veliký Pes Ulsterský. Táta řekl, že byl větší hrdina než Herkules a Achilles, s nimiž se Řekové pořád vytahují, a že si to mohl v poctivém boji klidně rozdat s i králem Artušem a se všemi jeho rytíři, ale poctivý boj u Angličanů stejně nepřipadá v úvahu.

Tenhle příběh je můj. Táta ho nesmí vypravovat ani Malachymu, ani žádnému jinému dítěti v domě.

19

Když dovypráví, můžu se napít jeho čaje. Čaj je hořký, ale na klíně u táty se mi sedí krásně.

Malachy má celé dlouhé dny nateklý jazyk a stěží může vydat zvuk, natož aby mluvil. Ale i kdyby mohl, nikdo by si ho nevšímal, protože máme dvě nové děti, které přinesl anděl uprostřed noci. Sousedi říkají: Ach, to jsou krásní chlapci, podívejte se na ty veliké oči.

Malachy stojí uprostřed pokoje, dívá se na všechny okolo, ukazuje si na jazyk a říká: Ak, ak. Když mu sousedi říkají: Copak nevidíš, že se teď díváme na tvé bratříčky?, rozpláče se a táta ho pohladí po hlavě. Zastrč jazyk, synku, a běž si hrát s Frankiem ven. Běž.

Na hřišti vyprávím Malachymu o psovi, který umřel na ulici, protože mu někdo napálil míč do tlamy. Malachy vrtí hlavou. Žádný, ak, míč to nebyl. Auto, ak, ho zabilo. Pláče, protože ho bolí jazyk a on sotva mluví, a když nemůžete mluvit, je to hrozné. Nechce mi dovolit, abych ho houpal na zavěšené houpačce. Říká: Zabil jsi mě, ak, na velké houpačce. Nechá se houpat od Freddieho Leibowitze a je celý nadšený a směje se, když vyletí k nebi. Freddie je velký, je mu sedm roků, a já mu říkám, ať mě taky pohoupá. Ne, chtěl jsi zabít bratra, říká on.

Chtěl bych se rozhoupat sám, ale houpačka se jenom naklání dopředu a dozadu a já se vztekám, protože se mi Freddie a Malachy smějou, že to neumím. Jsou z nich teď velcí kamarádi, sedmiletý Freddie a dvouletý Malachy. Smějou se dnes a denně a ze všeho toho smíchu se Malachymu jazyk uzdravuje.

Když se směje, je vidět, jaké má pěkné bílé zoubky, a jak mu oči svítí. Má modré oči jako máma. A zlaté vlásky a růžové tvářičky. Já mám oči hnědé jako táta. Vlasy mám černé a tváře v zrcadle bílé. Dole na chodbě povídá máma paní Leibowitzové, že Malachy je to nejšťastnější dítě na světě. Říká jí: Frankie je divný po otci. Rád bych věděl, co je to „divný”, ale zeptat se nemůžu, protože nemám poslouchat.

Přál bych si, abych se uměl vyhoupnout do nebe, vzhůru do oblak. Letěl bych kolem celého světa a nemusel bych poslouchat své bratry Olivera a Eugena, když se budí uprostřed noci. Máma

20

říká, že mají pořád hlad. Sama v noci pláče taky. Říká, že je utahaná, protože musí pořád kojit a krmit a přebalovat, a čtyři kluci že jsou nad její síly. Přála by si malou holčičku jen pro sebe. Dala by všechno na světě za jednu malou holčičku.

Jsem na hřišti s Malachym. Jsou mi čtyři roky, jemu tři. Dovolí mi, abych ho houpal, protože to sám neumí a Freddie Leibowitz je ve škole. Musíme zůstat na hřišti, protože dvojčata spí a máma říká, že je utahaná. Běžte si hrát ven, říká, a nechte mě odpočinout. Táta je pryč, shání zase práci, a občas, když přijde domů, je cítit po whisky a zpívá všechny ty svoje písničky o trpícím Irsku. Máma se naštve a říká, že jí Irsko může políbit prdel. On na to, že mluví moc pěkně před dětmi, a ona, že ať se nestará, jak ona mluví, že ji zajímá jedině jídlo na stole a trpící Irsko jí může být ukradené. Říká, že den, kdy skončila prohibice, je pro ni dnem smutku, protože táta dostává pití v hospodách, které obchází a nabízí se, že jim zamete a složí sudy s whisky a s pivem. Někdy přinese domů zbytky oběda, který dostane zdarma, žitný chléb, hovězí z konzervy, nakládané okurky. Položí jídlo na stůl a sám pije čaj. Vykládá, že jídlo je pro organismus velký nápor a že nechápe, kde se v nás bere taková chuť k jídlu. Máma říká: Jsou hladoví, protože se nikdy pořádně nenajedí.

Když má táta práci, máma je veselá a zpívá si:

Každý ví, proč polibek od tebe jsem chtěla, y přišlo to náhle a důvod jsem měla, s tebou se měřit, nebo snad věřit,

Že bys mě mohl milovat, že bys mě mohl milovat.

Když táta přinese výplatu za první týden, máma je ráda, že může zaplatit tomu hodnému pánovi v italském obchodě a může zase chodit s hlavou vztyčenou, protože není nic horšího na světě, než když někomu dlužíte peníze nebo jste někomu zavázáni. Uklidí v kuchyni, umyje hrnky a talíře, smete drobečky a kousky jídla ze stolu, vytře lednici a od jiného Itala objedná novou kostku ledu. Koupí toaletní papír, který si bereme na záchod dole na chodbě a který je, jak říká, lepší než titulky v Daily News,

21

co nám jenom začerňují prdel. Vaří vodu na kamnech a celý den stojí u veliké plechové vany, ve které pere naše košile a ponožky, plenky pro dvojčata, naše dvě prostěradla a tři ručníky. Pověsí všechno na šňůru za domem a my se díváme, jak prádlo tančí ve větru na slunci. Říká, že není zrovna nadšená, když sousedi vědí, co pere, ale že nic nevoní tak krásně jako prádlo, které uschne na slunci.

Když táta přinese v pátek večer výplatu za první týden, víme, že bude nádherný víkend. V sobotu večer ohřeje máma vodu na kamnech, umyje nás ve velké plechové vaně a táta nás utře. Malachy se otočí zády a vystrčí zadek. Táta předstírá, že se polekal, a všichni se smějeme. Máma uvaří kakao a můžeme zůstat vzhůru, zatímco táta nám vypráví příběhy, které si vymýšlí. Stačí říct nějaké jméno, třeba pan MacAdorney nebo pan Leibowitz na chodbě, a táta nechá ty dva muže veslovat po řece v Brazílii, kde je honí Indiáni se zelenými nosy a hnědofialovými rameny. Za takových večerů usínáme v klidu, protože víme, že k snídani budou vajíčka, opečená rajčata a topinky, čaj se spoustou cukru a s mlékem a později veliký oběd se šťouchanými brambory, hráškem a šunkou a ovocný piškot, který dělá máma s vrstvami ovoce a s teplou, výbornou kůrčičkou nasáklou sherry.

Když táta přinese výplatu za první týden a je pěkné počasí, vezme nás máma na hřiště. Sedí na lavičce a povídá si s Minnií MacAdoreyovou. Vypráví jí historky o lidech v Limericku a Minnie jí vypráví o lidech v Belfastu a obě se smějou, protože v Irsku žijou legrační lidi na severu i na jihu. Potom učí jedna druhou zpívat smutné písničky a my s Malachym slezeme z houpaček, sedneme si k nim na lavičku a zpíváme s nimi.

To vojáci jednou za noci v táboře o láskách svých rozprávěli.

A všichni tak veselí krom jednoho byli, jenž smuten tam seděl v týli.

Přisedni k nám, dí jeden z těch chlapců, nějaká najde se snad.

A Ned vrtí hlavou a hrdě jim sdělí já lásky mám dvě, a každou jak z hvězd,

22

a žádné z nich nechci se vzdát.

Jedna je máti má, pámbů jí požehnej, a o druhé nechám si zdát.

Zpíváme písničku s nimi a když se Malachy nakonec hluboce ukloní a ukáže rukou k mámě, smějí se obě až k slzám. Dan MacAdorey se u nás zastaví cestou z práce a říká, že Rudy Vallee by si měl začít dávat pozor na konkurenci.

Když přijdeme domů, uvaří máma čaj a dá nám chleba s džemem nebo šťouchané brambory s máslem a se solí. Táta pije čaj, ale nejí. Máma říká: Bože na nebi, jak můžeš celý den dělat a nejíst? On na to: Čaj stačí. Ona: Zničíš si zdraví, a on zase, že jídloje pro organismus velký nápor. Pije čaj, vypráví nám příběhy a ukazuje písmena a slova v Daily News, nebo kouří cigaretu, civí do zdi a olizuje si rty.

Po třech týdnech práce táta peníze domů nepřinese. V pátek večer na něj mamě čekáme a máma nám dá chleba a čaj. Nastává soumrak a na Classon Avenue se rozsvěcují světla. Ostatní muži jsou už doma a večeří vajíčka, protože maso se v pátek jíst nesmí. Z bytů nad námi a pod námi a z chodby v přízemí se ozývají hlasy lidí a Bing Crosby zpívá v rádiu: Brácho, půjč mi pěťák.

Malachy a já si hrajeme s dvojčaty. Víme, že máma dnes nebude zpívat Každý ví, proč polibek od tebe jsem chtěla. Sedí v kuchyni a povídá si pro sebe: Co mám dělat?, až už je pozdě a táta se valí po schodech nahoru a zpívá si Roddyho McCorleye. Vrazí do dveří a volá na nás: Kde jsou mí vojáci? Kde jsou mí čtyři válečníci?

Máma říká: Nech ty kluky na pokoji. Šli spat napůl hladoví, protože ty sis musel nalít břicho whiskou.

Táta vstoupí do dveří ložnice. Vstávat, chlapci, vstávat. Šesták pro každého, kdo slíbí, že položí život za Irsko.

Potkali jsme se v lesích Kanady z jednoho krásného ostrova prchli, velká je nová zem, avšak z dálavy srdce po vlasti nám truchlí.

23

Vstávat, chlapci, vstávat. Francisi, Malachy, Olivere, Eugene. Rytíři červené větve, Feniáni, IRA, vzhůru, vzhůru.

Máma je v kuchyni, celá se třese, vlasy jí plihnou na vlhkých tvářích. Nemůžeš je nechat na pokoji?, říká. Ježíšmariasvatýjosef, copak nestačí, že přijdeš domů bez halíře v kapse? Musíš ještě ke všemu ohlupovat ty ubohé děti?

Přijde k nám. Jděte zpátky do postele, říká.

Já chci, aby byli vzhůru, halasí on. Chci, aby byli připraveni na den, kdy bude svobodné celé Irsko, od středu země až k mořím.

Nerozčiluj mě, říká ona, nebo bude v domě tvojí matky smutek.

Táta si stáhne čepici přes tvář a vzlyká: Moje ubohá matka. Ubohé Irsko. Ach, co budeme dělat?

Máma mu povídá: Jsi opilý poděs, a nám říká znovu, ať jdeme spát.

Ráno, čtvrtý pátek, co chodí táta do práce, se ho máma ptá, jestli přijde večer s výplatou domů, nebo zase všechno prochlastá? Táta se podívá na nás a zavrtí nesouhlasně hlavou směrem k mámě, jako kdyby říkal: Takhle bys před dětmi mluvit neměla.

Máma se nedá odbýt. Ptám se tě, přijdeš domů včas, abychom se mohli navečeřet, nebo přijdeš o půlnoci bez peněz, a do rána budeš zpívat Kevina Barryho a všechny ty další cajdáky?

Táta si nasadí čepici, strčí ruce do kapes, vzdychne a podívá se do stropu. Už jsem ti jednou řekl, že přijdu.

Odpoledne nás máma oblékne. Dvojčata dá do kočárku a vyrazíme do dlouhých ulic Brooklynu. Občas dovolí Malachymu, aby se do kočárku posadil, když ho poklusávání vedle ní unaví. Mně říká, že jsem moc velký na to, abych si sedal do kočárku. Mohl bych jí říct, že mě bolí nohy, protože jí nemůžu stačit, ale ona si dneska nezpívá a já vím, že není vhodná doba na to, abych jí vyprávěl o svých bolestech.

Přijdeme k velké bráně, u které stojí prosklená budka a v ní sedí nějaký muž. Máma se s tím mužem dá do řeči. Ptá se ho, jestli ji pustí dovnitř, tam, co chlapi dostávají výplatu, a jestli by jí nemohli dát něco z tátovy mzdy, aby všechno neutratil po hos

24

podách. Muž vrtí hlavou. Lituju, paní, ale kdybychom tohle dělali, tak nám to tady polovina ženských z Brooklynu vezme útokem. Spousta chlapů pije, ale dokud chodí ráno střízliví a dělají svou práci pořádně, nemůžeme s tím nic dělat.

Čekáme na druhé straně ulice. Máma mě nechá sedět na chodníku opřeného zády o zeď. Dvojčatům dá lahve s vodou a cukrem, ale my s Malachym musíme čekat, až jí dá táta peníze, abychom mohli jít k Italům pro čaj a pro chleba a pro vajíčka. V půl páté zahvízdá píšťala a chlapi v čepicích a montérkách se vyrojí z brány, tváře a ruce mají černé od práce. Máma říká, ať dáváme dobrý pozor, jestli uvidíme tátu, protože ona má tak špatné oči, že sotva dohlédne přes ulici. Z brány vycházejí nejprve tucty chlapů, pak už jich je jen pár a nakonec žádný. Máma křičí: Jak to, že jste ho neviděli? Jste slepí nebo co?

Jde zpátky k muži v budce. Víte určitě, že tam uvnitř nikdo nezůstal?

Vím to určitě, paní, říká on. Jsou pryč. Nechápu, jak vám mohl proklouznout.

Jdeme zpátky dlouhými ulicemi Brooklynu. Dvojčata zvedají lahve a křičí, že chtějí ještě vodu s cukrem. Malachy říká, že má hlad, a máma mu povídá, aby ještě chvilku počkal, že dostaneme peníze od táty a všichni si dáme pořádnou večeři. Půjdeme k Italům, koupíme vajíčka, opečeme si chleba na otevřeném ohni na sporáku a namažeme si ho džemem. To si pochutnáme. A všem nám bude příjemně a teploučko.

Na Atlantic Avenue je už tma a všechny hospody kolem longislandského nádraží v té tmě hlučí a září. Jdeme od jedné hospody k druhé a hledáme tátu. Máma nás nechá venku u kočárku a sama jde dovnitř, nebo posílá mě. Uvnitř je spousta hlučných mužů a zvětralý zápach mi připomíná tátu, když přijde domů a je cítit po whisky.

Muž za pultem povídá: No tak, kloučku, copa bys rád? Víš, že sem správně nesmíš?

Hledám tátu. Je tady můj táta?

Japa to mám vědět, kloučku? Kdo je tvůj táta?

Jmenuje se Malachy a zpívá Kevina Barryho.

Malarkey?

25

Ne, Malachy.

Malachy? A že zpívá Kevina Barryho?

Volá na muže za pultem: Neznáte, chlapi, ňákýho Malachyho, kerej zpívá Kevina Barryho?

Muži vrtí hlavami. Jeden říká, že znal chlápka jménem Michael, který zpíval Kevina Barryho, ale ten se upil, protože mu nic jinýho nezbývalo, když přišel z války jako mrzák.

Hospodský říká: Jéžiši, Pete, já se tě snad neptal na celý dějiny světa, nebo snad jó? Hele, chlapče. My tady lidem zpívat nedovolujeme. Jsou z toho maléry. A s Irama nejvíc. Necháš je zpívat a za chvíli už lítaj pěsti. Krom toho jsem nikdy nezaslech jméno Malachy. Jak vidíš, chlapče, žádnej Malachy tady není.

Muž, který se jmenuje Pete, mi podává sklenici. Tumáš, chlapče, dej si loka, ale hospodský říká: Co to děláš, Pete? Chceš toho kluka opít? Ještě jednou to uděláš, Pete, a natrhnu ti prdel.

Máma prohledá všechny hospody kolem nádraží a pak to vzdá. Opře se o zeď a pláče. Ježíšikriste, teď se musím vláčet celou cestu na Classon Avenue se čtyřmi hladovými dětmi. Pošle mě zpátky do hospody, ve které mi Pete nabízel loka, abych se zeptal, jestli by mi hospodský nenalil do lahví pro dvojčata vodu a nepřidal do každé trochu cukru. Mužům v baru to přijde hrozně legrační, že má hospodský nalévat vodu do lahví pro mimina, ale on je velký chlap a říká jim, ať jsou zticha. Říká mi, že mimina by měla pít mlíko a ne vodu, a když mu povím, že máma nemá peníze, vylije vodu z lahví a naplní je mlékem. Pověz svý mámě, že to potřebujou na zuby a na kosti. Když budete pít vodu s cukrem, dostanete leda křivici. To řekni svý mámě.

Máma má z mléka radost. Říká, že to všechno ví, o zubech a o kostech a o křivici, ale že žebráci si nemůžou vybírat.

Když se dostaneme na Classon Avenue, jde rovnou do obchodu k Italům. Říká muži za pultem, že se dnes večer její manžel opozdil, že asi pracuje přesčas, a jestli by nemohla dostat něco na dluh, že to zítra určitě zaplatí.

Páninko, vy svoje dluhy dycky dřív nebo pozdějc zaplatíte, říká Ital. Můžete si v tomhle obchodě vybrat, co budete chtít.

No, já toho moc nechci, povídá ona.

26

Cokoli chcete, páninko, protože já vím, že jste poctivá ženská a máte hejno krásnejch dětí.

Máme vajíčka a topinky s džemem, ale jsme tak ušlí z dlouhých ulic Brooklynu, že sotva žvýkáme. Dvojčata po jídle usnou a máma je položí na postel, aby jim vyměnila plenky. Pošle mě dolů, abych plenky přepral na záchodě a mohly se pověsit, usušit a zítra znovu použít. Malachy jí pomáhá umýt dvojčatům zadečky, přestože už sám usíná.

Vlezu do postele s Malachym a s dvojčaty. Vykukuju zpod přikrývky a vidím mámu u stolu v kuchyni, jak kouří cigaretu, pije čaj a pláče. Chtěl bych vstát a povědět jí, že už brzy budu velký chlap a že budu pracovat tam, co je ta velká brána, a každý pátek přinesu domů peníze na vajíčka a na topinky s džemem a ona si zase bude moci zpívat Každý ví, proč polibek od tebe jsem chtěla.

Příští týden ztratí táta práci. V pátek večer přijde domů, hodí výplatu na stůl a říká mámě: Tak už jseš spokojená? Potloukáš se kolem brány, stěžuješ si a obviňuješ mě, až mě vyhodili. Čekali na záminku a tys jim ji dala.

Vezme si z výplaty pár dolarů a jde ven. Domů se vrátí pozdě, řve a zpívá. Dvojčata pláčou, máma je konejší a sama pak dlouho pláče.

Na hřišti jsme celé hodiny, když dvojčata spí, když je máma unavená, nebo když táta přijde domů, je cítit po whisky a vyřvává písničku o Kevinu Barrym, jak ho věšeli v pondělí ráno, nebo o Roddym McCorleyovi.

Uličkou úzkou když pozvolna šel s úsměvem, hrdý a mlád, na krku konopnou oprátku měl, a zlaté kudmy zdobily šat.

Nekane slza z jasných očí radostně modrých jak vřes, když Roddy McCorley na smrt kráčí na mostě v Toome dnes.

27

Když zpívá, pochoduje kolem stolu, máma pláče a dvojčata skučí spolu s ní. Říká: Jdi ven, Frankie, jdi ven, Malachy. Neměli byste svého otce v takovém stavu vidět. Zůstaňte na hřišti.

Nevadí nám, že musíme být na hřišti. Hrajeme si s listím, které se kupí na zemi, a houpeme se navzájem na houpačce, ale pak přijde zima a houpačky na Classon Avenue jsou zamrzlé a ani se nehnou. Minnie MacAdoreyová říká: Bůh pomáhej těm maličkým chlapcům. Nemají dohromady ani jednu rukavici. To mě rozesměje, protože vím, že máme s Malachym dohromady čtyři ruce a jedna rukavice by byla k ničemu. Malachy neví, čemu se směju. Dokud mu nebudou čtyři roky a nepotáhne mu na pátý, nebude vědět nic.

Minnie nás vezme k sobě a dá nám čaj a ovesnou kaši s džemem. Pan MacAdorey sedí v křesle s novým miminem, Maisie. Dává jí pít z láhve a zpívá:

Paci, paci, pacičky, táta přijde z prácičky, v kapse má žemličku pro svoji holčičku.

Paci, paci, pacičky, táta přijde z prácičky, peněz má jak slupek, máma holej pupek.

Malachy se pokouší písničku zazpívat, ale já mu řeknu, ať toho nechá, že je to Maisiina písnička. Rozbrečí se a Minnie povídá: No tak, no tak. Můžeš si tu písničku zpívat. Je pro všechny děti. Pan MacAdorey se na Malachyho usměje a já si říkám, v jakém to žijeme světě, když si každý může zpívat písničku, která patří někomu jinému.

Nemrač se, Frankie, povídá Minnie. Vypadáš pak smutně a Pámbů ví, že toho smutku je už tak na světě dost. Brzo budeš mít sestřičku a budeš moct tu písničku zpívat jí. Ano, ano. Budeš mít sestřičku, už je to jisté.

28

Minnie má pravdu a mámě se splní sen. Brzy se narodí děťátko, malá holčička, a dostane jméno Margareta. Všichni Margaretu milujeme. Má černé kudrnaté vlasy a modré oči jako máma a mává ručičkama a cvrliká jako ptáček na stromě na Classon Avenue. Minnie říká, že když to dítě na nebi dělali, byl zrovna svátek. Paní Leibowitzová říká, že svět ještě neviděl takové oči, takový úsměv, takové štěstí. Chce se mi tančit, když ji vidím, říká paní Leibowitzová.

Táta chodí celý den po městě a hledá práci, a když přijde domů, vezme Margaretu do náručí a zpívá jí písničku:

Ve stinném koutku, kde měsíc svítil já skřítka jsem vyslídil.

Měl rudou čepičku, po boku kudličku, hned se mi zalíbil.

Tuky ťuk kladívkem do botičky zatloukal hřebíčky,

já se smál, konečně ze jsem ho polapil, on se mi také smál.

Obchází kuchyň a povídá si s ní. Říkají, jaká je hezoučká s těmi černými kudrlinami a modrýma očima po mamince. Povídá jí, že ji vezme do Irska a tam se budou procházet údolími Antrimu a koupat se v jezeře Lough Neagh. Brzy už dostane práci, o to se postará, a ona bude mít šaty z hedvábí a botičky se stříbrnými přezkami.

Čím víc táta Margaretě zpívá, tím míň ona pláče, a jak dny plynou, začne se dokonce smát. Máma říká: Podívejte se na něho, jak se s tím dítětem v náručí pokouší tancovat, přestože má obě nohy levé. Směje se a my se smějeme taky.

Když byla dvojčata malá a brečela, říkali jim táta s mámou Hajej a Spinkej a krmili je, a oni zase usnuli. Ale když pláče Margareta, rozhostí se ve vzduchu jakýsi vznešený smutek, táta vyskoč? v mžiku z postele a vezme ji do náručí, tancuje s ní pomalu kolem stolu, zpívá jí a brouká, jako kdyby byl máma. Když přechází kolem okna, jímž dovnitř svítí lampy z ulice, jsou mu na tváři vidět slzy, což je zvláštní, protože jinak kvůli

29

ničemu nebrečí, ledaže se napije a zpívá písničky o Kevinu Barrym a o Roddým McCorleyovi. Teď pláče kvůli Margaretě a přitom z něj vůbec není cítit pití.

Máma říká Minnii MacAdoreyově: Je z toho dítěte v sedmém nebi. Od té doby, co se narodila, nedotkl se kapky pití. Měla jsem mít holčičku už dávno.

Chlapečci jsou taky skvělí, říká Minnie. Ach, ti jsou roztomilí, ale chce to, abys měla ještě holčičku jenom pro sebe.

Matka se směje: Pro sebe? Pane na nebi, kdybych ji nekojila, tak by mi ji ani nepůjčil. Vždyť on ji drží v náručí ve dne v noci.

Minnie říká, že je to stejně roztomilé, vidět mužskýho, který je tak okouzlen svojí holčičkou, ale copak z ní snad není okouzlen každý?

Každý.

Dvojčata už umějí stát a chodit a každou chvíli mají nějakou nehodu. Zadky mají opruzené, protože jsou věčně počůraní a pokakaní. Dávají si do pusy špinavé věci, kousky papíru, peří, tkaničky od bot a je jim pak špatně. Máma říká, že se z nás ze všech zblázní. Oblékne dvojčata, dá je do kočárku a Malachy a já je odvezeme na hřiště. Chladné počasí už pominulo a na Classon Avenue se zelenají stromy.

Závodíme s kočárkem kolem hřiště a dvojčata se smějí a vydávají nesrozumitelné dětské zvuky, až dostanou hlad a rozbrečí se. V kočárku jsou dvě lahve se sladkou vodou a tou je na chvíli utišíme, než dostanou hlad znovu a brečí tak usilovně, že nevím, co mám dělat, protože jsou tak malí, a já bych jim dal nejraději k jídlu všechno, jen aby se smáli a vydávali zase dětské zvuky. Mají rádi kaši, kterou jim dělá máma v hrnci, chleba rozmočený v mléce a vodě s cukrem. Máma tomu říká chlebíček s dobrůtkou.

Kdybych teď vzal dvojčata domů, máma by mi vyhubovala, že ji nenechám odpočinout nebo že probudím Margaretu. Máme zůstat na hřišti, dokud nevystrčí hlavu z okna a nezavolá nás domů. Šklebím se legračně na dvojčata, aby přestala brečet. Dám si na hlavu kus papíru a nechám ho spadnout a oni se smě

30

jí a smějí. Tlačím kočárek k Malachymu, který si hraje na houpačkách s Freddiem Leibowitzem. Malachy se pokouší vyprávět Freddiemu všechno, co ví o Setantovi a o tom, jak se z něho stal Kukulín. Říkám mu, ať toho nechá, protože je to můj příběh. Ale on nepřestane. Strčím do něj a on křičí: Bé, bé, řeknu to mámě. Freddie strčí do mě a mně se v hlavě zatmí a pustím se do něj pěstmi, koleny a kopu ho nohama, až začne křičet: Hej, přestaň, přestaň, ale já nepřestanu, protože prostě nemůžu, nevím proč, a kdybych přestal, Malachy by mi dál kradl můj příběh. Freddie mě odstrkuje, utíká pryč a křičí: Frankie mě chtěl zabít. Frankie mě chtěl zabít. Nevím, co mám dělat, protože jsem se ještě nikdy nepokusil někoho zabít, a Malachy, už zase na houpačce, křičí: Nezabíjej mě, Frankie, a vypadá tak bezmocně, že ho obejmu a pomůžu mu z houpačky dolů. Obejme mě taky. Nikomu už ten příběh nebudu vyprávět. Nebudu už Freddiemu vyprávět o Kuku. Chce se mi smát, ale nemůžu, protože dvojčata v kočárku brečí a na hřišti je tma, takže nemá cenu, abych se legračně šklebil a nechal si padat papír z hlavy, protože ve tmě stejně není nic vidět.

Italský obchod s potravinami je přes ulici a já vidím banány, jablka a pomeranče. Vím, že dvojčata můžou banány jíst. Malachy banány zbožňuje a já je mám taky rád. Jenže to chce peníze. Italové nejsou zrovna známí tím, že by zadarmo rozdávali banány, a už vůbec ne McCourtům, kteří jim stejně už dluží za jídlo.

Máma mi říkává: Nikdy, nikdy neodcházej ze hřiště, leda když jdeš domů. Ale co mám dělat, když mi dvojčata v kočárku řvou hlady? Říkám Malachymu, že se hned vrátím. Rozhlédnu se, jestli se nikdo nedívá, popadnu trs banánů před italským obchodem a utíkám po Myrtle Avenue od hřiště pryč, kolem bloku a zpátky k zadní straně, kde je díra v plotě. Odvezeme kočárek do tmavého kouta a oloupeme dvojčatům banány. V trsu je pět banánů a my hodujeme v tmavém koutě hřiště. Dvojčata slintají a žvýkají a rozmazávají si banány po obličeji, po vlasech, po oblečení. V té chvíli mě napadne, že nastane vyptávání. Máma bude chtít vědět, proč jsou dvojčata zapatlaná od banánů a kde jsem je sebral. Nemůžu jí říct o italském krámě na rohu. Budu muset říct, že mi je dal nějaký člověk.

31

To řeknu. Nějaký člověk.

Pak se stane divná věc. V brance k hřišti se objeví nějaký člověk. Volá na mne. Ach, Bože, to je ten Ital. Hej, synku, pocem. Jo, s tebou mluvím. Pocem ke mně.

Jdu k němu.

Ty seš ten kluk s malejma bratříčkama, že jo? S dvojčatama.

Ano, pane.

Tumáš. Vem si tady ten pytel s ovocem. Dybych ti ho nedal, stejně bych to vyhodil. Tumáš, vem si ten pytel. Jsou v něm jabka, pomeranče a banány. Máš přeci rád banány, ne? Aha. Já vím, že je máš rád. Na, vem si ten pytel. Tvoje máma je hodná ženská. Tvůj táta? No, znáš to, má problém, má ten irskej tik. Dej dvojčatům banán. Ať jsou zticha. Jsou slyšet přes celou ulici.

Děkuju, pane.

Jémine. To je slušnej kluk. Kde ses to naučil?

Otec mi říkal, že se má poděkovat, pane.

Tvůj otec? No podívejme.

Táta sedí u stolu a čte noviny. Říká, že president Roosevelt je dobrý člověk a že už brzy bude mít v Americe každý práci. Máma sedí na druhé straně stolu a krmí Margaretu z lahve. Má přísný výraz, který mě leká.

Kde jsi vzal to ovoce?

Od jednoho člověka.

Jakého člověka?

Ital mi ho dal.

Ukradls to ovoce?

Malachy říká: Ten pán. Ten pán dal Frankiemu pytel.

A cos to udělal Freddiemu Leibowitzovi? Jeho matka tady byla. Moc hodná ženská to je. Nevím, co bychom si bez ní a bez Minnie MacAdoreyové počali. A ty musíš mlátit chudáka Freddieho.

Malachy začne vyskakovat na židli. Nebil ho. Nebil. Nechtěl ho zabít. Ani mě nechtěl zabít.

Táta říká: Přestaň, Malachy, přestaň. Pojď ke mně. A vezme Malachyho na klín.

Máma povídá: Jdi dolů a omluv se Freddiemu.

32

Ale táta na to: Chceš se Freddiemu omluvit?

Nechci.

Rodiče se po sobě podívají. Táta říká: Freddie je hodný chlapec. Houpal jenom tvého bratříčka na houpačce. Je to tak?

Chtěl mi ukrást příběh o Kukulínovi.

Ale né. Freddieho příběh o Kukulínovi nezajímá. Má svůj vlastní příběh. Stovky příběhů. Je Žid.

Co je Žid?

Táta se směje. Žid… Židi jsou lidi s vlastními příběhy. Nepotřebují Kukulína. Mají Mojžíše. Mají Samsona.

Kdo je Samson?

Když půjdeš dolů a promluvíš si s Freddiem, budu ti pak vyprávět o Samsonovi. Můžeš říct Freddiemu, že tě to mrzí a že už to víckrát neuděláš, a můžeš se ho přitom zeptat i na Samsona. Řekni, co chceš, ale musíš si s Freddiem promluvit. Uděláš to?

Holčička v mámině náručí slabě zapláče, táta vyskočí a upustí Malachyho na podlahu. Je v pořádku? Máma říká: Samozřejmě, je v pořádku. Krmí se. Pane na nebi, jaký ty jsi nervák.

Povídají si teď o Margaretě a mě si přestanou všímat. Nevadí mi to. Jdu dolů do přízemí zeptat se Freddieho na Samsona, jestli je Samson stejně tak dobrý jako Kukulín, jestli má Freddie svůj vlastní příběh, nebo jestli mi chce pořád ještě ukrást Kukulína. Malachy chce jít se mnou, když teď táta stojí a nemá už klín.

Paní Leibowitzová říká: Ach, Frankie, Frankie, pojď dál, pojď. A malý Malachy přišel s tebou. A řekni mi, Frankie, cos to udělal Freddiemu? Chtěls ho zabít? Freddie je dobrý chlapec, Frankie. Čte knihy. Poslouchá rádio se svým papá. Houpe tvého bratra na houpačce. A ty ho chceš zabít. Ach, Frankie, Frankie. A chudák tvoje matka má nemocnou holčičku.

Ona není nemocná, paní Leibowitzová.

Ale je. Je to nemocný dítě. Já znám nemocný děti. Dělám ve špitále. Nic mi neříkej, Frankie. Pojď dál, pojď dál. Freddie, Freddie, Frankie je tady. Pojď sem. Frankie už tě nezabije. Ani tebe, ani malého Malachyho. Hezký židovský jméno, dáš si kus kolá

33

če, ne? Proč ti dali židovský jméno, hm? Ták, sklenice mléka, kousek koláče. Vy jste hoši tak hubený, Irové snad vůbec nejedí.

Sedíme s Freddiem u stolu, jíme koláče a pijeme mléko. Pan Leibowitz sedí v křesle, čte noviny a poslouchá rádio. Občas řekne něco paní Leibowitzová, ale já mu nerozumím, protože mu z úst vycházejí zvláštní zvuky. Freddie mu rozumí. Když vydá pan Leibowitz zvláštní zvuk, Freddie vstane a donese mu koláč. Paní Leibowitzová se na Freddieho usměje a pohladí ho po hlavě a Freddie se na ni taky usměje a vydá zvláštní zvuk.

Paní Leibowitzová kroutí nade mnou a nad Malachym hlavou. Ojoj, jak jste hubený. Říká ojoj každou chvíli, až se Malachy rozesměje a řekne taky ojoj a Leibowitzovi se smějí a pan Leibowitz říká slova, kterým rozumíme: Když Ir říká ojoj, tak se směje. Paní Leibowitzová se rozesměje, až se jí třese celé tělo a popadá se za břicho a Malachy zase řekne ojoj, protože ví, že tak každého rozesměje. Řeknu také ojoj, ale nikdo se nesměje a já vím, že ojoj patří Malachymu, jako Kukulín patří mně, a Malachy si může svoje ojoj nechat.

Paní Leibowitzová, náš táta říkal, že má Freddie nějaký oblíbený příběh.

Malachy povídá: O Samovi, o Samovi, ojoj. Všichni se zase rozesmějou, ale já ne, protože si nemůžu vzpomenout, co je dál po Samovi. Freddie mumlá přes koláč: O Samsonovi, a paní Leibowitzová mu říká: Nemluv s plnou husou, a já se musím smát, protože je dospělá a říká husa místo pusa. Malachy se směje, protože já se směju, a Leibowitzovi se dívají jeden na druhého a usmívají se. Freddie říká: O Samsonovi ne. Můj oblíbený příběh je o Davidovi a obru Goliášovi. David ho zabil prakem, praštil ho kamenem do hlavy. Mozky se mu roztekly po zemi.

Mozek se mu roztekl po zemi, říká pan Leibowitz.

Ano, papá.

Papá. Tak říká Freddie svému otci, kdežto my říkáme našemu otci táta.

Vzbudí mě mámin šepot. Co je s tím dítětem? Je ještě brzo, v místnosti není moc světla, ale táta stojí u okna s Margaretou v náručí. Houpá ji a vzdychá.

34

Máma říká: Je snad… je nemocná?

No, je nějaká tichá a trochu studená.

Máma vyskočí z postele a vezme dítě do náručí. Jdi pro doktora. Jdi, proboha, a tátasi natáhne kalhoty, zastrčí si do nich košili, nebere si žádné sako, ani boty, ani ponožky, přestože je dnes zima.

Čekáme doma, dvojčata spí v nohách postele, Malachy se vrtí vedle mne. Frankie, já chci napít. Máma v posteli kolíbá holčičku v náručí. Ach, Margareto, Margareto, má jediná malá lásko. Otevři svá krásná modrá očička, má malá chudinko.

Naliju do hrnku vodu pro Malachyho a pro sebe a máma začne kvílet: Vodu pro sebe a pro bratra. No, to je pěkné. A pro sestru nic. Nic pro ubohou malou sestřičku. Zeptal ses, jestli má v hlavě pusu? Zeptal ses, jestli by nechtěla kapku vody? Ach, kdepak. Jen běž a vypij si tu svou vodu, i se svým bratrem, dělejte jakoby nic. Pro vás je to den jako každý jiný, že ano? A dvojčata spí, jako by jim bylo všechno jedno, a jejich ubohá sestřička mi leží nemocná v náručí. Nemocná v náručí. Ach, Ježíši drahý na nebi.

Proč takhle mluví? Nemluví dneska jako moje máma. Chci tátu. Kde je můj táta?

Vlezu zpátky do postele a rozpláču se. Malachy říká: Proč brečíš? Proč brečíš?, až se do mě znova pustí máma. Já mám v náručí tvoji nemocnou sestru a ty tady kňouráš a naříkáš. Jestli tam na tebe půjdu, dám ti co proto, abys měl proč brečet.

Táta se vrátí s doktorem. Je z něj cítit whisky. Doktor holčičku prohlédne, proklepe ji, zvedne jí víčka, prohmatá krk, ruce, nohy. Postaví se a zavrtí hlavou. Je mrtvá. Máma vezme děcko do náručí a otočí se ke zdi. Doktor chce vědět: Měla nějaký úraz? Neupustil ji někdo na zem? Nehráli si s ní chlapci moc divoce? Nic takového?

Táta vrtí hlavou. Doktor říká, že ji bude muset vzít s sebou, že ji musí ještě nechat prohlídnout, a táta mu podepíše nějaký papír. Máma prosí, aby jí nechal její holčičku aspoň ještě pár minut, ale doktor říká, že nemá tolik času, nemůže u nás zůstat celý den. Když chce táta Margaretu vzít, máma se s ní odtáhne ke zdi. Má divoký výraz, černé kudrnaté vlasy jí visí splihle do

35

čela a v obličeji je zpocená, oči má široce otevřené a ve tváři se jí lesknou slzy, vrtí hlavou a sténá. Ach ne, ach ne, až jí táta nakonec vezme dítě z náručí. Doktor zabalí Margaretu celou do přikrývky a máma křičí: Ach Ježíši Kriste, vždyť ji udusíte. Ježíšmarjájosefe, pomozte mi. Doktor odejde. Máma se obrátí ke zdi, zůstane nehybně ležet a nevydá ani hlásku. Dvojčata jsou vzhůru, pláčou hlady, ale táta stojí uprostřed místnosti a civí do stropu. Ve tváři je bílý jako křída a pěstmi se bije do stehen. Dojde k posteli a položí mi ruku na hlavu. Ruka se mu chvěje. Francisi, já si dojdu pro cigarety.

Máma zůstane v posteli celý den a skoro se nepohne. Naplníme s Malachym lahve pro dvojčata vodou s cukrem. V kuchyni najdeme půl bochníku ztvrdlého chleba a dva studené párky. Nemůžeme si dát čaj, protože led v ledničce už zase roztál a mléko je kyselé, a každý ví, že pít čaj bez mléka se nedá, ledaže mi dá napít táta ze svého hrnku, když vypráví o Kukulínovi.

Dvojčata už mají zase hlad, a já vím, že jim nemůžu celý den dávat vodu s cukrem. Uvařím v hrnci kyselé mléko, rozmačkám v něm trochu ztvrdlého chleba a zkouším je krmit z hrnku chlebem s dobrůtkou. Ošklíbají se a běží s pláčem k mámě v posteli. Je pořád obrácená tváří ke zdi a oni zase s pláčem běží ke mně. Nechtějí chleba s dobrůtkou, dokud nepřebiju chuť kyselého mléka cukrem. Teď konečně jedí, usmívají se a roztírají si dobrůtku po tvářích. Malachy si dá s nimi, a když to může jíst on, můžu to jíst já taky. Sedíme všichni na podlaze, jíme dobrůtku, ukusujeme studený párek a pijeme vodu, kterou máma uchovává v lednici v lahvi od mléka.

Když se najíme a napijeme, musíme jít na záchod dolů na chodbu, ale nemůžeme se dostat dovnitř, protože je tam paní Leibowitzová, pobrukuje si a zpívá. Volá na nás ven: Počchejte, těti, počchejte, miláčkové. Jenom dvě vteřinky. Malachy začne tleskat rukama, tancuje dokola a zpívá: Počchejte, těti, počchejte, miláčkové. Paní Leibowitzová otevře dveře. Podívejte se na něj. Hotový hérec. Tak co, těti, japak je mamince?

Je v posteli, paní Leibowitzová. Doktor si vzal Margaretu a táta šel pro cigarety.

36

Ach, Frankie, Frankie. Já jsem říkala, že to dítě je nemocné.

Malachy tiskne nohy k sobě. Musím čůrat. Musím čůrat.

Tak už jdi čůrat. Vy chlapci se vyčůráte a podíváme se na maminku.

Když se vyčůráme, jdeme se s paní Leibowitzovou podívat na mámu. Ach, paní McCourtová. Ojoj, miláčku. Koukněte na to. Koukněte na ty dvojčata. Jsou celý nahatý. Copak se děje, paní McCourtová, co? Holčička je nemocná? Tak na mě mluvte. Chudák ženská. No tak, otočte se, paninko. Mluvte na mě. Ojoj, to je nadělení. Mluvte na mě, paní McCourtová.

Pomůže mámě posadit se a opřít se o zeď. Máma se zdá menší. Paní Leibowitzová říká, že přinese trochu polévky, a mně řekne, abych sehnal vodu a otřel mámě obličej. Namočím ručník ve studené vodě a dám jí ho na čelo. Přitiskne si mou ruku na tvář. Ach, Ježíšikriste, Frankie. Ježíšikriste. Nechce mi ruku pustit a já dostanu strach, protože jsem ji takovou ještě nikdy neviděl. Říká Frankie jenom proto, že drží moji ruku, ale myslí přitom na Margaretu, ne na mě. Tvoje roztomilá sestřička je mrtvá, Frankie. Mrtvá. A kde je tvůj otec? Pustí mou ruku. Řekla jsem, kde je tvůj otec? Pije. Někde pije. V domě není ani halíř. Nemůže sehnat práci, ale peníze na pití má, na pití má, na pití má, na pití má. Zvrátí hlavu dozadu, uhodí se o zeď a naříká: Kde je? Kde je? Kde je moje holčička? Ach, Ježíšimarjájosef, pomozte mi dneska v noci. Nebo se zblázním, jako že je nade mnou. Dočista se zblázním.

Paní Leibowitzová spěchá dovnitř. Paninko, paninko, copak se děje? Malá holčička. Kde je?

Máma začne znovu naříkat: Mrtvá, paní Leibowitzová. Mrtvá. Hlava jí upadne a tělo se začne kývat zepředu dozadu. Uprostřed noci, paní Leibowitzová. V kočárku. Měla jsem na ni dávat pozor. Sedm týdnů byla na tomhle světě a umřela uprostřed noci, sama, paní Leibowitzová, úplně sama v tom kočárku.

Paní Leibowitzová vezme mámu do náručí. Pšš, pšš. To se malým děťátkům stává. To se stává, paninko. Pán si ji vzal. V kočárku, paní Leibowitzová. Vedle mojí postele. Mohla jsem ji z něj vyndat a nemusela umřít. Bůh přece nestojí o malá děťátka. Co by si s nima počal?

37

Já nevím, paninko. Bůh mi to neřekl. Vezměte si polévku. Je dobrá. Posílí vás. Chlapci, vezměte si misky. Dám vám polévku.

Co je to misky, paní Leibowitzová?

Ach, Frankie. Ty nevíš, co jsou to misky? Na polévku, miláčku. Vy nemáte misky? Tak podej hrnky na polévku. Uvařila jsem hrachovou a čočkovou polévku. Šunku žádnou. Irové rádi šunku. Žádnou šunku, Frankie. Pijte, paninko. Vypijte tu polévku.

Krmí mámu lžící a otírá jí čůrky polévky na bradě. Já sedím s Malachym na podlaze a pijeme polévku z hrnků. Krmíme lžící dvojčata. Polévka je moc dobrá, horká a hustá. Máma takovou polévku nikdy nedělá a mě napadne, jestli by se nějak nedalo zařídit, aby paní Leibowitzová byla moje máma. Freddie by mohl být mnou a měl by moji matku a mého otce taky, a Malachy a dvojčata by byli jeho bratři. Margaretu už mít nemůže, protože ta je jako ten pes na ulici, kterého odvezli. Nevím, proč ji odvezli. Máma říká, že umřela v kočárku, a to musí být nejspíš stejné, jako kdyby do ní narazilo auto, když ji odvezli.

Kéž by tady Margareta byla, aby si mohla dát polévku. Krmil bych ji lžící, jako krmí paní Leibowitzová mámu, a jí by škrundalo v krku a smála by se, jako se smála s tátou. Už by neplakala a máma by nebyla celé dny a noci v posteli a táta by mi vyprávěl Kukulínovy příběhy a já už bych nechtěl paní Leibowitzovou za svojí matku. Paní Leibowitzová je hodná, ale radši bych, aby mi táta vyprávěl o Kukulínovi a Margareta cvrlikala a máma se smála, když táta tancuje a má přitom obě nohy levé.

Na pomoc přijde Minnie MacAdoreyová. Matko Boží, paní Leibowitzová, ta dvojčata smrdí až do nebe.

O matce Boží nic nevím, Minnie, ale ta dvojčata potřebujou umýt. Potřebujou čisté plenčičky. Frankie, kde jsou čisté plenčičky?

Nevím.

Minnie povídá: Nosí místo plenek hadry. Přinesu nějaké Maisiiny. Frankie, odnes ty hadry a vyhoď je.

Malachy vytáhne Oliverův hadr a já zápasím s Eugenem. Spínací špendlík je zaseklý, a jak se Eugen vrtí, uvolní se, pích

38

ne ho do boku a on začne znovu řvát, že chce mámu. Ale Minnie už je zpátky s ručníkem, mýdlem a horkou vodou. Pomáhám jí umýt vrstvy kadění a ona mi dovolí zapudrovat dvojčatům opruzenou a rozedřenou kůži zásypem. Říká jim, že jsou hodní chlapečci a že pro ně má velké překvapení. Jde dolů a přinese hrnec šťouchaných brambor pro nás pro všechny. V bramborách je spousta soli a másla a mě napadá, jestli by Minnie nemohla být moje matka a já bych takhle nemohl jíst pořád. Kdyby tak mohly být Minnie s paní Leibowitzovou zároveň mými matkami, měl bych pořád polévku a šťouchané brambory.

Minnie sedí s paní Leibowitzovou u stolu. Paní Leibowitzová říká, že se musí něco udělat. Tyhle děti jsou jako dříví v lese, a kdepak je otec? Slyším, jak Minnie šeptá, že někde pije. Paní Leibowitzová povídá, to je chrůza, chrůza, jak ti Irové pijou. Minnie říká, že Dan nepije. Dan se pití ani nedotkne, ale říkal jí, že když děťátko umřelo, tak ten ubožák Malachy McCourt táhl přes celou Flatbush Avenue a Atlantic Avenue jako šílený, vyhodili ho ze všech hospod kolem longislandského nádraží, a policajti by ho určitě zavřeli do vězení, kdyby to neby

lo proto, že mu umřela ta krásná malá holčička.

Má tady čtyři krásné malé kluky, říká Minnie, ale to ho nemůže ukonejšit. Ta malá holčička v něm něco vyrvala. Víte přeci, že když se narodila, tak dokonce přestal pít, a to byl zázrak.

Paní Leibowitzová chce vědět, kde jsou máminy sestřenice, ty velké prsaté ženské s tichými manžely. Ať je Minnie najde a řekne jim, že máminy děti jsou zanedbané, zpustlé, mají opruzené zadky, a vůbec.

Po dvou dnech se vrátí táta z výpravy za cigaretami. Je noc, ale vytáhne nás s Malachym z postele. Je cítit pitím. Nutí nás postavit se v kuchyni do pozoru. Jsme vojáci. Říká nám, že musíme slíbit, že zemřeme pro Irsko.

Zemřeme, táto, zemřeme.

Všichni společně zpíváme Kevina Barryho.

Na Mountjoy v pondělí ráno

na kopci u brodu

39

visí tam Kevin Barry za vlast a svobodu.

Osmnáct jar byl mlád, však nikdo by nepopřel když na smrt ráno šel,

Že hlavu svou hrdé nes.

Někdo klepe na dveře. Je to pan MacAdorey. Proboha, Malachy, vždyť jsou tři hodiny ráno. Vzbudil jsi tím zpíváním celý dům.

Ach Dane, učím jen chlapce zemřít pro Irsko.

Můžeš je učit zemřít pro Irsko ve dne, Malachy.

Je to naléhavé, Dane, je to naléhavé.

Já vím, Malachy, ale jsou to ještě děti. Malí kluci. Jdi už do postele jako slušný člověk.

Do postele? Co budu dělat v posteli? V posteli vidím ve dne v noci její tvářičku, její kudrnaté černé vlásky a krásné modré oči. Ach Ježíši, Dane, co budu dělat? Zabil ji hlad, Dane?

Jistěže ne. Tvoje paní ji kojila. Bůh si ji vzal. Má svoje důvody.

Ještě jednu písničku, Dane, než půjdeme spát.

Dobrou noc, Malachy.

Tak jedem, chlapci. Zpívejte.

Protože svou vlast miloval,

protože měl svou čest,

vzal na se osud mučedníka

a hrdě svou hlavu nes;

věrný až do konce, ach věrný byl,

když k šibenici šel,

na mostě v Toome dnes navěky smrtí

Roddy McCorley oněměl.

Umřete pro Irsko, chlapci?

Umřeme, táto.

A v nebi se všichni setkáme s vaší sestřičkou, co říkáte, chlapci?

40

Setkáme, táto.

Bratr stojí s tváří přitisknutou k noze od stolu a spí. Táta ho zvedne, potácí se s ním přes místnost a položí ho vedle mámy. Vlezu do postele a táta, pořád ještě oblečený, si lehne vedle mne. Těším se, že mě obejme, ale on zpívá dál Roddyho McCorleye a vykládá Margaretě: Ach, má malá kučeravá modrooká lásko, obléknu tě do hedvábí a pojedeme na Lough Neagh, až je za oknem ráno a já usnu.

Té noci ke mně přijde Kukulín. Na rameni má velikého zeleného ptáka, který zpívá o Kevinu Barrym a o Roddym McCorleyovi, a mně se pranic nelíbí, protože mu přitom ze zobáku kape krev. Kukulín svírá v jedné ruce gae bolga, oštěp tak těžký, že on jediný jím dokáže hodit. V druhé ruce drží banán, který podává ptákovi, ale ten jenom skřehotá a plive na něj krev. Divím se, proč mu to Kukulín trpí. Kdyby na mě dvojčata plivala krev, když jim nabízím banán, nejspíš bych je tím banánem praštil přes hlavu.

Ráno sedí táta u stolu v kuchyni a já mu vyprávím svůj sen. Říká, že za starých časů v Irsku žádné banány nebyly, a i kdyby byly, Kukulín by je nikdy nedával tomu ptákovi, protože to byl pták, který přiletěl na léto z Anglie a usadil se mu na rameni, když umíral vestoje a opíral se o kámen a když ho mužové Erinu, což je Irsko, chtěli zabít, ale netroufali si. Teprve když spatřili ptáka, jak pije Kukulínovu krev, poznali, že už ho můžou bez obav napadnout. Prokleté zrádné skety. Takže si na ptáky musíš dávat dobrý pozor, Francisi, na ptáky a na Angličany.

Většinu dne leží máma v posteli s tváří ke zdi. Když něco vypije nebo se něčeho nají, vyzvrací to do kbelíku pod postelí a já ho musím vynést a vypláchnout na záchodě v přízemí. Paní Leibowitzová jí nosí polévku a legrační zprohýbaný chleba. Máma ho chce nakrájet, ale paní Leibowitzová se směje a říká jí, že se jenom trhá. Malachy tomu říká trhák, ale paní Leibowitzová říká, ne, to je challah, a učí nás to vyslovit. Kroutí hlavou. Oj, vy Irové. Vy se nikdy nenaučíte vyslovit challah jako Židi.

Minnie MacAdoreyová nám nosí brambory se zelím a občas kousek masa. Ach jo, časy jsou zlé, Andělo, ale pan Roosevelt je

41

skvělý člověk a každému zajistí práci a tvůj muž bude zase dělat. Nemůže chudák za to, že je krize. Shání práci ve dne v noci. Můj Dan má štěstí, už čtyři roky dělá u města a nepije. Vyrůstal v Toome s tvým mužem. Někteří pijou. Někteří ne. Je to zhouba Irska. Teď se najez, Andělo. Musíš se spravit, hroznější zhubla.

Pan MacAdorey řekne tátovi, že u městských vodáren je volné místo, a když táta tu práci dostane, máme peníze na jídlo a máma vstane z postele, umyje dvojčata a nakrmí nás. Když táta přijde a je cítit pitím, tak peníze nejsou a máma na něj křičí, až se dvojčata rozbrečí a Malachy a já utečeme na hřiště. Za takových večerů vleze máma zpátky do postele a táta zpívá smutné písničky o Irsku. Proč ji nevezme do náručí a neuspává ji, jako to dělal s mojí sestřičkou, která umřela? Proč nezpívá Margaretinu písničku, nebo nějakou, která by mámě usušila slzy? Pořád nás s Malachym vyhání z postele, abychom nastoupili v košili a slíbili, že zemřeme pro Irsko. Jednou v noci chtěl, aby mu i dvojčata slíbila, že umřou pro Irsko, ale ta ještě neumějí mluvit a máma se na něj rozkřičela: Ty starej šílenej parchante, necháš ty děti na pokoji?

Dá nám šesták na zmrzlinu, když slíbíme, že umřeme pro Irsko. My mu to slíbíme, ale šesťák nedostaneme.

Paní Leibowitzová nám nosí polévku a Minnie MacAdoreyová šťouchané brambory a obě nás učí, jak se máme starat o dvojčata, jak jim umývat zadek a jak prát hadry, které používáme místo plenek, když je pokadí. Paní Leibowitzová jim říká plenčičky a Minnie je nazývá plenky, ale je úplně jedno, jak je nazývají, protože dvojčata je pokadí stejně. Když máma zůstane v posteli a táta se vydá hledat práci, můžeme si celý den dělat, co se nám zlíbí. Posadíme dvojčata na malé houpačky v parku a houpeme je, dokud nedostanou hlad a nerozbrečí se. Ital z obchodu na mě volá přes ulici: Hej, Frankie, pocem. Dávej bacha, když jdeš přes ulici. Dvojčata maj zase hlad, že jo? Dá nám nějaký sýr, šunku a banány, ale já už banány nemůžu ani vidět po tom, co ten pták plival krev na Kukulína.

Muž z obchodu říká, že se jmenuje pan Dimino a paní za pultem je jeho žena Anděla. Říkám mu, že se tak jmenuje mo

42

je máma. Vážně, chlapče? Tvoje máma je Anděla? Nevěděl jsem, že Irové mají Anděly. Slyšíš, Andělo? Jeho máma se jmenuje Anděla. Ona se usmívá. To je hezké, říká.

Pan Dimino se mě ptá na mámu a na tátu a kdo nám vaří. Říkám mu, že dostáváme jídlo od paní Leibowitzové a od Minnie MacAdoreyové. Vyprávím mu všechno o plenkách a plenčičkách a jak jsou stejně pokaděné a on se směje. Slyšíš to, Andělo? Poděkuj Bohu, že jsi Italka, Andělo. Říká mi: Musím si promluvit s paní Leibowitzovou, chlapče. Musíte mít nějaké příbuzné, kteří se o vás postarají. Až uvidíš Minnii MacAdoreyovou, řekni jí, ať mě navštíví. Jinak, kluci, zvlčíte.

Ve dveřích stojí dvě velké ženské. Který ty jseš, ptají se.

Já jsem Frank.

Frank! Kolik je ti let?

Jsou mi čtyři roky, táhne mi na pátý.

Na svůj věk nejseš moc velký, co?

Nevím.

Je máma doma?

Leží v posteli.

Co dělá v posteli za bílého dne, když je tak hezky?

Spí.

No tak na to se podíváme. Musíme si s tvojí mámou promluvit.

Vrazí dovnitř a odstrčí mě stranou. Ježíšmaijájosef, to je smrad. A co je tohle za děti?

Malachy se s úsměvem rozeběhne k těm velkým ženským. Když se směje, je vidět, jaké má pěkné, bílé a rovné zoubky, jak mu svítí modré oči a jaké má růžové tváře. To u těch velkých ženských vyvolá úsměv, ale mně to nejde do hlavy: proč se neusmívaly, když mluvily se mnou?

Malachy povídá: Já jsem Malachy a tohle je Oliver a tohle Eugen, jsou to dvojčata, a támhle je Frankie.

Velká žena s hnědými vlasy říká: No ty teda rozhodně nejsi upejpavej, co? Já jsem sestřenice tvojí matky, Philomena, a tohle je sestřenice Delia. Já jsem paní Flynnová a ona je paní Fortunová a tak nám budete říkat.

43

Dobrý Bože, říká Philomena. Ta dvojčata jsou nahá. Copak pro ně nemáte oblečení?

Malachy říká: Jsou celí posraní.

Delia vyštěkne: Vidíš. Takhle to končí. Hubu má jak kanálník, není divu, když má otce ze severu. To slovo už neříkej. Je to ošklivé slovo, sprosté. Když budeš takhle mluvit, mohl by ses dostat do pekla.

Co je to peklo?, ptá se Malachy. To brzo poznáš, říká Delia.

Velké ženské sedí u stolu s paní Leibowitzovou a s Minnií MacAdoreyovou. Philomena říká, že to je ale hrozné, co se sta

lo Andělině malé holčičce. Doslechly se o tom všem, a to byste neuhodly, co se stalo s tím malým tělíčkem. Nepřišly byste na to a já bych na to taky nepřišla, ale Tommymu Flynnovi to bylo jasné hned. Tommy tvrdí, že Malachy, ten chlap ze severu, dostal za to dítě peníze. Peníze?, opakuje paní Leibowitzová. Správně, říká Philomena. Peníze. Kupujou mrtvoly každýho věku a dělají s nima pokusy a moc toho pak z těch mrtvol nezbyde, co by vám vrátili, a ani byste ty zbytečky z dítěte nechtěly, protože v takovým stavu stejně nemůžou být pohřbeny v posvěcené půdě.

To je chrozné, říká paní Leibowitzová. Žádný otec nebo matka by přece nedali dítě na něco takového.

Ale dali, říká Delia, když na ně přijde pijácká posedlost. Vlastní matku by dali, když to na ně přijde, natož dítě, když už je stejně mrtvé.

Paní Leibowitzová kroutí hlavou a kývá se na židli. Oj, říká, ojojoj. Ubohé děťátko. Ubohá matka. Díky Bohu, že můj muž nemá tohleto, jak tomu říkáte? Posedlost? Správně, posedlost. Irové jsou posedlí.

Můj muž ne, říká Philomena. To bych mu roztrhla ksicht, kdyby přišel domů s posedlostí. Deliin Jimmy ovšem posedlost má. Každý pátek ho můžete vidět, jak mizí do hospody.

Nemusíš hned mého Jimmyho urážet, říká Delia. Jimmy pracuje. Výplatu nosí domů.

Měla by sis na něho dávat lepší pozor, povídá Philomena. Nebo ho ta posedlost připraví o to lepší, co v něm je, a ty budeš mít na krku dalšího Malachyho ze severu.

44

Starej se o svý, říká Delia. Jimmy je aspoň Ir, nenarodil se v Brooklynu jako tvůj Tommy.

A na to nemůže Philomena nic říct.

Minnie drží v náručí svoji holčičku a velké ženské říkají, jaké je to hezké dítě, čisté, ne jako ta Andělina smečka, která tady kolem pobíhá. Philomena vykládá, že nechápe, jak mohla Anděla tak zpustnout, protože její matka byla bez poskvrnky, čistotná, dalo se u ní jíst ze země.

Není mi jasné, proč by někdo jedl ze země, když má stůl a židli.

Delia říká, že se s Andělou musí něco udělat, a hlavně s jejími dětmi, protože jsou hanbou rodiny, to je jisté, a člověk se musí stydět, že je jejich příbuzný. Musí se napsat dopis Andělině matce. Napíše ho Philomena, protože jí učitel v Limericku jednou řekl, že má lehkou ruku. Delia musí vysvětlit paní Leibowitzové, že lehká ruka znamená hezký rukopis.

Paní Leibowitzová zajde dolů a vypůjčí si od manžela plnicí pero, papír a obálku. Čtyři ženské sedí u stolu a dávají dohromady dopis pro matku mojí mámy:

Drahá teto Margareto,

chápu se pera, abych Ti napsala tento dopis v naději, že Tě nalezne kvetoucí a zdravou, jako jsme my, když toto píšem. Máj muž Tommy je v dobrém duševním i fyzickém stavu a usilovně pracuje a Deliin muž Jimmy je v dobrém duševním

i tělesném stavu a usilovně pracuje a doufáme, že Tě tento dopis nalezne také v dobrém stavu. S velkým zármutkem Ti ovšem musím sdělit, že Anděla v dobrém stavu není, protože jí umřelo dítě, malá holčička, která se jmenovala Margareta po Tobě, a Anděla se velice změnila, neboť leží v posteli tváří ke zdi. A co je ještě horšejší, domníváme se, že se znovu čeká, a to už je trochu moc. Ve chvíli, kdy přišla o jedno dítě, další už bylo na cestě. Nevíme, jak to dělá. Je vdaná čtyři roky, má pět dětí a další je na cestě. To svědčí o tom, co se může stát, když si ženská vezme někoho ze severu, protože oni se nedovedou ovládat, banda protestantská. On sice kaž

45

dý den shání práci, ale my víme, že všechen čas tráví po hospodách, dostává pár dolarů za to, že vytírá podlahu a skládá sudy, a peníze rovnou utratí za pití. Je to hrozné, teto Margareto, a všichni si myslíme, že by na tom Anděla s dětmi byla líp ve své rodné zemi. My samy peníze na cestu nemáme, protože časy jsou zlé, ale Ty si s tím snad poradíš. V naději, že Tě tento dopis nalezne zdravou, jako nás opouští, díky Bohu a Jeho požehnané Matce.

Zůstávám Tvá milující neť

Philomena Flynnová (rozená MacNamarová)

a v neposlední řadě i Tvá neť

Delia Fortunová (rozená taky MacNamarová, ha, ha, ha)

Babička Sheehanová poslala Philomeně a Delii peníze. Sestry koupily lístky a ve Společnosti svatého Vincenta z Pauly sehnaly lodní kufr. Najaly dodávku, která nás odvezla k přístavišti na Manhattanu, posadily nás na loď, řekly: Sbohem a zaplať Pán Bůh, že jedete, a šly domů.

Loď odrazila od mola. Máma řekla: Támhle je Socha svobody a támhleto je Ellis Island, kam musí všichni přistěhovalci nejdřív. Pak se naklonila přes bok lodi a zvracela a vítr z Atlantiku to všechno chrstl na nás a na další šťastné cestující, kteří obdivovali vyhlídku. Lidi nadávali a utíkali pryč, rackové z celého přístavu se slétali a máma visela ochablá a bledá přes lodní zábradlí.

46

Po týdnu jsme připluli do Moville v hrabství Donegal, kde jsme nastoupili do autobusu do Belfastu, a odtud jsme jiným autobusem dojeli do Toome v hrabství Antrim. Kufr jsme nechali v jednom obchodě a vydali se pěšky čtyři kilometry do domu dědečka McCourta. Na silnici byla tma, den se teprve probouzel na kopcích za obzorem.

Táta nesl v náručí dvojčata, která střídavě plakala hlady. Máma se každých pár minut zastavovala, aby si sedla a odpočinula na kamenné zídce při cestě. Seděli jsme vedle ní a dívali se, jak obloha nejprve červená a potom modrá. Ptáci na stromech začali cvrlikat a zpívat, a když se rozbřesklo, spatřili jsme na polích podivné tvory, kteří stáli a dívali se na nás. Malachy se zeptal: Co to je, táto?

Krávy, synu.

Co to jsou krávy, táto?

Krávy jsou krávy, synku.

Šli jsme dál po jasnící se silnici a na polích se objevili jiní tvorové, bílí a celí chlupatí.

Malachy se zeptal: Co to je, táto?

Ovce, synu.

Co to jsou ovce, táto?

Otec se na něho utrhl: Přestaneš se už konečně vyptávat? Ovce jsou ovce, krávy jsou krávy, a támhleto, co vidíš, je koza. Koza je koza. Koza dává mléko, ovce dává vlnu, kráva dává všechno. Co chceš ještě, pro Boha živého, vědět?

A Malachy se leknutím rozbrečel, protože táta nikdy takhle nemluvil, nikdy na nás nebyl zlý. Tahal nás třeba z postele upro

47

střed noci a nutil nás slíbit, že umřeme pro Irsko, ale nikdy na nás nemluvil takhle zle. Malachy se rozběhl k mámě a ona řekla: No tak, no tak, zlatíčko, neplač. Táta je jen utahaný, protože se musí vláčet s dvojčaty, a to je pak těžké odpovídat na všechny ty otázky, když táhneš dvojčata světem.

Táta postavil dvojčata na cestu a nastavil náruč Malachymu. Teď začala řvát dvojčata a vzlykající Malachy se přitiskl k mámě. Krávy bučely, ovce bečely, koza mečela, ptáci švitořili na stromech, a houkání automobilu přehlušilo všechno. Muž v autě na nás halekal: Dobrý Bože, co děláte, lidičky, na silnici v tuhle ranní hodinu o Velikonoční neděli?

Táta řekl: Dobré jitro, Otče.

Otče? zeptal jsem se. To je tvůj otec, táto?

Máma řekla: Na nic se ho neptej.

Táta řekl: Ale ne, tohle je kněz.

Malachy řekl: Co je to -? ale máma mu přitiskla ruku na ústa.

Kněz měl bílé vlasy a bílý kolárek. Kam jdete, zeptal se.

Táta odpověděl: Po silnici k McCourtům z Moneyglassu, a kněz nás vzal do auta. Řekl nám, že McCourtovy zná, že je to slušná rodina, dobří katolíci, že přijímají oltářní svátost denně a že doufá, že nás všechny uvidí na mši svaté, hlavně ty malé Yankeeje, kteří nevědí, co je to kněz, Pámbů nám pomáhej.

Když jsme došli k domu, vzala máma za závoru u branky. Táta říká: Ne, ne, tudy ne. Předními dveřmi ne. Přední dveře se používají, jenom když přijde kněz nebo funebráci.

Obejdeme dům ke kuchyňským dveřím. Táta strčí do dveří a před námi sedí dědeček McCourt, pije čaj z velkého hrnku, a babička McCourtová smaží něco na plotně.

Ale, říká dědeček, už jste tady.

Ano, ano, říká táta. Ukáže na mámu. Tohle je Anděla, říká. Dědeček povídá: Ty ale musíš být utahaná, Andělo. Babička neříká nic a obrátí se zpátky k pánvičce. Dědeček nás vede přes kuchyň do velkého pokoje s dlouhým stolem a židlemi. Posaďte se, říká, a vezměte si čaj. Dáte si boxtyl

Malachy říká: Co je to boxty?

Táta se směje. Placky, synku. Bramborové placky.

48

Dědeček říká: Máme vajíčka. Dneska je Velikonoční neděle a můžete mít vajec, kolik sníte.

Sníme čaj s plackami a vajíčka na tvrdo a všichni usneme. Probudím se v posteli s Malachym a s dvojčaty. Naši leží v jiné posteli u okna. Kde to jsem? Stmívá se. Tohle není loď. Máma chrápe vysoko, táta hluboko. Vstanu a strčím do táty. Chce se mi čůrat. Vyčůrej se do nočníku, říká.

Co?

Pod postelí, synku. Je tam nočník. Jsou na něm růže a víly, které skotačí na louce v lese. Do toho se vyčůrej, synku.

Chci se ho zeptat, o čem to mluví, protože i kdybych měl prasknout, zdá se mi divné, že mám čůrat do hrnce s růžemi a skotačícími vílami nebo co jsou to zač. Na Classon Avenue nic takového nemáme, tam si zpívá paní Leibowitzová na záchodě a my se tlačíme na chodbě.

Teď musí na nočník Malachy, ale chce si na něj sednout. Táta říká: Ne, to nemůžeš, synku. Musíš jít ven. Jak to řekne, zachce se mi sedět také. Odvede nás dolů, přes velký pokoj, kde sedí dědeček u krbu a čte si, a babička spí na židli. Venku je tma, ale měsíc nám svítí jasně na cestu. Táta otevře dveře domečku, ve kterém je sedátko s dírou uprostřed. Předvede Malachymu a mně, jak máme na díře sedět a jak se máme utřít čtverci novinového papíru, které jsou napíchnuté na hřebíku. Pak nám řekne, ať počkáme venku, a sám jde dovnitř, zavře dveře a heká. Měsíc je tak jasný, že vidím pole před sebou a ty věci, kterým se říká krávy a ovce, a je mi divné, že nejdou domů. V pokoji jsou kromě dědečka a babičky ještě další lidé. Táta říká: To jsou vaše tety: Emily, Nora, Maggie a Vera. Teta Eva je v Ballymeně s dětmi, jako jste vy. Moje tety nejsou jako paní Leibowitzová nebo Minnie MacAdoreyová, kývnou hlavou, ale neobejmou nás, ani se neusmějí. Do pokoje vejde máma s dvojčaty, a když táta řekne svým sestrám: Tohle je Anděla a tohle jsou dvojčata, tak jenom zase kývnou hlavou.

Babička odejde do kuchyně a za chvíli nám donese chleba, párky a čaj. Jediný, kdo u stolu mluví, je Malachy. Ukazuje lžící na tety a ptá se jich znovu, jak se jmenujou. Když mu máma řekne, aby jedl párek a byl zticha, vhrknou mu do očí slzy a te

49

ta Nora se natáhne a pohladí ho. No tak, no tak, říká, a mně přijde divné, že když Malachy brečí, tak každý říká, no tak, no tak. Rád bych věděl, co to znamená, no tak, no tak.

U stolu je ticho, až nakonec táta povídá: V Americe je to teď hrozné. Babička říká: Ach, ano. Četla jsem to v novinách. Ale říkají, že pan Roosevelt je správný muž, a kdybys tam zůstal, měl bys už dneska práci.

Táta vrtí hlavou a babička říká: Nevím, co hodláš dělat, Malachy. Tady je to horší než v Americe. Práce žádná, a Bůh je mi svědkem, že v tomhle domě není místo pro dalších šest lidí.

Táta říká: Myslel jsem, že bych mohl sehnat práci na některém statku. S bydlením.

Kde budete do té doby?, ptá se babička. A jak se chceš zatím s rodinou živit?

No, počítám, že bych mohl žít z podpory.

Nemůžeš jen tak vystoupit z lodi z Ameriky a dostat podporu, říká dědeček. Nechají tě nějakou dobu čekat, a co chceš mezitím dělat?

Táta mlčí a máma se dívá do zdi před sebe.

Byl bys na tom líp ve Svobodném státě, říká babička. Dublin je velký a určitě se tam práce najde, anebo na statcích kolem Dublinu.

Máš taky nárok na peníze od IRA, povídá dědeček. Svoje sis odsloužil a mužům po celém Svobodném státě teď rozdávají peníze. Mohl bys jet do Dublinu a zažádat o podporu. Můžeme ti půjčit na autobus. Dvojčata můžou sedět na klíně a nebudeš za ně muset platit.

Táta říká: Ach ano, a máma civí do zdi se slzami v očích.

Když jsme dojedli, šli jsme zase spát, a ráno seděli všichni dospělí u stolu a vypadali smutně. Za chvíli přijel člověk s autem a odvezl nás zpátky do obchodu, kde měli náš kufr. Kufr dali na střechu autobusu a my jsme do něho nastoupili. Táta řekl, že jedeme do Dublinu. Malachy se zeptal: Co je to Dublin?, ale nikdo neodpověděl. Táta měl na klíně Eugena a máma Olivera. Táta se díval na pole za oknem a říkal mi, že tudy se rád procházel Kukulín. Zeptal jsem se ho, kde Kukulín napálil míč psovi do tlamy, a on řekl, že to je ještě o několik mil dál.

50

Malachy zvolal: Podívejte, podívejte se, a my se podívali. Před námi byla veliká stříbrná vodní plocha a táta řekl, že to je Lough Neagh, největší jezero v Irsku, jezero, ve kterém se Kukulín koupal po svých velkých bojích. Kukulín se pokaždé tak rozehřál, že když skočil do jezera, voda začala vřít a krajina kolem se na celé dny oteplila. Někdy si sem zajedeme a zaplaveme si jako Kukulín. Nachytáme si úhoře a usmažíme si je na pánvi, nějako Kukulín, který je vytáhl z vody a rovnou polykal, když se ještě kroutili, protože v úhoři je velká síla.

Je to pravda, táto?

Je.

Máma se nedívala z okna na Lough Neagh. Opírala se tváří o Oliverovu hlavu a civěla do podlahy autobusu.

Autobus už vjíždí do města, kde jsou velké domy, auta, koně táhnoucí povozy, lidé na kolech a stovky chodců. Malachy je vzrušený. Táto, táto, kde je hřiště a houpačky? Chci vidět Freddieho Leibowitze.

Ach, synku, tady jseš v Dublinu, daleko od Classon Avenue. Jseš v Irsku, daleko od New Yorku.

Když autobus zastaví, snesou kufr dolů a postaví ho na nástupiště. Táta říká mámě, ať se posadí na lavičku, on že zajde do Terenure za člověkem z IRA. A že na nádraží jsou záchody pro chlapce, že se dlouho nezdrží, vrátí se s penězi a všichni se najíme. Říká, ať jdu s ním, ale máma povídá: Ne, potřebuju ho tady, aby mi pomáhal. Ale táta řekne: Budu ho potřebovat, aby mi pomohl odnést všechny ty peníze, a máma se zasměje a říká: Dobrá, běž s taťkou.

S taťkou. To znamená, že má dobrou náladu. Když říká s otcem, znamená to, že má špatnou náladu.

Táta mě vede za ruku a já musím klusat vedle něho. Jde rychle, do Terenure je to daleko a já doufám, že zastaví a ponese mě, jako nesl dvojčata do Toome. Ale pospíchá dál a neříká nic, leda když se ptá lidí na cestu. Po chvíli říká, že jsme v Terenure a že teď musíme najít pana Charlese Heggartyho z IRA. Nějaký muž s růžovou náplastí na oku nám řekne, že jsme ve správné ulici, Charlie Heggarty bydlí v čísle čtrnáct, Bůh ať ho po

51

trestá. A povídá tátovi: Vidím, že jste si taky odsloužil svoje. Táta říká: To bych myslel, a muž říká: Já si svoje odsloužil taky, a co z toho mám? Jedno oko pryč a penzi, která by neuživila ani kanára.

Ale Irsko je svobodné, říká táta, a to je velká věc.

Svobodné na hovno, říká muž. Podle mě nám bylo líp pod Angličanama. No, stejně vám přeju hodně štěstí, pane, protože si myslím, že vím, proč jste tady. V čísle čtrnáct nám otevře nějaká žena. Obávám se, říká, že pan Heggarty je zaneprázdněn. Táta jí povídá, že zrovna ušel s malým synkem celou cestu z centra Dublinu, že nechal ženu se třemi dětmi čekat na autobusovém nádraží a že jestli je pan Heggarty tolik zaneprázdněn, počkáme na něj před domem.

Žena se v minutě vrátí a říká, že pan Heggarty má zrovna chvilku čas a ať jdeme tudy. Pan Heggarty sedí za stolem u žhnoucího krbu. Ptá se: Co pro vás mohu udělat? Táta dojde ke stolu a říká: Zrovna jsem se vrátil z Ameriky se ženou a čtyřmi dětmi. Nemáme nic. Bojoval jsem za Povstání v přepadovém oddílu a doufám, že mi teď pomůžete, když jsem v nouzi.

Pan Heggarty se zeptá táty, jak se jmenuje, a obrací stránky ve velké knize na stole. Vrtí hlavou: Ne, ne, žádný záznam tu o vaší službě nemám.

Táta přednese dlouhou řeč. Vypráví panu Heggartymu, jak bojoval, kde a kdy, jak ho museli propašovat z Irska, protože na jeho hlavu byla vypsána odměna, a jak své syny vychovával v lásce k Irsku.

Pan Heggarty říká, že je mu líto, ale že nemůže rozdávat peníze každému, kdo si sem přivandruje a tvrdí, že si odsloužil své. Táta se obrátí ke mně. Zapamatuj si to, Francisi. Tohle je nové Irsko. Malí lidé na malých židlích s malými kousky papíru. Tohle je Irsko, za které irští muži umírali.

Pan Heggarty říká, že tátův nárok prošetří a že mu dá určitě vědět, co zjistil. Že nám dá peníze na autobus do města. Táta se podívá na hrst mincí, které mu pan Heggarty podává, a řekne: Mohl byste přidat, aby za to byla aspoň pinta piva?

Ach tak, pít chcete, tak je to?

Jedna pinta se dá těžko nazvat pitím.

52

Vy byste šel celé míle pěšky nazpátek a nechal chlapce šlapat, jenom proto, že chcete pivo, co?

Chůze ještě nikoho nezabila.

Žádám vás, abyste opustil tento dům, říká pan Heggarty, nebo zavolám strážníka a můžete si být jist, že už ode mě víc neuslyšíte. Nejsme tady od toho, abychom dávali peníze na podporu Guinessovy rodiny.

Večer padá do ulic Dublinu. Děti se smějí a hrají si pod pouličními lampami, matky volají ze dveří, vůně jídla nás provází celou cestu a v oknech vidíme lidi, jak večeří u stolu. Jsem unavený a mám hlad a chci, aby mě táta nesl, ale vím, že teď nemá cenu, abych mu to říkal, protože má stisknuté zuby a tváří se naštvaně. Nechám se táhnout za ruku a musím běžet, abych mu stačil, až konečně dojdeme na autobusové nádraží, kde čeká máma s bratry.

Všichni, máma i mí tři bratři, spí na lavičce. Táta povídá mámě, že peníze nejsou, a ona kroutí hlavou a vzlyká: Ach, Ježíšikriste, co budeme dělat? Přistoupí k nám muž v modré uniformě a ptá se jí: Copak se děje, paninko? Táta mu říká, že jsme zůstali trčet na autobusovém nádraží, nemáme peníze, ani kde složit hlavu a děti mají hlad. Muž říká, že mu zrovna končí služba, že nás odvede na policejní stanici, kde se stejně musí hlásit, a že uvidí, co se dá dělat.

Muž v uniformě říká, že mu můžeme říkat strážníku. Tak se říká policistům v Irsku. Ptá se nás, jak se říká policistům v Americe, a Malachy říká že poldové. Strážník ho pohladí po hlavě a říká mu, že je chytrý malý Yankee.

Na policejní stanici nám seržant řekne, že tam můžeme zůstat přes noc. Je mu líto, ale může nám nabídnou jen spaní na zemi. Je čtvrtek a cely jsou plné mužů, kteří propili podporu a nechtěli z hospody.

Strážníci nám dají horký sladký čaj a tlusté krajíce chleba namazané máslem a džemem, a my jsme tak nadšení, že běháme po celé policejní stanici a hrajeme si. Strážníci říkají, že jsme skvělá parta malých Yanků a že si nás rozeberou domů, ale já říkám: Ne, Malachy říká: Ne, dvojčata říkají: Ne, ne, a všichni strážníci se smějí. Muži v celách k nám natahujou ruce a hla

53

dí nás po hlavě a jsou cítit jako táta, když přijde domů a zpívá si o Kevinu Barrym a Roddym McCorleyovi, jak jdou na smrt. Muži říkají: Jéžiš, slyšíte je? Dyť mluvěj jak filmový hvězdy. Spadli ste z nebe nebo vodkaď? Ženy v celách na druhém konci říkají Malachymu, že je nádherný a dvojčata že jsou miláčkové. Jedna žena mluví na mě. Pocem, zlato, chtěl bys bonbón? Přikývnu a ona říká: No, tak mi podej ruku. Vytáhne něco ulepeného z úst a dá mi to do ruky. Tady máš, povídá, dobroučkou karamelku. Strč si ji do pusy. Nechci si ji strkat do pusy, protože je celá ulepená a mokrá z její pusy, ale nevím, co se dělá, když žena v cele nabídne člověku ulepenou karamelu, a už si ji chci strčit do pusy, když přijde strážník, vezme mi karamelu a hodí ji na ženskou. Ty kurvo ožralá, říká, nech to dítě na pokoji, a všechny ženy okolo se smějou.

Seržant dá matce přikrývku a ona se natáhne na lavičku. My ostatní spíme na zemi. Táta sedí opřený zády o zeď, oči pod kšiltem čepice má otevřené, a když mu strážníci dají cigaretu, tak kouří. Strážník, který hodil karamelu na tu ženu, říká, že pochází z Ballymeny na severu, a povídá si s tátou o lidech, které znají tam i na dalších místech, jako je Cushendall a Toome. Strážník vypráví, že až půjde do penze, usadí se u jezera Lough Neagh a do smrti bude chytat ryby. Úhoře, povídá, samý úhoře. Jéžiš, smažený, ty mám rád. Ptám se táty: Je tohle Kukulín? A strážník se rozesměje, až celý zčervená. Ach, Matko Boží, slyšíte ho? Ten chlapec se ptá, jestli jsem Kukulín. Takový malý Yank, ale o Kukulínovi ví všechno.

Táta říká: Ne, není to Kukulín, ale je to hodný pán a bude bydlet na břehu Lough Neagh a do smrti bude chytat ryby.

Táta se mnou třese. Vstávej, Francisi, vstávej. Na strážnici je hlučno. Nějaký chlapec vytírá podlahu a zpívá si:

Každý ví, proč polibek od tebe jsem chtěla přišlo to náhle a důvod jsem měla s tebou se měřit, či snad uvěřit ze bys mě mohl milovat, že bys mě mohl milovat.

54

Povídám mu, že to je písnička mojí mámy a ať ji přestane zpívat, ale on jenom potáhne z cigarety a jde pryč a já nemůžu pochopit, proč lidi musejí zpívat písničky druhých lidí. Muži a ženy vycházejí z cel, zívají a chrchlají. Žena, která mi dávala karamelu, se zastaví a říká: Měla jsem trochu přebráno, dítě. Mrzí mě, že jsem z tebe dělala hlupáka, ale strážník z Ballymeny jí povídá: Pohni se, ty stará kurvo, nebo tě zase zamknu.

Jé, zamkni mě, povídá ona. Mám bejt tady, nebo venku. Mně na tom nesejde, ty zmetku s modrou prdelí.

Máma se na lavici posadí, celá zamotaná do přikrývky. Nějaká šedovlasá žena jí dává hrnek čaje a říká: Můj manžel je tady seržant a říkal, že možná budete potřebovat pomoc. Chtěla byste vajíčko, paninko, pěkně na měkko?

Máma vrtí hlavou, že ne.

Ale, paninko, ve vašem stavu vám může vajíčko jenom prospět.

Ale máma vrtí hlavou a já nechápu, proč nechce vajíčko na měkko, když nic na světě není tak dobré.

No dobrá, paní, říká seržantova manželka, tak tedy aspoň nějaký chleba a něco pro děti a chudáka vašeho manžela.

Jde dozadu do jiné místnosti a za chvilku přinese čaj a chleba. Táta pije čaj, ale chleba dá nám a máma říká: Sněz přece ten chleba, pro spásu Boží. Nebudeš nám nic platný, když budeš padat hlady. Táta vrtí hlavou a ptá se seržantovy ženy, jest

li by náhodou neměla cigaretu. Žena přinese cigaretu a říká mámě, že strážníci na stanici uspořádali sbírku, abychom měli na vlak do Limericku. Odvezou nás autem na nádraží v Kingsbridge a cestou vyzvednou kufr. Za tři čtyři hodiny budeme v Limericku.

Máma rozpřáhne ruce a seržantovu ženu obejme. Bůh vám žehnej, i vašemu muži a všem strážníkům, říká máma. Nevím, co bychom si bez vás počali. Bůh ví, že není nad to, být zase mezi svými.

To je to nejmenší, co jsme mohli udělat, říká seržantova žena. Máte krásné děti a já sama jsem z Corku a vím dobře, jaké to je, když je Člověk v Dublinu a nemá ani dvě pence, aby jimi mohl křísnout o sebe.

55

Táta sedí na druhém konci lavice, kouří cigaretu a pije čaj. Nehne se, dokud nepřijede auto, aby nás provezlo ulicemi Dublinu. Táta se ptá řidiče, jestli by nemohl jet kolem hlavní pošty a řidič se ptá: Chcete si koupit známku nebo co? Ne, říká táta. Slyšel jsem, že tam stojí nová socha Kukulína na počest mužů, kteří zemřeli v roce 1916, a já bych ji rád ukázal synovi, který Kukulína velice obdivuje.

Řidič povídá, že nemá nejmenší tušení, kdo byl ten Kukulín, ale zastavit tam na chvilku můžeme. Rád se podívá dovnitř s námi, aby věděl, kvůli čemu všechen ten rozruch vlastně je, protože na hlavní poště nebyl od chlapeckých let, kdy ji Angličani málem rozstříleli kanóny od řeky Liffey. Říká, že uvidíme díry po kulkách přes celé průčelí a že by je tam měli nechat, aby Irům navždy připomínaly anglickou proradnost. Ptám se ho, co to znamená proradnost, a on říká, ať se zeptám otce, a já bych se zeptal, ale to už zastavujeme před velikou budovou se sloupy, a to je hlavní pošta.

Máma zůstane v autě a my jdeme s řidičem na hlavní poštu. Támhle je, povídá, támhle je ten váš Kukulín.

A já cítím, jak se mi do očí derou slzy, protože ho konečně vidím, Kukulína, na podstavci na hlavní poště. Je celý ze zlata a má dlouhé vlasy, hlavu svěšenou, a na rameni mu sedí veliký pták.

Řidič povídá: Prosím vás, co to má proboha všechno znamenat? Co tady ten chlap dělá s těma dlouhýma vlasama a s tím ptákem na rameni? A řekl byste mi, pane, laskavě, co má tohle všechno společnýho s muži roku 1916?

Táta říká: Kukulín bojoval až do konce, stejně jako muži O Velikonočním týdnu. Jeho nepřátelé se báli k němu přiblížit, dokud si nebyli jisti, že je mrtvý, a když na něho ten pták usedl a pil jeho krev, tak to poznali.

To je smutný, povídá řidič, když Irové potřebujou ptáka, aby jim řekl, že je někdo mrtvý. Myslím, že už bychom měli raději jet, nebo nestihneme vlak do Limericku.

Seržantova žena řekla, že pošle babičce telegram, aby na nás v Limericku čekala, a na nástupišti opravdu stála babička v čer

56

ném vlňáku, s bílými vlasy a s nevlídnýma očima, a ani trochu se neusmívala, ani na mámu, ani na nikoho z nás, dokonce ani na Malachyho, který se umí tak hezky smát a má roztomilé bílé zoubky. Máma ukázala na tátu. Tohle je Malachy, řekla, a babička přikývla a dívala se stranou. Přivolala dva kluky, kteří se potloukali na nádraží, a zaplatila jim, aby nám odnesli lodní kufr. Kluci měli oholené hlavy, nudli u nosu a žádné boty, a my jsme šli za nimi ulicemi Limericku. Zeptal jsem se mámy, proč nemají vlasy, a ona řekla, že mají hlavy oholené, aby se vši neměly kam schovat. Malachy se zeptal: Co je to vši?, a máma řekla: Co jsou to vši. Jedna je veš. Babička se zamračila: Necháte toho! Copak je tohle za řeči? Kluci si pohvizdovali, smáli se a šlapali tak rychle, jako kdyby byli obutí, a babička je okřikla: Necháte toho chechtání, nebo ten kufr upustíte a rozbijete ho. Přestali pohvizdovat a smát se a vedli nás přes park, kde stál vysoký sloup se sochou uprostřed trávníku tak zeleného, až oči přecházely.

Táta nesl dvojčata, máma nesla v jedné ruce tašku a druhou vedla Malachyho. Každých pár minut se zastavovala a babička říkala: Pořád ještě kouříš tyhlety hnusný cigarety? Tyhlety cigarety budou tvoje smrt. V Limericku je už tak dost souchotin, i bez lidí, co kouří, a kromě toho je to pošetilost pro boháče.

Podél cesty v parku kvetly stovky květin nejrůznějších barev, které přiváděly dvojčata v úžas. Ukazovali si na ně, vyráželi kníkavé zvuky a my jsme se všichni smáli, kromě babičky, která si přetáhla vlňák přes hlavu. Táta se zastavil a postavil dvojčata na zem, aby mohla ke květinám blíž. Kytičky, řekl, a oni běhali sem a tam, ukazovali a pokoušeli se vyslovit kytičky. Jeden z kluků s kufrem řekl: Propána, nejsou to Američani?, a máma kývla: Jsou, narodili se v New Yorku. Všichni chlapci se narodili v New Yorku. Kluk řekl druhému: Hele, jsou to Američani. Položili lodní kufr na zem a civěli na nás a my na ně, dokud babička neřekla: Hodláte tady stát celý den, koukat na kytky a čučet jeden na druhýho? A my jsme šli dál, ven z parku, úzkou uličkou do jiné uličky, domů k babičce.

Po obou stranách uličky, ve které babička bydlí, stojí řada malých domků. V kuchyni je nablýskaný černý sporák, ve kterém plápolá oheň. U zdi pod oknem stojí stůl a naproti kredenc

57

s šálky, talířky a vázami. Tahle kredenc je pořád zamčená a babička nosí klíč v peněžence, protože nic, co je v ní, se nepoužívá, ledaže když někdo umře nebo se vrátí z ciziny, nebo když přijde na návštěvu kněz.

Na zdi vedle sporáku visí obrázek muže s dlouhými hnědými vlasy a smutnýma očima. Ukazuje si na prsa, kde má veliké srdce, ze kterého šlehají plameny. Máma nám říká: To je Nejsvětější srdce Ježíšovo, a já chci vědět, proč srdce toho člověka hoří a proč ho nepolije vodou. Babička se ptá: Copak tyhle děti nevědí nic o svém náboženství?, a máma jí povídá, že v Americe je to jiné. Babička říká, že Nejsvětější srdce je všude a že pro takovou neznalost není omluvy.

Pod obrázkem muže s hořícím srdcem je polička, na níž stojí sklenice a uvnitř bliká svíčka a vedle ní stojí malá soška. Máma nám říká: To je Ježíšek, pražské Jezulátko, a když budete někdy něco potřebovat, pomodlete se k němu.

Malachy říká: Mámo, mohl bych mu říct, že mám hlad, ale máma si položí prst na ústa.

Babička haraší v kuchyni, vaří čaj a povídá mámě, aby nakrájela chleba z bochníku, ale ať nedělá tlusté krajíce. Máma se posadí ke stolu, ztěžka dýchá a říká, že chleba nakrájí za chvilku. Táta jí vezme nůž z ruky, začne krájet chleba a babičce se to zjevně nezamlouvá. Mračí se na něj, ale neříká nic, přestože táta krájí tlusté krajíce.

V kuchyni není pro všechny dost židlí, a tak se s bratry posadím na schody, jíme chleba a pijeme čaj. Táta s mámou sedí u stolu a babička s hrnkem čaje pod Nejsvětějším srdcem. Říká: Nevím za Boha, co s váma budu dělat. V tomhle domě není místo. Tady není místo ani pro jednoho z vás, jó?

Malachy říká: Jó, jó, a začne se hihňat a já říkám: Jó, jó, a dvojčata říkají: Jó, jó, a všichni se tak rozesmějeme, že sotva můžeme jíst chleba.

Babička do nás zabodne pohled. Čemupak se smějete, có? v tomhle domě není nic k smíchu, jó? Chovejte se slušně, nebo po vás skočím, jó?

Říká pořád jó, a Malachy se prostě nemůže smíchy udržet, dusí se chlebem a tvář mu zrudne.

58

Táta povídá: Malachy, nech toho, a vy ostatní taky. Ale Malachy nemůže přestat, směje se dál, až táta povídá: Pojď sem. Vyhrne Malachymu rukáv a napřáhne se, aby ho plesknul přes ruku.

Budeš už hodný?

Malachymu se oči zalévají slzami a kýve hlavou: Budu, protože táta se ještě nikdy takhle nenapřáhl. Táta povídá: Buď hodný chlapec a běž si sednout ke svým bratrům, a stáhne rukáv a pohladí Malachyho po hlavě.

Večer přišla z továrny na šaty mámina sestra, teta Aggie. Byla veliká jako sestry McNamarovy a vlasy měla červené jako oheň. Dotlačila veliké kolo do malého kumbálu za kuchyní a pak si přišla sníst večeři. Bydlela u mámy, protože se pohádala s manželem Pa Keatingem, který jí řekl, když byl opilý: Jseš veliká tlustá kráva, táhni domů k matce. Tak to řekla babička mámě a kvůli tomu pro nás v domě není místo. Kromě babičky bydlela v domě teta Aggie a babiččin syn Pat, můj strýček, a ten byl zrovna venku prodávat noviny.

Teta Aggie se vzpírala, když jí babička řekla, že dneska bude muset spát s mámou. Zavři zobák, řekla jí babička. Je to jenom na jednu noc, to tě nezabije, a když se ti to nelíbí, můžeš se vrátit ke svýmu mužíčkovi, kam beztak patříš, místo, abys běhala domů. Ježíšmarjá, svatý Josefe, pohlédni na ten dům ty, Pat, Anděla a to hejno jejích Američanů. Dočkám se už někdy na stará kolena klidu?

Rozprostřela nám kabáty a hadry na podlahu v kumbálu a tam jsme spali i s kolem. Táta zůstal na židli v kuchyni, a když jsme potřebovali, tak nás vodil na záchod na dvorku, a taky konejšil dvojčata, když se v noci vzbudila a plakala zimou.

Ráno si teta Aggie přišla pro kolo a povídá: Nevadilo by vám, kdybyste mi uhnuli, có? Uhnete mi z cesty, jó?

Když odešla, Malachy začal opakovat po ní: Nevadilo by vám, kdybyste mi uhnuli, có? Uhnete mi z cesty, jó?, a z kuchyně jsem slyšel tátu, jak se směje, až přišla shora po schodech babička a táta musel říct Malachymu, aby byl zticha.

Toho dne odešla babička s mámou do města a najaly zařízenou místnost ve Windmill Street, v ulici, ve které bydlela i teta

59

Aggie se svým mužem Pa Keatingem. Babička zaplatila deset šilinků, nájemné za dva týdny dopředu. Dala mámě peníze na jídlo, půjčila nám konev na čaj, hrnec, pánvičku, nože a lžíce, sklenice od džemu na čaj, přikrývku a polštář. Řekla, že to je všechno, co si může dovolit, že táta bude muset zvednout prdel, sehnat si práci, přihlásit se o podporu v nezaměstnanosti, zažádat o příspěvek od Společnosti svatého Vincenta z Pauly nebo o obecní výpomoc. V místnosti byl krb, kde jsme si mohli uvařit vodu na čaj nebo vajíčka, až na ně budeme mít. Měli jsme stůl, tři židle a postel, která, jak máma říkala, byla největší, jakou kdy viděla. Byli jsme ten večer vděční za postel, utahaní po nocích na zemi v Dublinu a u babičky. Vůbec nám nevadilo, že je nás v posteli šest, byli jsme spolu, pryč od babičky a od strážníků, Malachy si mohl říkat, jó, jó, jó, a my se mohli smát, jak jsme chtěli.

Táta s mámou si lehli do hlav postele, Malachy a já na druhou stranu a dvojčata se uvelebila, kde se dalo. Malachy nás znovu rozesmál. Jó, jó, jó, opakoval, a ojojoj, a potom usnul. Máma vydávala ze spaní slabé pisklavé chrápání. V měsíčním světle jsem přes postel viděl na tátu, byl pořád vzhůru, a když Oliver plakal ze spaní, táta se k němu natáhl a vzal ho do náručí. Pšš, konejšil ho. Pšš.

Pak se probudil Eugen, naříkal a škrábal se. Ach, ach, mami, mami. Táta se posadil. Copak? Copak je, synáčku? Eugene plakal dál, a když táta vyskočil z postele a rozsvítil plynovou lampu, uviděli jsme blechy. Skákaly a kousaly nás do masa. Plácali jsme je a plácali, ale blechy hopsaly z jednoho na druhého, hopsaly a kousaly. Škrábali jsme si kousance do krve. Vyskočili jsme z postele a dvojčata začala brečet. Máma naříkala: Ach Bože, copak nebudeme mít nikdy klid! Táta naplnil sklenici od džemu vodou se solí a kousance nám potřel. Sůl pálila, ale on říkal, že nás bolest brzo přejde.

Máma si sedla ke krbu a vzala dvojčata na klín. Táta si natáhl kalhoty a vytáhl matraci z postele a odnesl ji ven na ulici. Naplnil konvici a hrnec vodou, matraci opřel o zeď, začal do ní bušit botou a řekl mi, ať leju vodu na zem, aby se v ní blechy, které vypadnou, utopily. Limerický měsíc svítil tak jasně, že jsem viděl jeho odlesky, jak se třpytí ve vodě, a chtělo se mi ty měsíč

60

ní odlesky nabrat, ale jak jsem mohl, když mi blechy skákaly po nohou? Táta bušil dál botou do matrace a já musel běžet přes dům na dvorek k vodovodnímu kohoutku pro další vodu do konvice a do hrnce. Máma říkala: Podívej se na sebe. Boty máš celé promočené, takhle si uženeš smrt a táta určitě dostane zápal plic, když si nevzal boty.

Zastavil se u nás muž na kole a chtěl vědět, proč táta mlátí do matrace. Matko Boží, řekl, v životě jsem neslyšel o takovým receptu na blechy. Jestlipak víte, že kdyby člověk uměl skákat jako blecha, doskočil by do půl cesty na Měsíc? Když se chcete zbavit blech, musíte matraci strčit do postele vrchní stranou dolů a tím ty potvory zmátnete. Nebudou vědět, kde jsou, začnou kousat do matrace nebo jedna do druhý, a to je nejlepší způsob jak na ně. Když kousnou člověka, začnou šílet, rozumíte, protože kolem sebe mají ostatní blechy, co taky kously člověka, a ten pach krve je na ně tak silný, že se pominou rozumem. Jsou to ti nejkrvavější trapiči, já to musím vědět, protože jsem vyrostl v Limericku, dole v Irishtownu, kde je blech taková spousta a jsou tak drzý, že si vám sednou na špičku boty a proberou s vámi celý smutný dějiny Irska. Ve starým Irsku prý žádný blechy nebyly, zatáhli je sem Angláni, aby nás úplně připravili o rozum, a to je jim podobný. A není to zvláštní, že svatý

Patrik vyhnal z Irska hady a Angláni sem přitáhli blechy? Po celá staletí bylo Irsko krásná mírumilovná zem, hadí žádní, o blechu jste nezavadili. Mohli jste se procházet po čtyřech zelených polích Irska a nemuseli se bát hadů, a v noci jste mohli v klidu spát a žádná blecha vás neobtěžovala. Hadi taky vůbec neubližujou, neotravujou, ledaže je zaženete do úzkých, a živí se různejma tvorama, co se hemží v křoví a na podobných místech, kdežto blecha, ta vám saje krev ráno, v poledne i večer, protože to je její přirozenost a nemůže si pomoct. Slyšel jsem, že tam, kde mají hodně hadů, nejsou žádný blechy. Například v Arizoně. O hadech v Arizoně slyšíte furt, ale slyšeli jste už někdy, že by byly v Arizoně blechy? No, přeju vám hodně štěstí. Musím si dát pozor, když tu takhle stojím, protože jak se mi jedna dostane do šatů, je to jako kdybych si pozval domů celou rodinku. Množí se rychlejc než Indové.

Táta se zeptal: Neměl byste náhodou cigaretu, co?

Cigaretu? Ale jistě, ovšem. Tady máte. Vždyť už mě ty cigarety málem zabily. Ten věčnej řezavej kašel, znáte to. Je tak silnej, že mě málem srazí z kola. Cítím, jak se mi zvedá ze žaludku a dere se mi vnitřnostma nahoru, až mi nakonec ustřelí vršek hlavy.

Škrtl sirkou, zapálil si cigaretu a podržel ji tátovi. Když ovšem žijete v Limericku, tak jste odsouzenej ke kašli, protože tohle je hlavní město slabých plic a slabý plíce vedou k souchotinám. Kdyby měli v Limericku umřít všichni, kdo mají souchotiny, bylo by z něj město duchů, i když já sám souchotiny nemám. Ne, tenhle kašel jsem dostal jako dárek od Němců. Odmlčel se, potáhl z cigarety a začal se svíjet kašlem. Prokristapána, odpusťte, jak mluvím, ale tyhle cigarety jsou můj konec. No, nechám vás tu s vaší matrací, a pamatujte si, co jsem vám říkal, musíte ty potvory zmást.

Kymácel se pryč na svém kole, cigareta mu visela z úst a tělo se otřásalo kašlem. Táta řekl: Lidi jsou tady v Limericku trochu upovídaní. Pojď, dáme tu matraci zpátky a uvidíme, jestli ještě dneska bude něco ze spaní.

Máma seděla u krbu a dvojčata jí spala na klíně. Malachy jí ležel u nohou stočený na podlaze. S kým jste to tam mluvili?, zeptala se. Jako bych slyšela Pa Keatinga, Aggiina muže. Poznám ho podle kašle. Dostal kašel za války ve Francii, když se nadýchal plynu.

Zbytek noci jsme prospali a ráno jsme viděli, kde si na nás blechy pochutnávaly, kůži jsme měli růžovou od kousanců a do krve rozedřenou, jak jsme se škrábali.

Máma udělala čaj a opekla chleba a táta nám ještě jednou pomazal kousnutí slanou vodou. Vytáhl znovu matraci ven na dvorek. Když je dnes taková zima, blechy určitě zmrznou a my se v noci konečně vyspíme.

O pár dní později, když už jsme byli v novém domě zabydlení, mě táta vytrhl ze spaní. Vstávej, Francisi, vstávej. Oblékni se a utíkej pro tetu Aggie. Matka ji potřebuje. Pospěš si.

Máma sténá v posteli, obličej má bílý jako křída. Táta vytáhne Malachyho a dvojčata z postele a posadí je na podlahu k vy

62

haslému ohni. Přeběhnu přes ulici a klepu na dveře u tety Aggie, až se objeví strýček Pa Keating, kašle a chrchlá. Copak je? Copak je?

Matka sténá na posteli. Myslím, že je nemocná.

Přichází teta Aggie a chrchlá. Od tý doby, co jste přijeli z Ameriky, jsou s váma jenom problémy.

Nech ho bejt, Aggie, je to jen dítě a dělá, co mu řekli.

Teta říká strýčkovi Pa Keatingovi, ať si jde lehnout, že musí ráno vstávat do práce, ne jako někteří ze severu, které nebude jmenovat. On povídá: Ne, ne, musím tam jít. S Andělou se něco děje.

Táta mi povídá, ať si sednu s bratry stranou. Nevím, co s mámou je, protože všichni šeptají, a zaslechnu jenom, jak teta Aggie povídá strýčkovi Pa, že dítě je ztracené, dojdi pro záchranku, a strýček Pa je pryč, a teta pak říká mámě: Můžeš si říkat o Limericku, co chceš, ale záchranka je tu rychlá. S tátou teta nemluví, ani se na něj nepodívá.

Malachy se ptá: Táto, je máma nemocná?

Ale bude v pořádku, synáčku. Musí k doktorovi.

Přemýšlím, které dítě se ztratilo, protože jsme všichni tady, jeden, druhý, třetí, čtvrtý, žádné dítě se neztratilo, a pročpak mi nemůžou říct, co je s mámou. Strýček Pa se vrací se záchrankou. Dovnitř vstoupí člověk s nosítky, a když mámu odnesou, zůstanou na podlaze u postele krvavé skvrny. Malachy se kousl do jazyka a tekla mu krev a pes na ulici krvácel a umřel. Chci se zeptat táty, jestli už je máma pryč nadobro jako moje sestra Margareta, ale on odchází s mámou a ptát se tety Aggie nemá cenu, protože by mi nejspíš ukousla hlavu. Vytírá krev na podlaze a říká nám, ať jdeme zpátky do postele a zůstaneme v ní, dokud se táta nevrátí domů.

Je noc a všichni čtyři ležíme v teple v posteli a spíme, až přijde táta a říká nám, že máma je v pořádku a leží si pěkně v nemocnici a hnedle se vrátí.

Táta jde na pracovní úřad pro podporu. Nádeník se severoirským přízvukem ovšem nemá šanci dostat v Limericku práci.

Když se vrátí, říká mámě, že budeme dostávat devatenáct šilinků týdně. Ona říká, že to stačí tak akorát na to, abychom po

63

malu umřeli hlady. Devatenáct šilinků pro nás šest? To je míň než čtyři dolary v americké měně, a jak z toho máme vyjít? Co budeme dělat, když máme každých čtrnáct dní platit nájemné? Když nájemné za tuhle místnost dělá pět šilinků týdně, zbyde nám čtrnáct šilinků na jídlo a oblečení a na uhlí, abychom si mohli uvařit vodu na čaj.

Táta kroutí hlavou, pije čaj ze sklenice od džemu, dívá se z okna a píská si Chlapce z Wexfordu. Malachy a Oliver tleskají rukama a tancujou kolem stolu a táta neví, jestli má pískat nebo se usmívat, protože obojí najednou nejde a on si nemůže pomoct. Musí přestat pískat, usměje se, pohladí Olivera po hlavě a začne pískat znovu. Máma se taky usměje, ale jenom na malou chvilku, a když se dívá do popela, má ustaraný výraz a koutky úst jí visí dolů.

Druhého dne řekne tátovi, aby pohlídal dvojčata, a vezme nás s Malachym do Společnosti svatého Vincenta z Pauly. Postavíme se do fronty s ženami v černých vlňácích. Ptají se nás, jak se jmenujeme, a když nás slyší mluvit, začnou se usmívat. Pane na nebi, říkají, slyšíte, jak ti malí Yankové mluví, a diví se, jak může máma ve svém americkém kabátě žádat o dobročinný příspěvek, když už takhle není ani pro chudáky z Limericku dost, natož pro Yanky, kteří si přijedou a berou jim chleba od huby. Máma jim říká, že ten kabát dostala od sestřenice v Brooklynu, že manžel je bez práce, a že má doma další děti, chlapce dvojčata. Ženské potahují nosem a přitáhnou si vlňáky kolem ramen, mají svých starostí. Máma jim vypravuje, jak musela odjet z Ameriky, protože se nedokázala přenést přes smrt své holčičky. Ženské zase potahují nosem, ale teď je to proto, že máma pláče. Některé říkají, že taky přišly o maličké a že na světě není nic horšího, a i kdyby člověk žil stejně dlouho jako Metuzalémova žena, tak to nepřekousne. Mužský to nemůžou pochopit, jaké to je, když matka ztratí dítě, ani kdyby žili dvakrát tak dlouho jako Metuzalém.

Všechny teď pláčou, až jedna z nich, co má rudé vlasy, nechá kolovat malou krabičku. Zeny si berou konečky prstů něco z krabičky a cpou si to do nosu. Jedna mladá žena pšíkne a rudovlasá žena se zasměje. Ach Biddy, koukám, že je to na tebe

64

silný. Pojďte sem, Američánkové, vezměte si šňupeček. Nacpe nám hnědý prášek do nosních dírek a my pšíkneme tak silně, že ženy přestanou plakat a smějou se, až si musejí utírat oči vlňáky. Máma nám říká s limerickým přízvukem: To vám udělá dobře, vyčistí vám to hlavu.

Biddy, ta mladá žena, říká mámě, že jsme dva rozkošní kluci. Ukáže na Malachyho. Tenhle klučík se zlatýma loknama, no není ten nádhernej? Mohl by bejt filmová hvězda a hrát se Shirley Templovou. A Malachy se usmívá a celá fronta pookřeje.

Žena se šňupcem říká mámě: Paninko, nechci být vlezlá, ale myslím, že byste si měla sednout, protože jsme slyšely o ztrátě, která vás potkala.

Jiná žena se strachuje: Ne, ne, nemají to rádi.

Kdo nemá co rád?

Ale ano, Noro Molloyová, Společnost nemá ráda, když sedíme na schodech. Chtějí, abychom stáli uctivě u zdi.

Ti mi můžou políbit prdel, říká Nora s rudými vlasy. Jen se pěkně posaďte, paninko, na ten schod, a já budu stát vedle vás, a jestli uslyším jediný slovo od těch chlapů ze Společnosti, utrhnu jim ksicht, fakt jo. Kouříte, paninko?

Kouřím, říká máma, ale nemám co.

Nora vytáhne z kapsy u zástěry cigaretu, přelomí ji a podá půlku mámě.

Ustrašená žena říká: Tohle taky nemají rádi. Říkají, že každá cigareta, kterou člověk vykouří, bere dětem chléb od úst. Pan Quinlivan uvnitř to smrtelně nenávidí. Říká, že když máš peníze na cigarety, máš i peníze na jídlo.

Quinlivan mi může políbit prdel taky, rozšklebenej zmetek starej. Chtěl by nám brát i toho pitomýho šluka, jedinou radost, kterou máme na světě?

Na konci chodby se otevřou dveře a v nich se objeví muž. Čeká některá z vás na boty pro děti?

Ženské se hlásí. Já čekám. Já.

No tak boty došly. Musíte si přijít příští měsíc.

Ale můj Mikey potřebuje boty do školy.

Už nejsou, řekl jsem vám.

Ale venku mrzne, pane Quinlivane.

65

Boty došly. Nic s tím nenadělám. Copak je tohle? Kdo to tu kouří?

Nora zamává cigaretou. Já, povídá a vychutnává cigaretu až do posledního zbytečku.

Každý šluk, který si dáte -, začne on.

Já vím, říká ona, bere dětem jídlo od úst.

Ženská, vy jste drzá. Tady už nic nedostanete.

Že nedostanu? No dobrá, pane Quinlivane, když nedostanu tady, tak mi dají jinde.

O čem to mluvíte?

Půjdu ke kvakerům. Ti mi almužnu dají.

Pan Quinlivan popojde k Noře a ukazuje na ni prstem. Víte, co tady máme? Máme v našem středu polívkářku. Měli jsme polívkáře za hladomoru. Protestanti obcházeli poctivé katolíky a říkali jim, že když se vzdají víry a obrátí se na protestantství, dostanou tolik polévky, že se jim nevejde ani do břicha, a Pámbů je netrestej, někteří katolíci snědli polévku a od té doby se jim začalo říkat polívkáři a odsoudili tak svou nesmrtelnou duši do nejhlubších pekel. A vy, ženská, když půjdete ke kvakerům, ztratíte nesmrtelnou duši svou i svých dětí.

Potom nás ovšem, pane Quinlivane, budete muset zachránit vy, není~liž pravda?

Pan Quinlivan na ni zírá a ona zírá na něho. Očima přejede ostatní ženy. Jedna si položí ruku na ústa a dusí se smíchy.

Copak je tu k smíchu?, utrhne se na ni.

Nic, nic, pane Quinlivane. Na mou duši.

Říkám vám znovu, boty nejsou. A práskne za sebou dveřmi.

Ženy jsou volány dovnitř jedna po druhé. Když vyjde Nora ven, usmívá se a mává kouskem papíru. Boty, povídá. Dostanu troje boty pro děti. Pohrozíte těm chlapům tam, že půjdete ke kvakerům, a dají vám podvlíkačky z vlastní prdele.

Když volají mámu, vezme nás s Malachym dovnitř. Stojíme před stolem, za kterým sedí tři muži a kladou otázky. Pan Quinlivan začne něco povídat, ale muž uprostřed říká: Vy už toho nechte, Quinlivane. Kdybychom to nechali na vás, naskákali by všichni chudáci v Limericku do náruče protestantů.

Obrátí se k mámě a chce vědět, kde vzala ten pěkný červený kabát. Ona mu povídá to samé, co vyprávěla ženám na chod

66

bě, a když dojde k Margaretině smrti, celá sé roztřese a začne vzlykat. Říká mužům, že se omlouvá, že tak pláče, ale že je to teprve pár měsíců a ještě se s tím nevyrovnala, a ani neví, kde je její holčička pohřbená, jestli je vůbec pohřbená, ani neví, byla~li vůbec pokřtěná, protože byla tak slabá z toho, jak se musela starat o čtyři chlapce, že neměla sílu jít do kostela ke křtu a že jí rve srdce, když pomyslí na to, že třeba Margareta zůstane navěky v předpeklí bez naděje, že by se s náma ještě někdy setkala, ať už v nebi, nebo v pekle, nebo v samotném očistci.

Pan Quinlivan jí přinese židli. Ale no tak, paninko. No tak. Sedněte si pěkně. No tak.

Druzí dva muži se dívají do stolu, do stropu. Muž uprostřed říká, že dá mámě poukázku na týdenní příděl potravin v McGrathově obchodu na Pamell Street. Dostane čaj, cukr, mouku, mléko, máslo a na zvláštní poukázku dostane pytel uhlí ze Suttonových uhelných skladů na Dokařské cestě.

Třetí muž povídá: Každý týden to ovšem nedostanete, paninko. Budeme vás doma navštěvovat, abychom se přesvědčili, jestli máte opravdu nouzi. Musíme to dělat, paninko, abychom si ověřili, že je váš nárok oprávněný.

Máma si utře obličej rukávem a vezme si poukázku. Říká těm mužům: Bůh vám žehnej za vaši laskavost. Oni kývají hlavou, dívají se do stolu, do stropu, na stěny a říkají mámě, ať zavolá další.

Ženské na chodbě říkají mámě: Až půjdete k McGrathové, dejte si na tu mrchu dobrý pozor, nebo vás ošidí na váze. Dá zboží na papír na váhu a nechá ho viset na své straně dolů za pult, kde si myslí, že ho nevidíte. Tím papírem stahuje váhu dolů, takže můžete být ráda, když dostanete půlku toho, co máte dostat. Ale hlavně že má po celém krámě rozvěšené obrázky s Panenkou Marií a Nejsvětějším srdcem Ježíšovým a v jednom kuse klečí v kapli u svatého Josefa, chřestí růžencem a vzdychá jako panna mučednice, mrcha jedna stará.

Nora povídá: Půjdu raději s váma, paninko. Já od ní taky odbírám a poznám, kdyby vás chtěla ošidit.

Vede nás do obchodu na Pamell Street. Žena za pultem se na mámu v americkém kabátě tváří mile, dokud máma neukáže poukázku od svatého Vincenta z Pauly. Říká: Nevím, co tady

67

děláte v tuhle denní hodinu. Dobročinné případy před šestou večer nevyřizuju. Ale protože jste tady prvně, udělám výjimku.

Noře povídá: Vy máte taky poukázku?

Ne. Já jsem přítelkyně a pomáhám tý ubohý rodině s první poukázkou od svatýho Vincenta z Pauly. Zena položí na váhu kus novin a z velkého pytle na něj sype mouku. Když dosype, povídá: Tady máte libru mouky.

Já myslím, že ne, říká Nora. To je nějaká moc malá libra mouky.

Žena zrudne a zlobně na ni civí. Chcete mě z něčeho obviňovat?

Jak bych mohla, paní McGrathová, říká Nora. Myslím jenom, že jste se nedopatřením přitiskla bokem k papíru a ani jste si nevšimla, že jste ho stáhla kousek dolů. Jak bych mohla, proboha. Žena jako vy, která věčně klečí před Panenkou Marií, je pro nás pro všechny příkladem a zdrojem inspirace, a to jsou vaše peníze támhle na zemi?

Paní McGrathová chvatně odstoupí od pultu a jehla na váze poskočí a zachvěje se. Jaké peníze?, říká, ale pak se podívá na Noru a pochopí. Nora se usmívá. To se mi jen zdálo v tom stínu, říká a usmívá se na váhu. To jste se pěkně spletla, protože tady je sotva půl libry.

S tou váhou mám pořád kříž, říká paní McGrathová.

O tom nepochybuju, říká Nora.

Ale svědomí před Bohem mám čisté, na to paní McGrathová. O tom nepochybuju, říká Nora, a ve Společnosti svatýho Vincenta z Pauly i v Legii svatý Panny Marie vás všichni moc obdivujou.

Snažím se být dobrou katoličkou.

Snažíte? Pámbů ví, že to je slabý slovo, vždyť je každýmu známo, jaký máte laskavý srdce a mě zrovna napadlo, jestli byste těm malým chlapcům tady nedala pár bonbónů.

No, víte, nejsem žádná milionářka, ale tady máte…

Pámbů vám požehnej, paní McGrathová, a já vím, že žádám příliš, ale nedala byste mi ještě pár cigaret?

No, teda, ty na poukázku nejsou. Já tu nejsem od toho, abych rozdávala luxusní zboží.

68

Kdybyste to mohla nějak udělat, paninko, neopomenu se zmínit u svatýho Vincenta z Pauly.

No dobrá, dobrá, říká paní McGrathová. Nate. Pro jednou to snad můžu udělat, ale víckrát už ne.

Pámbů vám požehnej, děkuje Nora, a moc mě mrzí, že jste s tou váhou měla tolik mrzutostí.

Cestou domů jsme se zastavili v Lidovém parku, sedli si na lavičku, a zatímco jsme s Malachym cucali bonbóny, máma s Norou kouřily cigarety. Nora se z kouření rozkašlala a povídá mámě, že ji ty cigarety nakonec zabijou, že v rodině trpějí na souchotiny a nikdo se nedožil vysokýho věku, i když v Limericku není vlastně o co stát, když první věcí, který si člověk všimne, je naprostej nedostatek šedivejch vlasů, protože všechny šedivý vlasy buďto leží na hřbitově, nebo jsou za Atlantikem, kde dělají u dráhy nebo si vykračujou po ulici v policejní uniformě.

Ani nevíte, jak jste šťastná, paninko, že jste viděla kus světa. Ach Bože, co já bych za to dala, kdybych se mohla podívat do New Yorku, na všechny ty lidi, jak si bezstarostně tančí na Broadwayi. Ne, já musela padnout zrovna na toho ožralu, co měl svý kouzlo, na Petera Molloye, přeborníka v pití piva, do kterýho jsem se zcvokla, když mi bylo sotva sedmnáct, a už si mě vedl k oltáři. Byla jsem blbá, paninko. Vyrostly jsme v Limericku blbý, fakt, vůbec nic jsme neznaly, ničemu jsme nerozuměly a byly jsme matky dřív než ženy. A není tady nic než samej déšť a starý sůvy, co odříkávaj růženec. Dala bych svý zuby za to, kdybych se dostala pryč, do New Yorku, nebo i do tý pitomý Anglie. Přeborník v pití piva je věčně na podpoře a někdy prochlastá i tu podporu a já se z toho pokaždý pominu a skončím v blázinci.

Potáhla z cigarety, obličej se jí zkřivil a rozkašlala se tak, že se celá začala svíjet, a mezi kašlem naříkala: Jéžiši, Jéžiši. Když kašel odezněl, řekla, že musí jít domů a vzít si prášek. Uvidíme se příští týden, paninko, u svatýho Vincenta z Pauly. Kdybyste něco potřebovala, vzkažte mi do Vize’s Field. Ptejte se na ženu Petera Molloye, přeborníka v pití piva.

69

Eugen spí pod kabátem v posteli. Táta sedí u krbu s Oliverem na klíně. Divím se, jak to, že mu vypráví příběh o Kukulínovi. Ví přece, že Kukulínovy příběhy jsou moje, ale když se podívám na Olivera, je mi to vlastně jedno. Má jasně červené tváře, civí do vyhaslého krbu a je vidět, že ho Kukulín nezajímá. Máma mu položí ruku na čelo. Myslím, že má teplotu, říká. Potřebovala bych cibuli, uvařila bych mu ji v mléce s pepřem. To při horečce pomáhá. Ale i kdybych měla cibuli, na čem bych uvařila mléko? Na oheň potřebujeme uhlí.

Dá tátovi poukázku na uhlí na Dokařské cestě. Jdu s ním, ale je už tma a uhelné sklady jsou zavřené.

Co teď budeme dělat, táto?

Nevím, synku.

Na ulici před námi sbírají ženy ve vlňácích s dětmi uhlí ze země.

Hele, tati, tady leží uhlí.

Ale ne, synáčku. Nebudeme sbírat uhlí ze země. Nejsme žádní žebráci.

Říká mámě, že uhelné sklady jsou zavřené a že si k večeři musíme vzít mléko s chlebem, ale když jí povím o ženách na ulici, podá mu máma Eugena.

Jestli ty jsi moc velkej grand na to, abys sbíral uhlí ze země, tak já si vezmu kabát a půjdu na Dokařskou cestu sama.

Vezme pytel a nás s Malachym s sebou. Za Dokařskou cestou se rýsuje něco širokého a tmavého a třpytí se v tom světla. Máma říká, že je to řeka Shannon. Po té že se jí v Americe stýskalo nejvíc. Hudson byl pěkný, ale Shannon zpívá. Já žádný zpěv neslyším, ale máma ano a je celá šťastná. Žádné ženy už na Dokařské cestě nejsou a my hledáme kousky uhlí spadlé z náklaďáků. Máma říká, ať sbíráme všechno co hoří, uhlí, dřevo, kusy lepenky, papír. Jsou takoví, co pálí i kobylince, ale tak hluboko jsme ještě neklesli, říká. Když má pytel skoro plný, povídá: Teď ještě musíme sehnat cibuli pro Olivera. Malachy říká, že se po nějaké podívá, ale ona na to: Ne, na ulici cibuli nenajdeš, tu prodávají v obchodě.

Jakmile Malachy uvidí obchod, křičí: Tady je obchod, a běží dovnitř.

70

Cíbulíí, říká, cíbulíí pro Olivera.

Máma vběhne do obchodu a říká ženě za pultem: Nezlobte se. Zena říká: Propána, to je ale miláček. Není to Američan?

Máma říká, že ano. Žena se usměje a ukáže dva zuby, na každé straně horní dásně jeden. Miláček, říká, a jaké má nádherné zlaté kudrliny. A cože to chce? Bonbóny?

Ne, ne, říká máma. Cibuli.

Žena se směje. Cibuli? Ještě jsem nezažila, že by dítě chtělo cibuli. To mají v Americe rády?

Máma povídá: Jenom jsem se zmínila, že chci cibuli pro jiné naše dítě, které je nemocné. Uvařím ji v mléce, znáte to.

Svatá pravda, paninko. Nic není lepšího, než cibule uvařená v mléce. A tumáš, chlapečku, vezmi si bonbón, jeden pro sebe a jeden pro toho druhého, bratříčka, počítám.

Máma povídá: Ale to není třeba. Poděkujte, chlapci.

Žena říká: Tady máte krásnou cibuličku pro nemocné dítě, paninko.

Máma na to: Já si ji ale nemůžu koupit, nemám u sebe ani penci.

Já vám ji dám zadarmo, paninko. Aby nikdo v Limericku nemohl říkat, že nějaké dítě bylo nemocné, protože mu chyběla cibule. A nezapomeňte přidat trochu pepře. Máte pepř, paninko?

No, nemám, ale nějaký si opatřím.

Tak tady, paninko, máte pepř a trochu soli. To dítěti pomůže jako nic na světě.

Máma říká: Pámbů vám to zaplatí, paní, a oči má vlhké.

Táta přechází po pokoji s Oliverem v náručí a Eugen si hraje na zemi s hrncem a lžící. Ptá se: Sehnala jsi cibuli?

Sehnala, říká máma, a nejen cibuli. Mám i uhlí a něco na podpal.

Já věděl, že se ti to povede. Modlil jsem se ke svatému Judovi. To je můj oblíbený světec, patron zoufalých případů.

Já jsem sehnala uhlí. Já jsem sehnala cibuli, a žádný svatý Juda mi nepomáhal.

Táta říká: Neměla bys sbírat uhlí na ulici jako nějaký žebrák. To není správné. Dáváš tím chlapcům špatný příklad.

71

Tak jsi měl na Dokařskou cestu poslat svatého Judu.

Malachy říká: Já mám hlad, a já mám hlad taky, ale máma povídá: Počkáte pěkně, až dostane Oliver cibuli v mléce.

Rozdělá oheň, rozkrojí cibuli napůl, jednu půlku vhodí do vařícího mléka s kouskem másla a mléko opepří. Posadí si Olivera na klín a pokouší se ho krmit, ale on se odvrací a dívá se do ohně.

Ale no tak, broučku, říká mu máma. To ti udělá dobře. Budeš velký a silný.

Strká mu lžíci do pusy, ale Oliver má zuby zatnuté. Máma položí hrnec na zem, houpe ho, dokud neusne, položí ho do postele a řekne nám ostatním, ať jsme zticha, nebo že nás zabije. Nakrájí druhou půlku cibule na kolečka a osmaží je na másle s krajíčky chleba. Nechá nás sedět na podlaze u krbu, jíme osmažený chleba a pijeme horký sladký čaj ze sklenic od džemu. Říká: Ten oheň je dost jasný, takže můžeme plynovou lampu zhasnout, dokud neseženeme peníze na plynoměr.

Oheň zahřál místnost a v plamenech tančících na uhlí vidím tváře, údolí a skákající zvířata. Eugen usne na podlaze a táta ho zvedne a položí do postele vedle Olivera. Máma postaví hrnec s vařenou cibulí na krbovou římsu, aby se na něj nedostala myš nebo krysa. Říká, že je za celý den utahaná, ze Společnosti Vincenta z Pauly, z obchodu paní McGrathové, z hledání uhlí na Dokařské cestě, ze strachu o Olivera, který nechce jíst vařenou cibuli, a jestli bude takový i zítra, vezme ho k doktorovi, a teď že jde spát.

Za chvíli už jsme všichni v posteli, a jestli v ní ještě zbyla nějaká zapomenutá blecha, je mi to jedno, protože v posteli je teplíčko, když je nás v ní šest, a mně se líbí, jak oheň z krbu tančí na stěnách a po stropě a místnost je chvíli červená a chvíli černá, červená a černá, až ztmavne a je bílá a černá, a není slyšet nic jiného, než slabý Oliverův pláč, když se převrací mámě v náručí.

Ráno táta rozdělá oheň, vaří čaj a krájí chleba. Je už oblečený a povídá mámě, ať se taky rychle oblékne. Říká mi: Francisi, tvůj malý bratříček Oliver je nemocný a musíme s ním do nemocnice. Ty tady budeš hodný chlapec a postaráš se o své dva bratry. Vrátíme se brzo.

72

Nepřehánějte to s tím cukrem, až budeme pryč, říká máma. Nejsme žádní milionáři.

Když máma zvedne Olivera a zabalí ho do kabátu, postaví se Eugen na posteli. Já chci Ollieho, říká. Chci si hrát s Olliem.

Ollie se brzo vrátí, říká máma, a pak si budete hrát. Zatím si hraj s Malachym a s Frankem.

Ollie, Ollie, já chci Ollieho.

Sleduje Olivera očima a když odejdou, posadí se na postel a vyhlíží z okna. Malachy říká: Genie, Genie, máme chleba, máme čaj. Cukříček na chlebíček, Genie. Eugen vrtí hlavou a odstrkuje chleba, který mu Malachy podává. Doleze po čtyřech na místo, kde spal Oliver s mámou, svěsí hlavu a zírá z okna.

Ve dveřích stojí babička. Zaslechla jsem, že váš otec s matkou utíkali po Henry Street s dítětem v náručí. Kam to vlastně šli?

Oliver je nemocný, říkám. Nechtěl jíst cibuli vařenou v mléce.

Co to meleš?

Nechtěl jíst vařenou cibuli a onemocněl.

A kdopak se o vás stará, có?

Já.

A co je tomu dítěti v posteli? Jak se jmenuje?

To je Eugen. Stýská se mu po Oliverovi. Jsou to dvojčata.

Já vím, že jsou to dvojčata. To dítě vypadá vyhladověle. Nemáte nějakou ovesnou kaši, có?

Co je to ovesná kaše? ptá se Malachy.

Ježíšmarjá, svatý Josefe! Co je to ovesná kaše! Ovesná kaše je ovesná kaše. To je ovesná kaše. Jste ta nejtupější banda Amerikánů, co jsem kdy zažila. Zvedněte se, oblečte se a půjdeme přes ulici k tetě Aggie. Je doma s mužem Pa Keatingem, a dá vám trochu ovesné kaše.

Zvedne Eugena, zabalí ho do svého vlňáku a jdeme přes ulici k tetě Aggie. Bydlí zase se strýčkem Pa, protože jí řekl, že už není tlustá kráva.

Máš nějakou ovesnou kaši?, ptá se babička tety Aggie.

Ovesnou kaši? Mám snad krmit ovesnou kaší smečku Yankeejů?

73

Ani nevíš, jak tě lituju, říká babička. Ale trocha ovesné kaše tě nezabije.

A určitě k tomu budou chtít cukr a mlíko, a příště mi budou mlátit na dveře, že chtějí vajíčka, có? Nevím, proč bychom měli trpět za Anděliny chyby.

Ježíšikriste, zaplať Pámbů, že ta stáj v Betlémě nepatřila tobě, poněvadž to by Svatá rodina ještě pořád bloudila světem a pomalu chcípala hlady.

Babička odstrčí tetu Aggie stranou, vejde dovnitř, posadí Eugena na židli u ohně a vaří ovesnou kaši. Z druhého pokoje vyjde nějaký muž. Má černé kudrnaté vlasy a tvář taky celou černou, a mně se moc líbí jeho oči, protože jsou tak modré a veselé. Je to manžel tety Aggie, muž, který se u nás zastavil onehdá v noci, když jsme bojovali s blechami, a vyprávěl nám všechny ty věci o blechách a hadech, a který si uhnal kašel, když se za války nadýchal plynu.

Malachy povídá: Proč jsi tak černý?, a strýček Pa se začne smát a zároveň kašlat tak silně, že se musí uklidnit cigaretou. Ach, tihle Američánkové, říká. Ti teda opravdu nejsou žádní stydlivkové. Jsem černej, protože pracuju v limerický plynárně, házím uhlí a koks do pece. Ve Francii jsem se nalokal plynu a doma v Limericku dělám v plynárně. Až budete velcí, tak se tomu zasmějete.

Musíme s Malachym od stolu, aby si dospělí měli kam sednout a vypít si čaj. Pijou čaj, ale strýček Pa Keating, který je můj strýček, protože se oženil s tetou Aggie, zvedne Eugena a posadí si ho na klín. To je ale smutnej chlapeček, říká a začne dělat směšné obličeje a vydávat legrační zvuky. Malachy a já se začneme smát a Eugen se natahuje, aby si sáhl na černou tvář Pa Keatinga, a když Pa předstírá, že ho kousne do ručičky, Eugen se rozesměje a všichni v místnosti se smějou s ním. Malachy jde k Eugenovi a pokouší se ho rozesmát ještě víc, ale Eugen se obrátí a schová obličej do košile Pa Keatinga.

Myslím, že mě má rád, říká Pa Keating, načež teta Aggie postaví hrnek s čajem na stůl a začne brečet: Bé, bé, bé, a po tlustých červených tvářích se jí řinou veliké slzy.

Ježíšikriste, říká babička, už zase začíná. Copak je ti zase?

74

A teta Aggie říká s pláčem: Když vidím Pa s dítětem na klíně a sama přitom nemám žádnou naději, abych měla svoje vlastní.

Babička se na ni utrhne: Přestaň takhle mluvit před těma dětma. Nestydíš se? Až bude dobrotivý Bůh chtít, tak tě taky obdaří.

Teta Aggie vzlyká: Anděle se narodilo pět dětí a jenom jedno mrtvý, a přitom je tak nemožná, že nedokáže ani vydrhnout podlahu, a já nemám ani jedno, i když umím drhnout a uklízet jako žádná jiná, a uvařím a upeču každý jídlo, na který si kdo vzpomene.

Pa Keating se směje: Myslím, že si tohohle kloučka nechám.

Malachy se k němu rozeběhne. Ne, ne, ne. To je můj bratr Eugen. A já říkám: Ne, ne, ne, to je náš bratr.

Teta Aggie si utírá slzy. Od Anděly nic nechci, říká. Nechci nic, co je napůl z Limericku a napůl ze severu, to teda né, klidně si ho vezměte domů. Jednou budu mít svý vlastní dítě, kdybych kvůli tomu měla odříkat sto novén k Panně Marii a k její matce svaté Anně, nebo kdybych se kvůli tomu měla plazit po kolenou odtud až do Lurd.

Babička povídá: To stačí. Měli jste ovesnou kaši a je čas jít domů a zjistit, jestli už je váš otec s matkou zpátky z nemocnice.

Natáhne si vlňák a chce vzít Eugena, ale ten se drží tak silně košile Pa Keatinga, že ho musí odtrhnout silou, a otáčí se za Pa, dokud nevyjdeme ze dveří.

Šli jsme s babičkou zpátky domů. Položila Eugena do postele a dala mu napít vody. Řekla mu, ať je hodný chlapec a pěkně se vyspí, protože jeho bratříček Oliver se každou chvíli vrátí a budou si pak spolu hrát na podlaze.

Ale on jenom dál vyhlíží z okna.

Nám s Malachym řekla, že si můžeme hrát na zemi, ale že musíme být zticha, protože se chce pomodlit. Malachy si vlezl do postele a posadil se vedle Eugena a já si sedl na židli a luštil jsem slova v novinách, které jsme měli na stole místo ubrusu. V místnosti bylo slyšet jenom Malachyho šeptání, jak konej—

75

šil Eugena, babiččino mumlání a chřestění korálků růžence. Bylo takové ticho, že jsem položil hlavu na stůl a usnul.

Táta mě vezme za rameno. Vstávej, Francisi, musíš se postarat o bratříčky.

Máma sedí sklesle na kraji postele a pláče slabounce jako ptáček. Babička si natahuje vlňák. Říká: Zajdu k funebrákovi Thompsonovi pro rakev a pro vůz. Jako že je Bůh nade mnou, tohle zaplatí Společnost svatého Vincenta z Pauly.

Vyjde ven ze dveří. Táta stojí před krbem, bije se pěstmi do stehen a vzdychá: Ach, ach, ach.

Táta mi nahání strach svým ach, ach, ach, a máma mi nahání strach svým ptačím pláčem a já nevím, co mám dělat, jenom mě napadá, že by měl někdo rozdělat oheň v krbu, abychom si mohli udělat čaj a sníst chleba, protože už je to dlouho, co jsme jedli ovesnou kaši. Kdyby táta nestál pořád u krbu, mohl bych rozdělat oheň sám. Stačí jen papír, pár kousků uhlí nebo rašeliny a sirka. Ale on se nehýbe, a tak se pokouším protáhnout se mu kolem nohou, zatímco on se pořád bije do stehen, ale všimne si mne a ptá se, proč chci rozdělat oheň. Říkám mu, že máme všichni hlad, a on se začne bláznivě smát. Hlad?, říká. Ach, Francisi, tvůj maličký bratříček je mrtvý. Tvoje maličká sestřička umřela, a teď umřel i tvůj maličký bratříček.

Zvedne mě ze země a stiskne mne v náručí tak silně, až se rozpláču. Načež začne plakat taky Malachy, máma pláče, táta pláče, já pláču, jenom Eugen je zticha. Pak táta popotáhne nosem. Uděláme si hostinu. Pojď, Francisi. -

Říká mámě, že budeme za chvilku zpátky, ale ona sedí v posteli s Malachym a Eugenem na klíně a ani nezvedne hlavu. Táta mě vede ulicemi, obcházíme jeden obchod za druhým a on prosí o chleba nebo o cokoli, co můžou dát rodině, které umřely dvě děti v jednom roce, jedno v Americe a jedno v Limericku a které hrozí, že ztratí tři další, protože nemají co jíst a pít. Většina majitelů obchodů vrtí hlavou. Je mi líto, že máte takové trápení, ale proč nejdete do Společnosti svatého Vincenta z Pauly, proč nepožádáte o obecní podporu?

Táta říká, že ho těší, když vidí, že duch Ježíše Krista v Limericku žije, a oni mu říkají, že nepotřebujou, aby jim takoví jako on s tím svým severním přízvukem vyprávěli něco o Kristovi, a že by se měl sám před sebou stydět, takhle vláčet dítě po ulicích jako nějaký žebrák, dráteník, antoušek.

Pár obchodníků nám dá chleba, brambory a konzervy s fazolemi, a táta říká: Teď půjdeme domů a vy si, chlapci, něco sníte, ale potkáme strýčka Pa Keatinga a ten povídá tátovi, že je mu hrozně líto, co se stalo, a jestli by si s ním nevypil jednu pintu v hospodě tady na rohu. V hospodě sedí muži s velkými sklenicemi s černým pitím před sebou. Strýček Pa Keating s tátou si dají černé pití taky. Zvednou sklenice a pomalu pijí. Na rtech jim zůstane smetanově bílá pěna, kterou si olizují a slabě přitom vzdychají. Strýček Pa mi koupí láhev limonády a táta mi dá kousek chleba a já už nemám hlad. Ale stejně bych rád věděl, jak dlouho tady zůstaneme sedět, když Malachy a Eugen doma hladovějí, protože už jsou to celé hodiny, co jsme měli ovesnou kaši, a Eugen ji vůbec nejedl.

Táta se strýčkem Pa vypijí sklenici černého pití a dají si další. Strýček Pa říká: Frankie, tohle je pinta piva. To je životní vzpruha. To je ten nejlepší nápoj pro kojící matky a pro ty, který už dlouho nikdo nekojil.

Směje se a táta se usmívá a já se směju, protože si myslím, že se má člověk smát, když strýček Pa něco říká. Když vypráví ostatním mužům, že Oliver umřel, tak se nesměje. Ostatní muži se dotknou klobouku a kývnou tátovi. Je mi líto, pane, a jistě si se mnou dáte pintu.

Táta žádnou pintu neodmítne a za chvíli už zpívá Roddyho McCorleye a Kevina Barryho a další písničky, které jsem nikdy předtím neslyšel, a pláče nad svojí milovanou holčičkou Margaretou, která umřela v Americe, a nad svým chlapečkem Oliverem, který umřel tady v městské nemocnici. Děsí mě, jak řve a pláče a zpívá, a přál bych si, abych už byl doma se svými třemi, ne, se dvěma bratry, a s mámou.

Muž za pultem říká tátovi: Myslím, pane, že už jste měl dost. Je nám líto, co se vám stalo, ale musíte to dítě odvést domů k matce, která určitě sedí u krbu a má zlomené srdce.

77

Táta říká: Jednu, ještě jednu pintu, jenom jednu, co?, a muž říká, že ne. Táta hrozí pěstí. Odvedl jsem svůj díl pro Irsko, a když k němu ten muž přistoupí a vezme ho v podpaží, pokouší se ho táta odstrčit.

Strýček Pa říká: No tak, Malachy, už toho nech, přestaň s tím kraválem. Musíš jít domů k Anděle. Zítra máte pohřeb a tvoje krásný děti na tebe čekají.

Ale táta se vzpouzí a několik mužů ho musí vystrčit ven do tmy. Strýček Pa se vypotácí ven s taškou jídla. Pojď, povídá, půjdeme k vám domů.

Táta chce jít ještě někam na pintu, ale strýček Pa říká, že už nemá peníze. Táta povídá, že když řekne lidem o své bolesti, tak mu každý pintu rád koupí. Strýček Pa říká, že něco takového je hanebnost, a táta mu pláče na rameni. Jseš dobrej kamarád, povídá strýčkovi Pa. Pláče dál, až ho strýček Pa pohladí po rameni. Je to hrozné, hrozné, říká strýček Pa, ale časem to přebolí.

Táta se napřímí a podívá se na něho. Nikdy, říká. Nikdy.

Příštího dne jsme jeli vozem s koněm do nemocnice. Olivera položili do bílé truhly, kterou jsme přivezli s sebou, a pak jsme ho odvezli na hřbitov. Bílou truhlu spustili do díry v zemi a zasypali hlínou. Matka s tetou Aggie plakaly, babička se dívala zle, táta, strýček Pa Keating a strýček Pat Sheehan koukali smutně, ale neplakali, a já si pomyslel, že když je člověk chlap, tak smí plakat jenom, když má černé pití, kterému se říká pinta.

Nelíbily se mi kavky hřadující na stromech a na náhrobních kamenech a nechtělo se mi nechat s nimi Olivera samotného. Hodil jsem kamenem po kavce, která se kolébala směrem k Oliverovu hrobu. Táta mi řekl, že bych neměl házet kameny po kavkách, protože mohou být něčí duší. Nevěděl jsem, co je to duše, ale nezeptal jsem se ho, protože mi to bylo jedno. Oliver byl mrtvý a já nenáviděl kavky. Jednoho dne budu velký, vrátím se s pytlem plným kamenů a až budu ze hřbitova odcházet, bude zem pokrytá mrtvými kavkami.

Ráno po Oliverově pohřbu šel táta na pracovní úřad, aby si vybral týdenní podporu, devatenáct šilinků a šestipenci. Řekl, že

78

se vrátí do oběda, že přinese uhlí a rozdělá oheň, že si opečeme plátky slaniny s vejci a vypijeme čaj na Oliverovu počest a že si možná dáme nějakou sladkost.

Ale nevrátil se do oběda a nepřišel ani do jedné, ani do dvou, a my jsme si uvařili a snědli těch pár brambor, které jsme dostali den předtím. Nepřišel toho květnového dne domů ani do západu slunce. Jako by se po něm zem slehla, až jsme ho konečně zaslechli, když už byly hospody dávno zavřené, jak se potácí po Windmill Street a zpívá:

Když všichni kolem v stráži bdí jen západ spí, jen západ spí tu slyšíš pláčem Erin lkát, když Connacht hluboce šel spát.

Jen tůň a pláň se raduje ve stínu skalní kavalérie.

Pěj, ať učí se lid svobodu

od divých větrů, od mořských příbojů.

Vpotácel se do místnosti a šátral po zdi. Teklo mu z nosu, utíral si ho zápěstím ruky. Pokoušel se něco říct. Tychle děti by měly spát. Slyšchíte? Děti spát.

Máma se mu postavila. Tyhle děti mají hlad. Kde jsou peníze z podpory? Koupím jim smaženou rybu a pomfrity, ať mají aspoň něco v žaludku, než půjdou spát.

Pokusila se mu sáhnout rukama do kapes, ale on ji odstrčil. Tak pomalu, řekl, měj ke mně nějakej rešpekt. Měj nějakej rešpekt před těma dětma.

Pokusila se mu dostat rukama do kapes násilím. Kde jsou peníze? Děti mají hlad. Zase jsi propil všechny peníze, ty starý ožralý blázne? Jako jsi to dělal v Brooklynu?

Začal blekotat: Ach, Andělo, chudinko. A chudinka malinká Margareta a chudáček malý Oliver.

Připotácel se ke mně a objal mě a já z něho ucítil stejné pití, jakým byl cítit v Americe. Tvář mi zmáčel slzami, slinami a nudlemi a já měl hlad a nevěděl jsem, co mám říkat, když mi zabrečel celou hlavu.

79

Pak mě pustil a objal Malachyho, přičemž pořád opakoval, že naše malinká sestřička a malinký bratříček leží v zemi celí studení, a jak se všichni musíme modlit a být hodní, jak musíme poslouchat a dělat, co nám máma řekne. Že sice máme svoje utrpení, ale že je nejvyšší čas, abychom s Malachym začali chodit do školy, protože není nad vzdělání, které nám nakonec umožní připravit se do zbraně a odhodlaně odvést svůj díl pro Irsko.

Máma říká, že už ve Windmill Street nevydrží ani minutu. Nemůže už v tom pokoji spát, když si vzpomene na Olivera, jak spal v posteli, jak si hrál na zemi, jak seděl tátovi na klíně u ohně. Říká, že ani Eugenovi nemůže prospět, když tady zůstane, že dvojče bude ztrátou bratra trpět víc, než dokáže ona sama pochopit. V ulici Hartstonge je volný byt se dvěma postelemi místo jedné, kterou tady máme pro šest lidí, totiž pro pět. Ten si vezmeme a máma půjde pro jistotu ve čtvrtek na pracovní úřad s tátou a postaví se s ním do fronty, aby mu vzala peníze hned, jak je dostane. Táta říká, že mu to nemůže udělat, že by měl před ostatními muži ostudu. Pracák je místo pro chlapy, ne pro ženské, které jim seberou peníze před nosem. To je tvoje smůla, říká ona. Kdybys ty peníze nerozházel po hospodách, nemusela bych s tebou chodit jako v Brooklynu.

Říká jí, že bude mít navěky hanbu. Ona říká, že je jí to jedno. Chce ten byt v ulici Hartstonge, pěkný, teplý a pohodlný byt se záchodem dole na chodbě jako v Brooklynu, byt, kde nejsou žádné blechy a vlhko, které zabíjí. Chce ten byt, protože je ve stejné ulici jako Leamyho obecná škola, a Malachy a já budeme moct chodit v poledne domů na oběd, na čaj a na opečený chleba.

Ve čtvrtek doprovází máma tátu do zprostředkovatelny práce. Jde s ním dovnitř, a když mu člověk za přepážkou podává peníze, sebere je. Ostatní muži na podpoře do sebe šťouchají a šklebí se a táta má ostudu, protože ženská se nemá míchat do věcí týkajících se chlapových peněz z podpory. Co když chce vsadit šestipenci na koně nebo si dát pintu piva, a kdyby všechny ženské začaly dělat to co máma, koně by přestali běhat a Gui

80

ness by přišel na buben. Ale ona teď má peníze a stěhujeme se do ulice Hartstonge. Potom vezme Eugena do náručí a jdeme do Leamyho obecné školy. Ředitel pan Scallan říká, abychom přišli znovu v pondělí, přinesli si školní sešit, tužku a pero s pořádným hrotem. Do školy nemáme chodit se svrabem nebo zavšivení, taky nesmíme pořád smrkat, hlavně ne na podlahu, protože tak se šíří souchotiny, ani do rukávu, ale do kapesníku nebo do čistého hadru. Ptá se nás, jestli jsme hodní chlapci, a když řekneme, že ano, povídá: Dobrý Bože, co je tohle? To jsou Američani, nebo co?

Máma mu vypravuje o Margaretě a Oliverovi a on říká: Pane na nebi, Pane na nebi, na světě je tolik utrpení. Toho maličkého, Malachyho, dáme do předškolní třídy a jeho bratra do první. Budou sedět ve stejné místnosti a budou mít stejného učitele. Takže v pondělí ráno, přesně v devět hodin.

Kluci v Leamyho škole chtějí vědět, proč tak mluvíme. Jste Yankeeové nebo co? A když jim řekneme, že jsme přijeli z Ameriky, ptají se: Jste gangsteři nebo kovbojové?

Jeden velký kluk mi strčí tvář až do obličeje. Na něco se tě ptám, říká. Jste gangsteři nebo kovbojové?

Říkám mu, že nevím, a on mě rýpne prstem do prsou, načež Malachy povídá: Já jsem gangster a Frank je kovboj. Velký kluk povídá: Tvůj bráška je chytrej, a ty jseš blbej Yank.

Kluci kolem jsou vzrušení. Rvačka, křičí, rvačka, a on do mě strčí tak prudce, až upadnu. Chce se mi brečet, ale zatemní se mi v hlavě stejně jako tehdy s Freddiem Leibowitzem a vyřítím se proti němu, kopu do něj a mlátím ho pěstmi. Srazím ho k zemi a chci ho popadnout za vlasy, abych mu mohl omlátit hlavu o zem, ale najednou ucítím vzadu na stehnech palčivou bolest a někdo mě táhne pryč.

Pan Benson, učitel, mě drží za ucho a bije mě přes nohy. Ty malý chuligáne, říká. Takovéhle chování sis přivezl z Ameriky? Na mou duši, já tě naučím, jak se máš chovat, než s tebou budu hotov.

Řekne mi, ať natáhnu jednu ruku před sebe a potom druhou a přes každou mě přetáhne rákoskou. Teď jdi domů, říká, a pověz matce, jaký jsi byl zlý chlapec. Jseš zlý Yankee. Opakuj po mně: Jsem zlý chlapec.

81

Jsem zlý chlapec.

Teď řekni: Jsem zlý Yankee.

Jsem zlý Yankee.

Malachy říká: On není zlý chlapec. To ten velký. Říkal nám, že jsme kovbojové a gangsteři.

To že jsi řekl, Heffernane?

Dělal jsem si legraci, pane.

Už žádnou legraci, Heffernane. Není to jejich vina, že jsou Yankeeové.

Není, pane.

A ty, Heffernane, ty bys měl každý večer padnout na kolena a děkovat Bohu za to, že nejsi Američan, protože kdybys byl, Heffernane, byl bys největší gangster na obou stranách Atlantiku. Al Capone by k tobě chodil na hodiny. Tyhle dva Yankeeje už nikdy trápit nebudeš, Heffernane.

Nebudu, pane.

A kdyby snad ano, Heffernane, pověsím si tvoji kůži na stěnu. A teď jděte domů, všichni. V Leamyho obecné škole je sedm učitelů a všichni mají kožené řemeny, rákosky a trnkové hole. Tlučou holí přes ramena, přes zadek, přes nohy a především přes ruce. Když udeří přes ruce, říkají tomu plácnutí. Praští vás, když přijdete pozdě, když vám pouští pero, když se smějete, když mluvíte a když neumíte.

Praští vás, když nevíte, proč Bůh stvořil svět, když nevíte, kdo je patronem Limericku, když neumíte recitovat Apoštolské vyznání víry, když neumíte odečíst devatenáct od čtyřiceti sedmi, když neznáte hlavní města třiceti dvou hrabství v Irsku, když nenajdete Bulharsko na nástěnné mapě světa, která je celá pocákaná plivanci, smrkanci a kaňkami inkoustu, které tam zanechali rozezlení žáci, kteří už jednou provždy se školou skončili.

Praští vás, když neumíte říct své jméno irsky, když neumíte Zdrávas Maria irsky, když neumíte říct irsky, že chcete na záchod.

Je užitečné poslouchat, co říkají velcí kluci. Člověk se od nich dozví, jaký je učitel, co se mu líbí a co nesnáší.

82

Jeden učitel vás praští, když nevíte, že Eamon De Valera je největší muž, jaký kdy žil. Jiný učitel vás praští, když nevíte, že Michael Collins byl největší muž, jaký kdy žil.

Pan Benson nenávidí Ameriku a musíte si pamatovat, že máte nenávidět Ameriku, jinak vás praští.

Pan O’Dea nenávidí Anglii a musíte si pamatovat, že máte nenávidět Anglii, jinak vás praští.

Když řeknete něco dobrého o Oliveru Cromwellovi, praští vás všichni.

I kdyby vás praštili šestkrát přes každou ruku jasanovou rákoskou nebo trnkovou holí se suky, nesmíte brečet. To byste byli srabi, Někteří kluci by se vám na ulici mohli posmívat a zesměšňovat vás, ale i oni musejí být opatrní, protože přijde den, kdy je pan učitel taky praští nebo jim naplácá a oni musejí zadržet slzy, jinak by měli navěky ostudu. Někteří kluci říkají, že je lepší brečet, protože to učitelům dělá radost. Když nebrečíte, učitelé vás nenávidí, protože vypadají před třídou slabě, a zařeknou se, že z vás příště vymlátí slzy nebo krev nebo obojí.

Velcí kluci z páté třídy nám říkají, že pan O’Dea má nejradši, když vytáhne žáka před třídu, stoupne si mu za záda, chytne ho za vlasy pod uchem, kterým se říká kotlety, a tahá ho za ně. Nahoru, nahoru, říká, dokud se žák nepostaví na špičky a dokud se mu oči nezalijí slzami. Nikdo nechce, aby ostatní kluci ve třídě viděli, že brečí, ale když vás někdo tahá za kotlety, musíte slzet, ať chcete nebo nechcete, a pan učitel to má rád. Pan O’Dea je jediný učitel, který si vždycky vynutí slzy a udělá člověku ostudu.

Lepší je nebrečet, protože musíte držet s klukama ve škole a učitel nesmí mít pocit zadostiučinění.

Když vás učitel praští, nemá smysl žalovat otci nebo matce. Pokaždé řeknou: Zasloužíš si to. Nebuď jak malé děcko.

Vím, že je Oliver mrtvý, a Malachy to ví taky, ale Eugen je ještě moc malý, aby mohl něco vědět. Když se ráno probudí, volá: Ollie, Ollie, a batolí se po pokoji a hledá ho pod postelemi, nebo vyleze na postel u okna a ukazuje na děti na ulici, zvláště na

83

děti se světlými vlásky, jaké má sám a jaké měl Oliver. Ollie, Ollie, opakuje, a máma ho zvedne, vzlyká a objímá. Eugen se dere dolů z náručí, protože nechce, aby ho někdo zvedal a objímal. Chce najít Olivera.

Táta s mámou mu říkají, že Oliver je v nebi a hraje si tam s andělíčky a že se s ním jednou zase setkáme, ale on nerozumí, protože jsou mu teprve dva roky a to je to nejhorší na světě.

Hrajeme si s ním. Snažíme se ho rozesmát. Šklebíme se. Dáváme si na hlavu hrnce a předstíráme, že nám padají. Běháme po pokoji a padáme na zem. Chodíme s ním do Lidového parku, aby si prohlédl krásné květiny, hrál si se psy a válel sudy na trávě.

Vidí tam malé děti se světlými vlásky, jaké měl Oliver. Už neříká Ollie. Už jenom ukazuje.

Táta říká, že Eugen má štěstí, že má takové bratry, jako jsme Malachy a já, protože mu pomáháme zapomenout a brzy, dá~li Bůh, si už na Olivera ani nevzpomene.

Stejně umřel.

Šest měsíců po tom, co odešel Oliver, jsme se jednoho ošklivého listopadového rána probudili a Eugene ležel studený na posteli vedle nás. Přišel dr. Troy a řekl, že dítě umřelo na zápal plic a proč už dávno nebylo v nemocnici? Táta řekl, že neví, a máma taky řekla, že neví, a dr. Troy řekl, že to je právě to, proč děti umírají. Lidi nevědí. Řekl, že jestli se u Malachyho nebo u mě objeví nej menší příznaky kašle nebo sebemenší škrábání v krku, ať nás k němu v kteroukoli denní nebo noční dobu odvezou. Musíme být pořád v suchu, protože v téhle rodině trpíme na slabé plíce. Řekl mámě, že je mu hrozně líto, jaké má trápení, a že jí napíše recept na něco, co jí v nejbližších dnech trochu zmírní bolest. Řekl, že Bůh žádá příliš moc, zatraceně moc.

Přišla k nám babička s tetou Aggie. Babička umyla Eugena a teta šla do obchodu koupit malou noční košilku a růženec. Oblékly ho do bílé košilky a položily ho na postel u okna, kde dříve vyhlížel Olivera. Překřížily mu ruce na prsou a převázaly je malým bílým růžencem. Babička mu sčesala vlasy z očí a z če

84

la a řekla: Jaké má krásné jemné hedvábné vlásky. Máma přistoupila k posteli a přetáhla mu přikrývku přes nohy, aby mu bylo teplo. Babička a teta Aggie se na sebe podívaly a nic neříkaly. Táta stál u nohou postele, tloukl se pěstmi do stehen a mluvil na Eugena, říkal mu: Ach, Bože, za to může Shannon, ta ti ublížila, vlhko od té řeky přišlo a vzalo si tebe i Olivera. Babička řekla: Přestaneš s tím? Znervózníš celý dům. Vzala recept od dr. Troye a řekla mi, abych doběhl k lékárníkovi O’Connorovi pro prášky, že si za to nebude díky laskavosti dr. Troye nic účtovat. Táta řekl, že půjde se mnou, že zajdeme do jezuitského kostela á pomodlíme se za Margaretu, Olivera a Eugena, aby byli v nebi šťastní. Lékárník nám dal prášky, zastavili jsme se v kostele, abychom se pomodlili, a když jsme se vrátili domů, dala babička tátovi peníze, aby přinesl z hospody pár lahví černého piva. Máma říkala: Ne, ne, ale babička jí řekla: On nemá žádné prášky, které by mu ulevily, Pámbů nám pomáhej, a láhev piva je malá útěcha. Potom mu řekla, že bude muset jít zítra k funebrákovi a přivézt rakev s vozem. Mně řekla, ať jdu se svým otcem a postarám se o to, aby v hospodě nezůstal celou noc a nepropil všechny peníze. Táta řekl: Ale Frankie by do hospody neměl, a ona odpověděla: Tak tam nezůstávej. Nasadil si čepici a šli jsme do Southovy hospody, a když jsme byli u dveří, řekl mi, že už můžu jít domů, že přijde, jen co si vypije jednu pintu. Řekl jsem, že ne, a on na to: Nebuď neposlušný. Jdi domů ke své ubohé matce. Já řekl: Ne, a on zase, že jsem zlý chlapec a že se bude Bůh hněvat. Řekl jsem mu, že bez něj domů nepůjdu, a on si povzdechl: Ach, kam ten svět spěje? Dal si v hospodě rychle jednu pintu a šli jsme s lahvemi černého piva domů. Doma byl strýček Pa Keating s malou lahví whisky a s lahvemi piva a strýček Pat Sheehan si přinesl dvě lahve pro sebe. Strýček Pat seděl na zemi s rukama ovinutýma kolem svých lahví a pořád opakoval: Ty jsou moje, ty jsou moje, protože se bál, že by mu je mohli vzít. Lidi, co upadli na hlavu, se pořád bojí, že jim někdo ukradne pivo. Babička mu řekla: Dobře, Pate, vypij si svoje pivo sám. Nikdo tě nebude otravovat. Seděla s tetou Aggie na posteli vedle Eugena. Pa Keating seděl u kuchyňského stolu, pil pivo a každému nabízel lok whisky.

85

Máma si vzala prášek a sedla si ke krbu s Malachym na klíně. Opakovala pořád, že Malachy má vlasy, jako měl Eugen, a teta Aggie říkala, že nemá, až babička rýpla tetu Aggie loktem do prsou a řekla jí, ať je zticha. Táta stál opřený o zeď mezi krbem a postelí s Eugenem a pil pivo. Pa Keating vyprávěl historky a dospělí se smáli, přestože se smát nechtěli nebo by se aspoň v přítomnosti mrtvého dítěte smát neměli. Říkal, že když sloužil v anglické armádě ve Francii, pustili na ně Němci plyn, ze kterého se mu udělalo tak zle, že musel do nemocnice. V nemocnici si ho nějaký čas nechali a pak ho poslali zpátky do zákopů. Anglické vojáky posílali domů, ale irští vojáci jim nestáli ani za šumařův prd a bylo jim jedno, jestli umřou, nebo zůstanou naživu. Místo aby umřel, nadělal Pa obrovské jmění. Vyřešil jeden z největších problémů zákopové války. V zákopech bylo tak mokro a tolik bláta, že nešlo uvařit vodu na čaj. Pa si řekl: Ježíši, vždyť já mám v sobě tolik toho plynu, to by byla škoda ho nevyužít. Strčil si do zadku trubku, přidržel u ní zapálenou sirku a ve vteřině měl krásný oheň, na kterém se dala uvařit voda v kdejakém polním hrnci. Když Angláni uslyšeli tu novinu, začali se k němu sbíhat ze všech zákopů kolem a dávali mu peníze, aby je nechal uvařit vodu. Vydělal si tolik peněz, že mohl podplatit generály, aby ho propustili z armády, a odjel do Paříže, kde si užíval a pil víno s malíři a s modelkami. Byly to tak báječné časy, až všechny peníze utratil, a když se vrátil do Limericku, dostal práci akorát v plynárně, kde hází lopatou uhlí do pece. Teď už má v sobě tolik plynu, že by mohl celý rok zajišťovat osvětlení menšího města. Teta Aggie si odfrkla a řekla, že tohle není moc dobrá historka k vyprávění v přítomnosti mrtvého dítěte, ale babička řekla, že je lepší taková historka, než sedět kolem dokola a dělat dlouhé ksichty. Strýček Pat Sheehan, který seděl na zemi se svým pivem, řekl, že by chtěl zazpívat písničku. No tak se předveď, povídá mu Pa Keating, a strýček Pat začal zpívat Cestu do Rasheen. Opakoval pořád: Rasheen, Rasheen, miláčku nevěrný, a písnička nedávala žádný smysl, protože ho kdysi otec upustil na hlavu a pokaždé, když tu písničku zpíval, měla jiná slova. Babička řekla, že to byla pěkná písnička, a Pa Keating prohlásil, že Caruso by se

86

měl pomalu ohlížet po novém zaměstnání. Táta přešel k posteli v rohu, kde spal s mámou. Posadil se na pelest, láhev s pivem postavil na podlahu, přikryl si obličej rukama a plakal. Franku, Franku, říkal, pojď sem, a já musel jít k němu, aby mě mohl obejmout, jako máma objímala Malachyho. Babička řekla: Raději už půjdeme, abychom se před zítřejším pohřbem trochu vyspali. Všichni poklekli vedle postele, pomodlili se a políbili Eugena na čelo. Táta mě sundal z klína, stoupl si a loučil se s nimi. Když odešli, dopil jednu po druhé všechny zbylé lahve piva. Vytřel prstem láhev od whisky a olízal si ho. Stáhl světlo petrolejové lampy na stole a řekl, že je čas, abychom šli s Malachym do postele. Budeme dnes spát s ním a s mámou, protože malý Eugen potřebuje postel pro sebe. V pokoji byla tma, kromě kousku pouličního světla, jenž dopadal na Eugenovy krásné, jemné, hedvábné vlasy.

Ráno táta rozdělá oheň, uvaří čaj a opeče chleba. Chleba a čaj donese mámě, ale ona mávne rukou, že nechce, a obrátí se ke zdi. Malachyho a mě odvede táta k Eugenovi, abychom si klekli a pomodlili se. Říká, že modlitby jednoho takového dítěte, jako jsme my, mají v nebi větší váhu, než modlitby deseti kardinálů a čtyřiceti biskupů. Ukáže nám, jak se máme pokřižovat. Ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého. Amen, a říká: Dobrotivý Bože, tohle si žádáš? Chceš mého syna Eugena? Vzal sis jeho bratra Olivera. Vzal sis jeho sestru Margaretu. Nemám právo se ptát, že? Dobrotivý Bože na nebi, nevím, proč děti musí umírat, ale je to Tvoje vůle. Řekl jsi řece, aby zabíjela, a Shannon zabíjela. Kdy už budeš mít konečně slitování? Mohl bys nám ponechat děti, které nám zbyly? Jen o to Tě prosíme. Amen.

Pomůže nám umýt si hlavu a nohy, abychom je měli na Eugenův pohřeb čisté. Musíme být úplně zticha, přestože nás bolí, když nám vytírá uši růžkem ručníku, který jsme si přivezli z Ameriky. Musíme být zticha, protože je tady Eugene s očima zavřenýma a my ho nechceme vzbudit, aby zase nezačal vyhlížet Olivera z okna.

Přichází babička a říká mámě, že musí vstávat. Jsou děti mrtvé a jsou děti živé, říká, a ty živé potřebují matku. Přinese

87

mámě trochu čaje v hrnku, aby zapila prášek na bolest. Táta říká babičce, že dneska je čtvrtek a on musí jít na pracovní úřad pro podporu a potom k funebrákovi pro pohřební vůz a rakev. Babička mu říká, ať mě vezme s sebou, ale on jí říká, že bude lepší, když zůstanu s Malachym a budu se modlit za bratříčka, který leží mrtvý v posteli. Babička říká: Děláš si ze mě legraci? Modlit se za dítě, kterému nejsou ani dva roky a které si už teď hraje s bratříčkem v nebi? Vezmeš svého syna s sebou a on ti bude připomínat, že dnešek není den pro hospodu. Dívá se na něj a on se dívá na ni a pak si nasadí čepici.

Na pracovním úřadě stojíme na konci fronty, ale muž za přepážkou vyjde ven a říká tátovi, že je mu moc líto, že má bolest, a ať jde dopředu, když je dneska takový smutný den. Muži se dotýkají čepic a říkají, že je jim líto, že má takovou bolest, a někteří mě hladí a dávají mi pence, dohromady dvacet čtyři pencí, dva šilinky. Táta povídá, že jsem teď boháč a že si mám jít koupit bonbóny, zatímco on si támhle na minutku odskočí. Vím, že támhle je hospoda a že si chce dát černé pití, kterému říká pinta, ale neříkám nic, protože si sám chci zajít vedle do obchodu pro karamelovou tyčinku. Žvýkám bonbón, až se rozplyne, a v puse mám sladko a lepkavo. Táta je pořád v hospodě a já se rozmýšlím, jestli si mám koupit ještě jednu tyčinku, dokud je táta v hospodě. Zrovna chci dát ženě za pultem peníze, když mě někdo plácne přes ruku, a je to teta Aggie, celá bez sebe vzteky. Tak tohle ty děláš, povídá, v den pohřbu svého bratra. Cpeš se sladkostmi. A kdepak je tvůj tatíček?

Táta je, on je v hospodě.

Samozřejmě, v hospodě. Ty se tu cpeš bonbóny a on se támhle přivádí do svého opileckého stavu, a to všechno v den, kdy tvého bratříčka povezou na hřbitov. Úplně jako jeho otec, říká prodavačce, stejnej ksicht, stejná stará známá severní tlama.

Říká mi, ať jdu do hospody a řeknu otci, ať přestane pít a sežene rakev a pohřební vůz. Sama by do hospody jaktěživa nevkročila, protože pití je prokletí téhle ubohé, Bohem opuštěné země.

Táta sedí vzadu v hospodě s nějakým mužem se špinavou tváří, kterému rostou z nosu chlupy. Ani jeden z nich nemluví.

Zírají mlčky přímo před sebe a sklenice s černým pivem stojí na bílé rakvi, která leží na lavici mezi nimi. Vím, že je to Eugenova rakev, protože Oliver měl podobnou, a chce se mi plakat, když na ní vidím černé pinty. Lituju teď, že jsem jedl ten karamelový bonbón a nejradši bych si ho vytáhl ze žaludku a vrátil ho ženě v obchodě, protože jíst karamelový bonbón, když Eugen leží mrtvý v posteli, není správné, a dvě černé pinty na jeho bílé rakvi mi nahánějí strach. Muž, který sedí s tátou, říká: Ne, pane, dětskou rakev nemůžete nikdy nechávat ve voze. Jednou jsem to udělal, zašel si na pivo, a ukradli mi tu malou rakvičku přímo z toho pitomýho vozu. Věřil byste tomu? Byla prázdná, zaplať Pámbů, ale stejně. Žijeme v zoufalý době, zoufalý. Muž zvedne sklenici, dlouze se napije, a když ji postaví zpátky, rakev dutě zaduní. Táta na mě kývá hlavou. Hned půjdeme, synku, ale když chce po dlouhém napití postavit svoji sklenici na rakev, odstrčím mu ruku.

To je Eugenova rakev. Řeknu mámě, žes postavil sklenici na Eugenovu rakev.

Né, synku, né.

Tohle je Eugenova rakev, táto.

Muž vedle říká: Dáme si ještě jedno, pane?

Táta mi povídá: Počkej ještě pár minut venku, Francisi.

Ne.

Nezlob.

Ne.

Muž vedle říká: Prokristapána, kdyby tohle byl můj syn, nakopl bych ho do zadku a letěl by odtud až do hrabství Kerry. Nemá právo v den smutku takhle mluvit se svým otcem. Kdyby si člověk nemohl v den pohřbu dát pivo, jakou by pak měl život cenu? Jakou by měl cenu?

Táta říká: Dobrá. Půjdeme.

Když pivo dopijou, otřou rukávem vlhké hnědé skvrny z rakve. Muž vyleze na kozlík a my s tátou se vezeme uvnitř. Táta má rakev na klíně a tiskne ji k sobě. Doma je plno dospělých. Máma, babička, teta Aggie, její muž Pa Keating, strýček Pat Sheehan a strýček Tom Sheehan, nejstarší mámin bratr, který k nám nikdy nechodí, protože nenávidí lidi ze severního Irska. Strýček

Tom je tady se svojí ženou Jane. Je z Galway a lidi říkají, že vypadá jako Španělka, a proto s ní nikdo z rodiny nemluví.

Kočí vezme od táty rakev a když ji přinese do pokoje, máma začne sténat: Ach ne, ach Bože, ne. Kočí říká babičce, že se za chvilku vrátí a odveze nás na hřbitov. Babička mu říká, aby se v podroušeném stavu do našeho domu raději nevracel, protože to dítě, které se má odvézt na hřbitov, si hodně vytrpělo a zaslouží si trochu úcty a ona nebude trpět kočího, který je opilý a může každou chvíli upadnout z vysokého kozlíku.

Kočí povídá: Paninko, odvezl jsem už na hřbitov tucty dětí a nikdy jsem z kozlíku nespadl, z vysokého ani z nízkého.

Muži zase pijou pivo z lahví a ženy popíjejí sherry ze sklenic od džemu. Strýček Pat Sheehan říká každému: Tohle je moje pivo, tohle je moje pivo, a babička říká: To je v pořádku, Pate. Nikdo ti tvoje pivo brát nebude. On potom říká, že zazpívá Cestu do Rasheen, ale Pa Keating mu na to říká: Ne, Pate, v den pohřbu zpívat nemůžeš. Zpívat se smí večer předtím. Ale strýček Pat opakuje pořád: Tohle je moje pivo a já chci zpívat Cestu do Rasheen, a všichni vědí, že takhle mluví proto, že ho upustili na hlavu. Začne zpívat, ale přestane, když babička sundá víko rakve a máma začne vzlykat: Ach, Ježíši Kriste, ach, Ježíši Kriste, kdy to skončí? Zůstane mi alespoň jedno dítě?

Máma sedí na židli v hlavách postele. Hladí Eugena po vlasech, hladí mu tváře a ruce. Říká mu, že byl nejsladší, nejkřehčí a nejněžnější dítě na světě. Říká mu, že je hrozné, že ho ztratila, ale není teď snad v nebi se svým bratříčkem a se svou sestřičkou a není to pro nás útěcha, když víme, že už se Oliverovi nebude po jeho dvojčeti stýskat? Stejně ale sklopí hlavu a položí si ji vedle něj a pláče tak usedavě, že všechny ženy v pokoji začnou plakat s ní. Pláče, dokud jí Pa Keating neřekne, že už musíme jít, že musíme jít dříve než padne soumrak, že nemůžeme na hřbitov za tmy.

Babička šeptá tetě Aggie: Kdo dá to dítě do rakve?, a teta Aggie šeptá: Já ne. To je věc matky.

Slyší je strýček Pat. Já dám to dítě do rakve, říká. Belhá se k posteli a položí mámě ruce na ramena. Máma se k němu oto

90

čí a tváře má celé mokré. Já dám to dítě do rakve, Andělo, říká jí.

Ach, Pate, vzdychá ona, Pate.

Zvládnu to, říká jí. Vždyť je to jen malé dítě a já jsem ještě nikdy v životě malé dítě nezvedal. Nikdy jsem neměl dítě v náručí. Neupustím ho, Andělo. Neupustím, uvidíš. Slibuju, že ho neupustím.

Já vím, že ne, Pate. Já vím, že ho neupustíš.

Zvednu ho a nebudu zpívat Cestu do Rasheen.

Já vím, že nebudeš, Pate, říká máma.

Pat odhrne přikrývku, kterou máma Eugena přikryla, aby mu bylo teplo. Eugenovy nohy jsou bílé a svítí malými modrými žilkami. Pat se nakloní, uchopí Eugena a zvedne ho do náručí. Políbí ho na čelo a všichni v místnosti to udělají po něm. Pak položí Eugena do rakve a ustoupí na stranu. Shromáždíme se kolem a ještě naposledy se na Eugena díváme.

Strýček Pat říká: Vidíš, neupustil jsem ho, Andělo, a ona mu sáhne prsty na tvář.

Teta Aggie jde do hospody pro kočího. Kočí dá víko na rakev a přišroubuje ho. Ptá se: Kdo pojede vozem?, a odnáší rakev do vozu. Uvnitř je místo jenom pro mámu s tátou a pro Malachyho a pro mě. Babička říká: Vy jeďte na hřbitov a my tady počkáme.

Nechápu, proč si nemůžeme Eugena nechat. Nechápu, proč ho musejí posílat pryč s mužem, který pokládá sklenici s pivem na bílou rakev. Nechápu, proč museli poslat pryč Margaretu a Olivera. Dávat moji sestru a moje bratry do truhly je špatnost a já bych rád někomu něco řekl.

Kůň klapal kopyty ulicemi Limericku. Malachy řekl: Uvidíme se s Oliverem?, a táta mu odpověděl: Ne, Oliver je v nebi a neptej se mě, co je to nebe, protože to nevím.

Máma řekla: Nebe je místo, kde jsou Oliver, Eugen a Margareta šťastní a v teplíčku a jednou se tam s nimi setkáme.

Malachy řekl: Kůň se vykakal na ulici a smrdí to, a máma s tátou se museli smát.

91

Na hřbitově slezl kočí dolů a otevřel dveře vozu. Dejte mi tu rakev, říká, odnesu ji ke hrobu. Tahá za rakev a sotva stojí na nohou. Máma říká: Vy moje dítě v tomhle stavu neponesete. Obrátí se k tátovi. Ty ho poneseš, říká.

Dělejte, jak myslíte, říká kočí. Dělejte si zatraceně, jak myslíte, a vyleze zpátky na kozlík.

Už se stmívá a rakev v tátově náručí vypadá bělejší než kdy předtím. Máma nás vezme za ruku a jdeme za tátou mezi hroby. Kavky na stromech jsou zticha, protože už jim den skoro skončil a musejí odpočívat, aby ráno brzo vstaly a nakrmily svá mláďata.

U malého otevřeného hrobu čekají dva muži s lopatami. Jeden říká: Dete moc pozdě. Eště že tohle nebyla žádná kór velká fuška, jinak bysme už byli pryč. Sleze do hrobu. Podejte mi to, říká, a táta mu podá rakev.

Muž nahází na rakev trochu slámy a trávy a jak teze ven, začne druhý muž rakev zahazovat hlínou. Máma dlouze zasténá: Ach Ježíši Kriste, Ježíši Kriste, a na stromě zakráká kavka. Kéž bych měl kámen, abych ho po ní mohl hodit. Když muži zahrnou hrob hlínou, otírají si čelo a čekají. Jeden říká: Ehm, nó, teď se obvykle dává něco na žízeň, kerá z toho je.

Táta říká: Ano, ano, a dá jim peníze. Oni říkají: Upřímnou soustrast, a jdou pryč.

Jdeme zpátky ke hřbitovní bráně, ale vůz tu není. Táta se jde rozhlédnout do tmy kolem, ale vrací se a vrtí hlavou. Máma říká: Ten kočí není nic jiného, než zatracený hnusný ochlasta, Pámbů mi odpusť.

Ze hřbitova je to pěšky domů dlouhá cesta. Máma říká tátovi: Děti potřebujou nějaké jídlo a tobě zbyly peníze z podpory, co jsi ráno dostal. Jestli si myslíš, že dneska půjdeš do hospody, tak na to zapomeň. Vezmeme je k Naughtonovi a dají si smaženou rybu s pomfritama a citronovou limonádu, poněvadž tohle je den, kdy pohřbily bratra.

Ryba s pomfritama je dobroučká, se solí a s vinným octem, a citronová limonáda je v krku kyselá.

Když přijdeme domů, pokoj je prázdný. Na stole stojí prázdné lahve od piva a oheň je vyhaslý. Táta zapálí petrolejku a na

92

polštáři je vidět důlek, kde měl Eugene hlavu. Čekám, že ho uslyším a uvidím, jak se batolí po pokoji a jak leze na postel, aby vyhlížel z okna Olivera.

Táta říká mámě, že se půjde projít. Ona říká: Ne. Ví, kam má namířeno, ví, že už se nemůže dočkat, aby utratil posledních pár šilinků v hospodě. No dobrá, řekne on. Rozdělá oheň, máma uvaří čaj a jdeme brzy spát.

Ležíme s Malachym zase v posteli, ve které umřel Eugen. Doufám, že mu na hřbitově není zima v té bílé rakvi, přestože vím, že už v ní není, protože na hřbitov přiletěli andělé, rakev otevřeli a odnesli ho daleko od vlhka z řeky Shannon, které zabíjí, nahoru do nebe k Oliverovi a Margaretě, kde je spousta smažených ryb a pomfrit a karamelových bonbónů a žádné otravné tety, a všichni tátové tam nosí peníze z pracovních úřadů a člověk nemusí běhat po hospodách a shánět je.

3

Máma říká, že už v bytě v ulici Hartstonge nevydrží ani minutu. Vidí Eugena ráno, v poledne i večer. Vidí ho, jak leze na postel, aby vyhlížel Olivera na ulici, a někdy vidí Olivera venku a Eugena uvnitř, jak si spolu povídají. Je ráda, že si tak spolu povídají, ale nerada by je viděla a slyšela po celý zbytek života. Je to věčná škoda, stěhovat se, když jsme tak blízko Leamyho obecné školy, ale jestli se brzo neodstěhujeme, tak jí v hlavě přeskočí a skončí v blázinci.

Přestěhujeme se do Roden Lane, uličky na horním konci čtvrti, která se jmenuje Kasárenský vršek. Na jedné straně uličky stojí šest domů, na druhé jeden. Domům se říká dvojka nahoře a dvojka dole, dvě místnosti jsou v patře, dvě v přízemí. Náš dům je na konci uličky, poslední ze šesti. Vedle našich dveří je přístavek, v něm záchod, a vedle něho stáj.

Máma se vypraví do Společnosti svatého Vincenta z Pauly, aby se zeptala, jestli by jí nedali nějaký nábytek. Člověk za přepážkou říká, že nám dá poukázku na stůl, dvě židle a dvě postele. Musíme jít ale do bazaru s nábytkem dole v Irishtownu a odstěhovat si to domů sami. Máma povídá, že můžeme použít kočárek, který jsme měli pro dvojčata, a jak to řekne, rozpláče se. Utírá si oči do rukávu a ptá se toho člověka, jestli jsou postele, které dostaneme, z druhé ruky. On říká, že samozřejmě, a ona na to, že se bojí spát v postelích, ve kterých možná někdo umřel, obzvláště když měl souchotiny. Muž říká: Je mi líto, ale žebráci si nemůžou vybírat.

Trvá nám celý den, než na kočárku přestěhujeme nábytek z jednoho konce Limericku na druhý. Kočárek má čtyři kola,

94

ale jedno je ohnuté a táhne na stranu. Máme dvě postele, příborník se zrcadlem, stůl a dvě židle. Jsme z nového domu nadšení. Můžeme chodit z pokoje do pokoje a po schodech nahoru dolů. Člověk si připadá strašně bohatý, když může chodit celý den po schodech nahoru a dolů, jak se mu zlíbí. Táta rozdělá oheň a máma uvaří čaj. Táta sedí u stolu na jedné židli, máma na druhé židli a Malachy a já sedíme na lodním kufru, který jsme si přivezli z Ameriky. Jak tak pijeme čaj, projde kolem dveří nějaký stařík s kýblem v ruce. Vyleje kýbl do záchodu, spláchne a v kuchyni to strašně zasmrdí. Máma otevře dveře a ptá se: Proč vyléváte váš kýbl do našeho záchoda? Děda nadzvedne čepici na pozdrav. Do vašeho záchoda, paninko? Ale ne. To se asi pletete, ha, ha. Tohle není váš záchod. Tohle je přece záchod pro celou ulici. Kolem vašich dveří si nosí kýble jedenáct rodin, to uvidíte, a řeknu vám, je to síla, hlavně když je teplo, to je doopravdy síla. Teď je prosinec, zaplať Pámbůh, sychravo, vánoce jsou přede dveřmi a záchod tolik nesmrdí, ale přijde den, kdy budete toužit po plynové masce. Tak dobrou noc, paninko, a doufám, že budete v domečku šťastní.

Máma říká: Počkejte chvilku, pane. Mohl byste mi říct, kdo tenhle záchod myje?

Myje? Ach, prokristáčka, to se povedlo. Myje, říkáte. To má být vtip? Tyhle domy postavili ještě za královny Viktorie, a jestli tenhle záchod někdy někdo myl, tak to musel dělat o půlnoci, když se nikdo nedíval.

A šourá se dál ulicí a směje se pro sebe.

Máma se vrátí na židli ke svému čaji. Tady nemůžeme zůstat, říká. Ten záchod nás zabije všemi nemocemi, co jsou na světě.

Táta říká: Nemůžeme se znovu stěhovat. Kde chceš sehnat barák za šest šilinků týdně? Budeme umývat záchod sami. Navaříme kýble vody a nalejeme je tam.

Aha, říká máma, a kde vezmeme uhlí, rašelinu, nebo dřevo, na kterém bychom tu vodu uvařili?

Táta mlčí. Dopije čaj a hledá hřebík, na který by pověsil náš jediný obraz. Na obraze je muž s úzkou tváří. Na hlavě má žlutou přiléhavou čepičku, je oblečen do černého roucha a na prsou

95

má kříž. Táta říká, že ten muž byl papež Lev XHL, velký přítel pracujících. Táhl se s tím obrazem celou cestu z Ameriky, kde ho našel na smetišti, kam ho vyhodil někdo, komu na pracujících nezáleželo. Máma říká, že to jsou hovadiny, a on říká, že by neměla říkat hovadiny před dětmi. Táta najde hřebík, ale neví, jak ho zarazit do zdi, když nemá kladivo. Máma říká, ať si ho vypůjčí od sousedů, ale on že ne, že si nebude půjčovat nic od lidí, které neznáme. Opře obraz o zeď a zaráží hřebík dnem sklenice od džemu. Sklenice se rozbije, řízne ho do ruky a kapka krve kápne na papežovu hlavu. Táta si ovazuje ruku utěrkou na nádobí a křičí: Rychle, rychle, utři krev z papeže, než uschne. Máma se pokouší setřít krev rukávem, ale rukáv je vlněný a krev se rozmaže papeži po celé tváři. Táta je na zhroucení: Pane na nebi, Andělo, teď jsi toho papeže úplně zničila, a ona se směje: Ále, přestaň kňučet, seženeme nějakou barvu a časem mu tu tvář přetřeme, a táta úpí: To je jediný papež, který byl přítelem pracujících, a co řekneme, když sem přijde někdo ze Společnosti svatého Vincenta z Pauly a uvidí, jak má všude po obličeji rozmazanou krev? Máma říká: Nevím. Je to tvoje krev a je smutné, když chlap neumí ani pořádně zatlouct hřebík. To jenom dokazuje, že nejsi k ničemu. Udělal bys líp, kdybys šel kopat na pole, ale co je mně vůbec do toho. Bolí mě záda a jdu do postele.

Bože, co budu dělat?, naříká táta.

Sundej papeže a schovej ho pod schody do bedny na uhlí. Tam ho nikdo neuvidí a nemůže se mu tam nic stát.

To nejde, říká táta. To by přineslo smůlu. Bedna na uhlí není místo pro papeže. Když už papež visí, tak zůstane viset. Dělej, jak myslíš, říká máma.

Taky že jo, řekne táta.

Jsou vánoce, naše první v Limericku, a děvčata venku v uličce skáčou přes švihadlo.

Husa už je vykrmená schází nám jen na mouku dejte penci prosím pěkně dědkovi do klobouku.

96

Nemáte~li penci půl pence postačí nemáte~li půlpenci Pámbů se uráčí.

Kluci se děvčatům pošklebují:

Ať tvoje máma upadne do hajzlu na pavlači.

Máma říká, že by chtěla, abychom měli na Boží hod dobrou večeři, ale jak to udělat, když nám pracovní úřad po smrti Olivera a Eugena snížil podporu na šestnáct šilinků. Zaplatíme šest šilinků nájemné, zbyde deset, a co se za to dá koupit pro čtyři lidi?

Táta nemůže sehnat práci. Ve všední den vstává brzo, rozdělá oheň, uvaří vodu na čaj a na holení. Oblékne si košili a k ní si vezme límeček s ozdobnými knoflíčky. Uváže si kravatu, nasadí čepici a jde se hlásit na pracovní úřad. Bez límečku a kravaty by z domu nešel. Muž bez límečku a bez kravaty je muž, který nemá úctu sám k sobě. Nikdy nemůžete vědět, kdy vám úředník na pracáku řekne, že je v Rankových mlýnech nebo v limerické cementárně práce, a i když je to nádenická práce, co by si o něm pomyslili, kdyby se tam objevil bez límečku a bez kravaty?

Vedoucí a mistři se k němu chovají uctivě a říkají, že jsou ochotni ho přijmout, ale sotva otevře pusu a oni zaslechnou severoirský přízvuk, vezmou místo něj chlapa z Limericku. Takhle to každý večer vysvětluje mámě u krbu, a když se ona zeptá: Proč se neoblíkneš jako normální dělník, tak říká, že jim nehodlá nadbíhat a že jim to nehodlá v nejmenším ulehčit, a když se ona zeptá: Proč se nesnažíš mluvit, jako mluví lidi v Limericku?, tak říká, že nikdy neklesne tak hluboko a že největším zklamáním jeho života je, že jeho synové už jsou postiženi limerickým přízvukem. Ona na to: To tě lituju, že máš takové starosti, a kéž bys neměl žádné jiné, a on říká, že jednoho dne, dá~li Bůh, vypadneme z Limericku, daleko od Shannon, která nás zabíjí.

97

Ptám se táty, co to znamená postiženi, a on říká: To je nemoc, synku, a něco, co by nemělo být.

Když táta zrovna neshání práci, vydává se na dlouhé procházky po kraji. Ptá se sedláků, jestli nepotřebujou pomoc, říká jim, že vyrostl na statku a může dělat cokoli. Když ho najmou, dá se rovnou do práce, tak jak je, v čepici, s límečkem a kravatou. Pracuje tak usilovně a dlouho, že mu sedláci musejí říkat, aby toho už nechal. Diví se, jak někdo může pracovat celý dlouhý horký den a ani přitom nepomyslet na jídlo nebo pití. Táta se usmívá. Peníze, které vydělá na statku, domů nenosí. Tyhle peníze jako by byly jiné než ty z podpory, které jsou určeny pro rodinu. S penězi, které vydělá na statku, jde do hospody a propíjí je. Když se doma neukáže do večera, kdy Anděl Páně vyzvání šestou, ví máma, že ten den pracoval. Říká si, že by mohl myslet někdy na nás a alespoň jednou hospodu vynechat, ale to se nikdy nestane. Říká si, že by mohl ze statku něco přinést domů, brambory, zelí, tuřín nebo mrkev, ale on nikdy nic nepřinese, protože by se nikdy nesnížil k tomu, aby o něco prosil. Máma mu povídá: To je v pořádku, když já žebrám ve Společnosti svatého Vincenta z Pauly o poukázky na jídlo, ale ty si nemůžeš strčit do kapsy ani pár erteplí. On říká, že u muže je to něco jiného. Musí zachovávat důstojnost. Nosí límeček a kravatu, dbá na to, jak vypadá, a nikdy si o nic neřekne. Máma povídá: Hlavně, že ti to dělá dobře.

Když utratí peníze ze statku, potácí se domů, zpívá a oplakává Irsko a svoje mrtvé děti, většinou ale Irsko. Když zpívá Roddyho McCorleye, znamená to, že měl peníze tak na jednu dvě pinty. Když zpívá Kevina Barryho, znamená to, že měl dobrý den a že domů dorazí opilý, vytáhne nás z postele, postaví do pozoru a přinutí nás slíbit, že zemřeme pro Irsko, ledaže mu máma řekne, aby nás nechal na pokoji, jinak že mu pohrabáčem vyrazí mozek z hlavy.

To bys neudělala, Andělo.

Udělala, a nejenom to. Radši přestaň bláznit a jdi do postele.

Do postele, do postele. K čemu do postele? Když půjdu do postele, tak zas budu muset vstávat a já prostě nemůžu spát ve městě, kde na nás řeka posílá s mlhou a říčními opary své jedy.

98

Vleze do postele, tluče pěstí do zdi, zazpívá truchlivou písničku a usne. Ráno je na nohou, jakmile začne svítat, protože po rozbřesku už se spát nemá. Budí nás, ale my jsme unavení, protože jsme se kvůli jeho povídání a zpěvu v noci nevyspali. Namítáme, že jsme nemocní a že vstát nemůžeme, ale on z nás stáhne kabáty, kterými jsme přikrytí a vystrčí nás z postele. Je prosinec a mrzne, vidíme svůj dech. Vyčůráme se do kýblu u dveří ložnice a běžíme dolů zahřát se u ohně, který mezitím táta rozdělal. Umyjeme si obličej a ruce v umyvadle pod vodovodním kohoutkem u dveří. Trubka, která vede ke kohoutku, musí být kouskem provázku připevněna ke zdi. Kolem kohoutku je všechno mokré, podlaha, zeď, židle, na které je postavené umyvadlo. Voda z kohoutku je ledová a prsty máme celé zkřehlé. Táta říká, že nám to prospěje, že to z nás udělá chlapy. Stříká si ledovou vodu na obličej a omývá si hrudník, aby nám ukázal, že není čeho se bát. Natahujeme ruce k ohni, chceme si je ohřát, ale nemůžeme se moc zdržovat, protože musíme vypít čaj, sníst chleba a jít do školy. Táta nás nutí před jídlem a po jídle se pomodlit a říká nám, ať ve škole nezlobíme, protože Bůh vidí každý náš pohyb a stačí jediné neuposlechnutí a půjdeme rovnou do pekla a tam už nás zima trápit nebude.

A usměje se.

Dva týdny před vánocemi přijdeme s Malachym ze školy v prudkém dešti a když otevřeme dveře, kuchyň je prázdná. Stůl, židle a lodní kufr jsou pryč a oheň v krbu je vyhaslý. Papež tu ale je a to znamená, že jsme se neodstěhovali. Táta by se bez papeže nehnul. V kuchyni je mokro, všude jsou loužičky vody, a stěny se lesknou vlhkem. Nad sebou slyšíme hluk, a když vyjdeme nahoru, najdeme tam tátu s mámou a chybějící nábytek. Je tu hezky teplo, oheň plápolá v krbu, máma sedí na posteli, táta si čte u ohně The Irish Press a kouří cigaretu. Máma říká, že přišla hrozná povodeň, déšť se valil uličkou a voda natekla pode dveřmi dovnitř. Pokoušeli se ji zastavit hadry, ale ty se jenom nasákly a voda se dovnitř stejně dostala. Lidi, co vynášeli kýble, to ještě zhoršili a v kuchyni byl smrad až hrůza. Máma si myslí, že dokud prší, měli bychom zůstat nahoře. Bude nám tu přes zimu teplo a na jaře půjdeme zase dolů, až po

99

dlaha a zdi aspoň trochu vyschnou. Táta říká, že to je, jako kdybychom jeli na prázdniny někam do tepla, třeba do Itálie. Malachy povídá, že papež je pořád na zdi dole a že mu tam bude zima a jestli bychom ho neměli přinést nahoru, ale máma říká: Ne, zůstane pěkně tam, kde je, protože já ho tu nechci mít, aby mi koukal do postele. Dost na tom, že jsme se s ním táhli celou cestu z Brooklynu do Belfastu, Dublinu a Limericku. Jediné, co teď chci, je trocha klidu a pohodlí.

Máma nás vezme s Malachym do Společnosti svatého Vincenta z Pauly, abychom s ní vystáli frontu a zjistili, jestli bychom nemohli dostat něco k vánoční večeři husu nebo šunku, ale muž za přepážkou říká, že tyhle vánoce jsou v Limericku na tom všichni zoufale. Dá jí poukázku na potraviny do obchodu paní McGrathové a jednu navíc k řezníkovi.

Ani husu, ani šunku, říká řezník. Na poukázku ze Společnosti svatýho Vincenta z Pauly nemůžete dostat žádný lahůdkový zboží. Co vám můžu dát, paninko, je jelito a dršťky, ovčí hlavu, nebo tady krásnou vepřovou hlavu. Na vepřový hlavě není nic špatnýho, paninko, má spoustu masa a děti ho mají moc rády. Nakrájíte jim ovar, namažete hořčicí a budou v sedmým nebi, i když v Americe to asi neznaly, tam se každej může utlouct po stejku a všelijaký drůbeži, ať už lítá, chodí nebo plave.

Říká mámě, že nemůže dostat slaninu ani párky, a jestli má kouska rozumu, vezme si vepřovou hlavu, dokud nějaká je, protože o vepřovou hlavu je mezi chudými v Limericku největší zájem.

Máma říká, že se vepřová hlava na vánoce nehodí, a on na to, že je to pořád víc, než měla kdysi Svatá rodina v Betlémě ve chlévě. Ti by jistě nic nenamítali, kdyby jim někdo dával pěknou vepřovou hlavu.

Ne, ti by nic nenamítali, říká máma, ale nikdy by ji nejedli. Byli to Židi.

A co to s tím má co společného? Vepřová hlava je vepřová hlava.

A Žid je Žid, a je to proti jejich náboženství a já je za to neodsuzuju.

Koukám, paninko, že jste expert na Židy a na prasata.

100

Nejsem, říká máma, ale v New Yorku jsem znala jednu židovskou ženu, paní Leibowitzovou, a nevím, co bychom si bez ní počali.

Řezník sundá vepřovou hlavu z regálu, načež Malachy povídá: Jů, podívejte na toho mrtvého psa, a řezník s mámou se dají do smíchu. Řezník zabalí hlavu do novin, podá ji mámě a říká: Veselý vánoce. Pak zabalí nějaké párky a povídá: Vezměte si tyhle párky ke snídani na Boží hod. Máma říká: Ale já si párky nemůžu dovolit, a on na to: Chci snad po vás peníze? Chci nějaký peníze? Vezměte si ty párky. Snad vám trochu vynahradí tu husu nebo šunku.

To jste nemusel, říká máma.

Já vím, paninko. Kdybych musel, tak bych to nedělal.

Máma povídá, že ji bolí v zádech a že musím nést vepřovou hlavu já. Nesu ji v náručí, ale je vlhká, a když se noviny začnou odlepovat, je ji vidět. Máma říká: Do smrti se budu stydět za to, že se celý svět musel dozvědět, že máme na vánoce vepřovou hlavu. Vidí mě kluci z Leamyho obecné školy, ukazujou na mě a smějou se: Jé, hele, Frankie McCourt s prasečím rypákem. Tak tohle žerou Yankeeové na vánoce k večeři, Frankie?

Pokřikujou jeden na druhého: Hej, Christy, víš, jak se žere prasečí hlava?

Ne, nevím, Paddy.

Chytneš ji za uši a ukousneš jí ksicht.

A Christy volá: Hej, Paddy, víš, co jediný z prasete McCourtovi nežerou?

Ne, nevím, Christy.

Jediný, co nežerou, je oink.

Když projdeme několik ulic, noviny se odlepí úplně a vepřovou hlavu teď může vidět každý. Rypák mám rozpláclý na prsou a míří mi na bradu a mně je prasete líto, protože je mrtvé a celý svět se mu směje. Má sestra a mí dva bratři jsou také mrtví, ale kdyby se jim někdo smál, napálil bych ho kamenem.

Chtěl bych, aby nám přišel na pomoc táta, protože máma se musí každých pár kroků zastavit a opřít o zeď. Drží se za záda a říká, že na Kasárenský vršek nevyleze. Ale i kdyby táta přišel, nebyl by nám moc platný, protože nikdy nic nenosí, žádné ba

101

líky, tašky, ani nákupy. Když člověk nosí takové věci, ztrácí důstojnost. Tak to říká. Nosil dvojčata, když byla malá, a nosil papeže, ale to není to samé, jako nosit obyčejné věci, jako třeba vepřovou hlavu. Říká nám s Malachym, že až vyrosteme, budeme mít límeček a kravatu a lidi nás nesmí nikdy vidět, jak nosíme nějaké věci.

Je nahoře, sedí u ohně, kouří cigaretu a čte si The Irish Press, noviny, které má rád, protože to jsou De Valerovy noviny a on si myslí, že De Valera je největší člověk na světě. Podívá se na mě a na vepřovou hlavu a říká mámě, že to je ponižující nechat chlapce nosit takový předmět ulicemi Limericku. Máma si svlékne kabát, natáhne se na postel a říká mu, že příště může jít shánět vánoční večeři on. Je utahaná a zoufale touží po hrnku čaje, takže kdyby byl tak laskav a zapomněl na chvíli na svoji vznešenost, mohl by uvařit vodu na čaj a opéct nějaký chleba, než jeho dva synáčkové umřou hlady.

Na Boží hod ráno rozdělá táta oheň časně, abychom si mohli sníst párky s chlebem a čaj. Máma mě pošle k babičce, abych se zeptal, jestli by nám nepůjčila hrnec na vepřovou hlavu. Babička se ptá: Cože to budete mít k večeři? Prasečí hlavu? Jéžišmarjá Jósef, to už přesahuje všechno. To nemoh tvůj otec sehnat aspoň šunku nebo husu? Co je to vůbec za chlapa? Co je to za chlapa?

Máma dá hlavu do hrnce naplněného až po okraj vodou, a zatímco se prase vaří, vezme nás táta s Malachym na mši do redemptoristického kostela. V kostele je teplo a voní tu květiny, kadidlo a svíčky. Vezme nás k jesličkám a ukáže nám Ježíška. Je to velké tlusté dítě se světlými kudrlinami, jako má Malachy. Táta nám říká, že támhle je Ježíškova maminka Marie, ta v těch modrých šatech, a tatínek, svatý Josef, je ten starý muž s vousy. Říká, že jsou smutní, protože vědí, že až Ježíšek vyroste, tak bude zabit, abychom se my všichni dostali do nebe. Ptám se, proč musí Ježíšek umřít, a táta říká, že takhle se ptát nemůžu. Malachy říká: Proč?, a táta mu říká, aby byl zticha.

Když se vrátíme domů, máma má hroznou náladu. Říká, že nemá dost uhlí, aby uvařila večeři, voda už se dávno přestala vařit a že se z těch starostí zblázní. Budeme se muset jít znovu

102

podívat na Dokařskou cestu, jestli tam nezůstalo nějaké uhlí nebo rašelina spadlá z vozů. Určitě v tenhle velký den něco najdeme. Ani ti nejchudší z chudých nechodí na vánoce sbírat uhlí ze silnice. Nemá cenu chtít to po tátovi, protože ten by se k tomu nikdy nesnížil, a i kdyby, tak nebude nic nosit po ulici. To je jeho zásada. Máma jít nemůže, protože ji bolí záda.

Budeš muset jít ty, Franku, říká, a vezmi Malachyho s sebou.

Na Dokařskou cestu je to daleko, ale nám to nevadí, protože jsme se najedli párků a chlebem a neprší. Neseme si s sebou plátěný pytel, který si máma vypůjčila od paní Hannonové od vedle. Máma měla pravdu, na Dokařské cestě nikdo není. Všichni chudí jsou doma, mají prasečí hlavu, někteří možná i husu, a my máme Dokařskou cestu sami pro sebe. Nacházíme kousky uhlí a rašeliny zapadlé v dírách na silnici a u ohrad uhelných skladů. Najdeme i kusy papíru a lepenky, které se budou hodit na podpal. Bloumáme kolem a snažíme se naplnit pytel, a vtom se objeví Pa Keating. Nejspíš se na vánoce umyl, protože už není tak černý, jako když umřel Eugen. Chce vědět, co tady děláme s tím pytlem, a když mu to Malachy poví, řekne: Ježíši Kriste, Maria Panno, svatý Josefe! Boží hod a vy nemáte ani oheň na vepřovou hlavu. To je příšerná ostuda.

Zavede nás do Southovy hospody, která má být zavřená, ale on je stálý zákazník a vzadu jsou otevřené dveře pro muže, kteří si chtějí dát pintu na oslavu narození Ježíška v jesličkách. Objedná si pintu a pro nás citronovou limonádu a ptá se hostinského, jestli by neměl pár kousků uhlí. Hostinský říká, že čepuje pivo dvacet sedm let, ale uhlí po něm ještě nikdo nechtěl. Pa říká, že by nám tím udělal velkou laskavost, a hostinský na to, že kdyby ho Pa požádal o Měsíc, letěl by do nebe a přinesl mu ho. Odvede nás k bedně na uhlí pod schody a říká, ať si vezmeme, kolik uneseme. Je to opravdové uhlí, ne jako kousky z Dokařské cesty, a jestli ho neuneseme, můžeme ho táhnout v pytli po zemi.

Trvá nám dlouho, než dojdeme ze Southovy hospody na Kasárenský vršek, protože v pytli je díra. Já táhnu pytel a Malachy má za úkol sbírat kusy, které vypadávají dírou ven, a dávat je zpátky. Pak začne pršet a my se nemůžeme schovat ve

103

dveřích domů, protože máme uhlí a to zanechává na chodníku černou čmouhu, a Malachy už je celý černý z toho, jak sbírá kusy uhlí a dává je do pytle a jak si utírá vodu z obličeje mokrýma černýma rukama. Říkám mu, že je černý, on říká, že jsem černý já, a žena v obchodě nám říká, abychom vypadli od těch dveří, poněvadž jsou vánoce a ona nechce koukat na Afriku.

Musíme táhnout pytel dál, jinak nebudeme mít vánoční večeři. Bude to trvat věky, než se oheň rozhoří, a další věky, než bude večeře hotová, protože voda se musí vařit, až bude máma dávat do hrnce hlávku zelí a brambory, aby mělo prase v hrnci společnost. Táhneme pytel po O’Connell Avenue a za okny jsou vidět lidi kolem stolů a všechny možné ozdoby a jasná světla. V jednom domě se otevře okno a děti si na nás ukazujou, smějou se a křičí: Podívejte na Zulukafry. Kde máte oštěpy?

Malachy se na ně šklebí a chce po nich hodit uhlím, ale já mu říkám, že když bude házet uhlím, bude ho míň na prase a večeřet nebudeme nikdy.

Doma v přízemí je zase jezero z deště, který se valí dovnitř pode dveřmi, ale to nevadí, protože už jsme stejně promáčení a můžeme se klidně brodit vodou. Táta sejde dolů a odtáhne pytel nahoru do Itálie. Říká, že jsme hodní chlapci, když jsme přinesli tolik uhlí, že Dokařská cesta musí být uhlím pokrytá. Když nás uvidí máma, začne se smát a potom začne plakat. Směje se, protože jsme tak černí, a pláče, protože jsme úplně promočení. Říká nám, abychom si svlékli oblečení, a umyje nám ruce a obličej od uhlí. Tátovi říká, že vepřová hlava může chvíli počkat, že si nejdřív dáme sklenici horkého čaje.

Venku prší a dole v kuchyni je jezero, ale tady nahoře v Itálii zase hoří oheň a v pokoji je sucho a teplo, takže Malachy i já po čaji usneme na posteli a probudíme se, až když nám táta řekne, že je večeře hotová. Šaty máme pořád mokré, a tak Malachy sedí na lodním kufru zabalený v mámině červeném americkém kabátě a já jsem zachumlaný ve starém kabátě, který tady nechal mámin otec, když jel do Austrálie. V pokoji to voní po dobrotách, po zelí, po bramborách a po vepřové hlavě, ale když táta vyndá hlavu z hrnce na talíř,

104

říká Malachy: Ach, chudáček prase. Nechci jíst tu chudinku prase.

Máma říká: Kdybys měl hlad, tak bys ho jedl. Tak přestaň dělat hlouposti a sněz tu večeři.

Táta říká: Počkej chvilku. Uřízne dva plátky masa, dá nám je na talíř a pomaže hořčicí. Talíř, na kterém je vepřová hlava, položí na zem pod stůl. Teď, povídá Malachymu, je to šunka, a Malachy ji jí, protože už nevidí, odkud pochází, a už to není vepřová hlava. Zelí je měkké a horké a máme spoustu solených brambor s máslem. Máma nám brambory loupe, ale táta je jí i se slupkou, tak jak jsou. Říká, že veškerá výživa v bramborách je ve slupce, a máma povídá, že je dobře, že zrovna nejí vajíčka, protože by je chroupal i se skořápkami a se vším.

On říká, že ano a že je to ostuda, když Irové vyhazují každý den miliony slupek od brambor a že kvůli tomu umírají tisíce lidí na souchotiny a není pochyb, že i skořápka od vajíčka je výživná, a plýtvání je osmý smrtelný hřích. Kdyby bylo po jeho -, a máma řekne: Ale není. Jez.

Sní půlku brambory se slupkou a druhou půlku vrátí zpátky do hrnce. Sní malý kousek ovaru a lžíci zelí a zbytek nechá na talíři pro Malachyho a pro mne. Uvaří další čaj, ke kterému přikusujeme chleba s džemem, takže nikdo nemůže říct, že jsme neměli na vánoce nic sladkého.

Venku už je tma a uhlí svítí v krbu a u krbu sedí máma s tátou a kouří. Šaty máme ještě mokré a tak nám nezbývá nic jiného, než se vrátit do postele, kde je tak příjemně, a táta vypravuje příběh o tom, jak se stal z Kukulína katolík, a já usnu a zdá se mi, že v betlémě u redemptoristů stojí prase a brečí, protože musí s Ježíškem a s Kukulínem vyrůst a umřít.

Anděl, který přinesl Margaretu a dvojčata, přišel znovu a přinesl dalšího bratříčka, Michaela. Táta říká, že Michaela našel na sedmém schodu do Itálie. Říká, že když si člověk přeje nové děťátko, musí dávat pozor na anděla na sedmém schodu.

Malachy chce vědět, jak může člověk dostat nového bratříčka od anděla na sedmém schodu, když nemá doma žádné schody, a táta mu říká, že když se někdo moc ptá, tak je to hotové dopuštění.

105

Malachy chce vědět, co je to dopuštění.

Dopuštění. Taky bych rád věděl, co to znamená. Ale táta říká: Ach, dítě, celý svět a všechno na něm je jedno veliké dopuštění, a nasadí si čepici a jde se do nemocnice v Bedford Row podívat na mámu a na Michaela. Máma leží v nemocnici kvůli bolavým zádům a děťátko má u sebe, aby se zjistilo, jestli je zdravé, když ho našli na sedmém schodu. Tomu nerozumím, protože jsem si jistý, že andělé by nikdy nenechávali na sedmém schodu nemocné dítě. Ale ptát se na to mámy nebo táty není k ničemu. Řeknou mi: Začínáš s těma otázkama zlobit jako tvůj bratr. Běž si hrát.

Vím, že dospělí nemají rádi, když se je děti na něco ptají. Oni sami se můžou ptát na všechno: Co bylo ve škole? Byl jsi hodný? Pomodlil ses? Ale když se člověk zeptá jich, tak mu hrozí pohlavek.

Táta přivede mámu s novým dítětem domů, ale máma musí ještě několik dní ležet v posteli, kvůli bolestem v zádech. Říká, že tohle dítě jako by z oka vypadlo své zemřelé sestře, s těma vlnitýma černýma vláskama, nádhernýma modrýma očima a úžasnýma řasama. To říká máma.

Chtěl bych vědět, jak se vypadává z oka. Chtěl bych taky vědět, který schod je sedmý, protože na schodišti je devět schodů a mě by zajímalo, jestli se mají počítat odspoda nebo odshora. Na tuhle otázku mi táta kupodivu odpoví. Andělé přicházejí shora, říká, nechodí zdola z kuchyně, jako je ta naše, ze které je od října do dubna jezero.

Takže si odpočítám sedmý schod shora.

Nové děťátko Michael je nastydlé. Má ucpaný nos a nemůže dýchat. Máma si dělá starosti, protože je neděle a bezplatná ošetřovna pro chudé je zavřená. Když půjdete k doktorovi domů a služka uvidí, že jste z nižší třídy, řekne vám, ať jdete do bezplatné ošetřovny, kam patříte. Když jí řeknete, že vám dítě umírá v náručí, odpoví, že doktor je na venkově a jezdí na koni.

Máma pláče, protože dítě se usilovně snaží dýchat pusou. Pokouší se mu vyčistit nosní dírky kouskem stočeného papíru, ale bojí se, aby mu ho nestrčila příliš hluboko. Táta říká, že to

106

nemá cenu. Dítěti se nemá do hlavy nic strkat. Zdá se, že mu chce dát pusu. Místo toho mu přitiskne ústa na nosánek a saje mu škodlivou látku z hlavy. Vyplivne něco do ohně, Michael hlasitě vykřikne a je vidět, že nabral vzduch do plic, kope nožičkama a směje se. Máma pohlédne na tátu, jako kdyby zrovna sestoupil z nebes, a táta říká: To jsme dělali v Antrimu dávno předtím, než doktoři začali jezdit na koni.

Díky Michaelovi máme nárok na pár šilinků podpory navíc, ale máma říká, že to nestačí a že musí zajít do Společnosti svatého Vincenta z Pauly pro jídlo. Jednou večer někdo klepe na dveře a máma mě pošle dolů, abych se podíval, kdo to je. Jsou to dva muži ze svatého Vincenta z Pauly a chtějí mluvit s matkou a otcem. Říkám jim, že rodiče jsou nahoře v Itálii, a oni říkají: Cože?

Nahoře, kde je sucho, říkám jim.

Chtějí vědět, co je v tom přístěnku vedle venkovních dveří. Říkám jim, že to je záchod. Chtějí vědět, proč není záchod za domem, a já jim povídám, že záchod je pro celou ulici a že je dobře, že není za domem, protože by nám přes kuchyň courali lidi s kýbly, ze kterých se dělá špatně.

Víš jistě, že to je jediný záchod pro celou ulici?

Vím.

Matko Boží, říkají oni.

Máma volá dolů z Itálie. Kdo je to tam dole?

Tady ti pánové.

Jací pánové?

Ze svatého Vincenta z Pauly.

Našlapují opatrně přes jezero v kuchyni, zděšeně sykají a říkají jeden druhému, že je to hrůza, než se dostanou nahoru do Itálie. Říkají mámě a tátovi, že se omlouvají, že ruší, ale Společnost se musí ujistit, že pomáhá případům, které si to zaslouží. Máma jim nabídne čaj, ale oni se rozhlédnou kolem a říkají: Ne, děkujeme. Chtějí vědět, proč bydlíme nahoře. Chtějí vědět, jak je to se záchodem. Ptají se, protože dospělí se můžou ptát, co chtějí, a můžou si psát do poznámkového bloku, zejména když mají límeček, kravatu a oblek. Ptají se, jak je Michael sta

107

rý, kolik peněz táta dostává od pracovního úřadu, kdy měl naposledy práci, proč ji nemá teď a co to má za přízvuk?

Táta jim říká, že záchod nás může zabít nějakou vražednou nemocí, že kuchyň je v zimě zaplavená a že se musíme stěhovat nahoru, abychom byli v suchu. Říká, že za všechno vlhko světa může řeka Shannon, která nás jednoho po druhém zabíjí.

Malachy jim říká, že bydlíme v Itálii, a oni se usmívají.

Máma se ptá, jestli je nějaká naděje na boty pro Malachyho a pro mě, a oni říkají, že bude muset jít do Ozanam House a požádat si o ně. Ona říká, že od té doby, co se dítě narodilo, se necítí dobře a nemůže stát dlouho ve frontě, ale oni říkají, že s každým se musí zacházet stejně, i se ženou z Irishtownu, která má trojčata, a děkujeme, podáme o vás ve Společnosti zprávu.

Když odcházejí, chce jim Malachy ukázat, kde nechal anděl Michaela na sedmém schodu, ale táta mu povídá: Teď ne, teď ne. Malachy se rozbrečí a jeden z mužů mu dá karamelu, kterou vytáhne z kapsy, a já bych taky chtěl něco, kvůli čemu bych mohl brečet, abych také dostal bonbón.

Musím jít s těmi muži znova dolů a ukázat jim, kam mají šlápnout, aby si neumáčeli nohy. Nepřestávají kroutit hlavou a říkají: Bože všemohoucí a Matko Boží, to je zoufalé. To není Itálie, co mají tam nahoře, to je Kalkata.

Nahoře v Itálii povídá táta mámě, že by nikdy neměla takhle žebrat.

Jak to myslíš, žebrat?

Nemáš kouska hrdosti, žebrat takhle o boty?

A co byste dělal vy, pane Nóbl Manýry? Nechal byste je chodit bosé?

Radši bych spravil boty, které mají.

Boty, které mají, se rozpadají na kusy.

Já je spravím.

Ty nespravíš nic. Ty nejsi k ničemu, říká ona.

Příštího dne přijde táta domů se starou duší od kola. Pošle mě k sousedům za panem Hannonem, abych si vypůjčil kopyto na boty a kladívko. Vezme mámin ostrý nůž a nařeže z duše kousky gumy na podrážky a podpatky našich bot. Máma mu říká, že ty boty zničí docela, ale on se ohání kladívkem a zatlou

108

ká do bot skrze gumové záplaty hřebíky. Máma říká: Pane na nebi, kdybys ty boty nechal být, vydržely by aspoň do velikonoc, kdy možná dostaneme boty od svatého Vincenta z Pauly. Ale on nepřestane, dokud nejsou podrážky a podpatky pokryty gumovými záplatami z duše od kola, které trčí ven na obou stranách boty a pleskají vepředu i vzadu. Nutí nás, abychom si ty boty obuli, a říká, že teď budeme mít nohy v pohodlí a v teple, ale my už ty boty nechceme nosit, protože gumové záplaty jsou tak nešikovné, že pořád zakopáváme, i když chodíme jen po Itálii. Pošle mě s kopytem a kladívkem zpátky k panu Hannonovi a paní Hannonová povídá: Pane na nebi, co to máš s botama? Směje se a pan Hannon kroutí hlavou a já se stydím. Příští den nechci jít do školy a dělám, že jsem nemocný, ale táta vstane, dá nám topinky s čajem a říká, že bychom měli být šťastni, že vůbec nějaké boty máme, že jsou chlapci v Leamyho obecné škole, co chodí do školy bosí i v zimě. Cestou do školy se nám kluci z Leamyho obecné smějí, protože gumové záplaty jsou tak tlusté, že nám přidávají několik centimetrů výšky, a kluci se ptají: Jaký je tam nahoře vzduch? V naší třídě je šest nebo sedm bosých kluků a ti neříkají nic, a já přemýšlím o tom, jestli je lepší mít boty s gumovými záplatami, ve kterých člověk škobrtá a zakopává, nebo chodit bosý. Když člověk nemá vůbec žádné boty, tak má všechny bosonohé na své straně. Když má člověk na botách duši od kola, je jenom se svým bratrem a musí si své bitvy vybojovat sám. Sednu si na lavičku v šatně na školním dvoře a boty i ponožky si sundám, ale když přijdu do třídy, chce pan učitel vědět, kde mám boty. Ví, že nepatřím mezi bosé žáky, a přikáže mi, abych se vrátil na dvůr, přinesl boty a obul si je. Pak povídá třídě: Vidím nějaké pošklebky. Slyším, že se tady někdo posmívá neštěstí druhých. Je v téhle třídě někdo, kdo si myslí, že je dokonalý? Ať zvedne ruku.

Žádná ruka se nezvedne.

Je v téhle třídě někdo, kdo pochází z bohaté rodiny, kde mají peníze nazbyt, aby mohli kupovat boty? Zvedněte ruku.

Žádná ruka se nezvedne.

Jsou tady chlapci, kteří si musejí spravovat boty všelijak, říká. Jsou tu i chlapci, kteří nemají boty vůbec žádné. Není to je

109

jich chyba a není to žádná hanba. Náš Pán také neměl žádné boty. Zemřel bosý. Vidíte ho viset na kříži v botách? Vidíte snad, chlapci?

Ne, pane.

Co nevidíte na našem Pánu?

Že by visel na kříži v botách, pane.

Jestliže od této chvíle uslyším jediného chlapce v téhle třídě, jak se pošklebuje a posmívá McCourtovi nebo jeho bratrovi kvůli botám, vytáhnu hůl. Co vytáhnu, chlapci?

Hůl, pane.

Holí to bolí, chlapci. Jasanový prut zasviští vzduchem a dopadne na zadek chlapce, který se posmívá, chlapce, který se pošklebuje. Kam dopadne?

Na chlapce, který se posmívá, pane.

A?

Na chlapce, který se pošklebuje, pane.

Kluci nás už neotravují a my chodíme v botách s gumovými záplatami až do velikonoc, kdy nám Společnost svatého Vincenta z Pauly věnuje nové boty.

Když musím v noci vstát a jít se vyčůrat, zajdu k hornímu konci schodů a podívám se dolů, jestli tam na sedmém schodě nesedí anděl. Někdy jsem si jist, že tam vidím světlo, a když všichni spí, posadím se na ten schod pro případ, že by anděl přinesl další dítě nebo že by přišel jen tak na návštěvu. Ptám se mámy, jestli anděl prostě děti přinese a pak na ně zapomene. Ona říká: Ovšemže ne. Anděl nikdy na děti nezapomíná a vrací se k nim, aby se přesvědčil, jestli jsou šťastné.

Chtěl bych se anděla zeptat na spoustu věcí a určitě by mi odpověděl, ledaže by to byl anděl holka. Ale anděl holka by mi nejspíš odpověděl taky. Aspoň jsem ještě neslyšel nikoho, kdo by říkal, že ne.

Sedávám na sedmém schodu už delší dobu a jsem si jistý, že tu anděl je. Vyprávím mu všechno, co nemůžu vyprávět matce ani otci, protože se bojím, že by mi dali pohlavek, nebo by mě poslali ven si hrát. Vyprávím mu všechno o škole a o tom, jak se bojím pana učitele a jeho hole, když na nás řve irský a já po

110

řád nevím, o čem mluví, protože jsem přijel z Ameriky a ostatní chlapci se učí irský o rok déle než já.

Zůstanu na sedmém schodu, dokud mi nezačne být zima nebo dokud táta nevstane a neřekne mi, abych se vrátil do postele. To on mi řekl, že anděl přichází na sedmý schod, a člověk by předpokládal, že musí vědět, proč tady sedím. Jednou v noci jsem mu řekl, že čekám na anděla, a on povídá: Ach, Francisi, ty jsi takový snílek.

Vlezu zpátky do postele a slyším ho, jak šeptá matce: Ten chudáček maličký seděl na schodech a povídal si s andělem.

Směje se a matka se směje taky, a já si říkám: Není to trochu divné, že se velcí smějou andělovi, který jim přinesl nové dítě?

Před velikonocemi se stěhujeme zpátky dolů do Irska. Velikonoce jsou lepší než vánoce, protože už je tepleji, ze zdí nekape vlhko, v kuchyni už není jezero, a když ráno brzy vstaneme, můžeme zahlédnout, jak šikmé sluneční paprsky procházejí kuchyňským oknem.

Když je hezky, sedávají muži venku, kouří cigarety, pokud nějaké mají, dívají se na svět a pozorujou nás, jak si hrajeme. Ženy stojí s rukama založenýma na prsou a klábosí. Ženy nesedí, protože celý den nedělají nic jiného, než být doma, starat se o děti, uklízet v domě a občas vařit, a protože muži židle potřebujou. Muži sedí, protože jsou utahaní z toho, jak musejí každé ráno docházet na pracovní úřad pro podporu, z toho, jak probírají světové události, a z přemýšlení o tom, co dělat po zbytek dne. Někteří zajdou do sázkové kanceláře, prostudují si obsazení závodu a vsadí šilink nebo dva na tutovku. Někteří tráví celé hodiny v Camegieho knihovně a čtou si anglické a irské noviny. Muž na podpoře musí být v obraze, neboť všichni ostatní muži na podpoře jsou odborníci na všechno, co se ve světě děje. Muž na podpoře musí být připraven na to, že se jiný jemu podobný vytasí s Hitlerem, s Mussolinim nebo s hroznou situací milionů Číňanů. Muž na podpoře přichází domů po dni stráveném v sázkové kanceláři nebo nad novinami a jeho žena ho nesmí ani na chvilku vytrhnout z odpočívání, když kouří ciga

111

retu, popíjí čaj, sedí na židli a přemýšlí o světových záležitostech.

Velikonoce jsou lepší než vánoce, protože nás táta vezme do kostela k redemptoristům, kde jsou všichni kněží v bílém a zpívají. Jsou šťastní, protože náš Pán je na nebesích. Ptám se táty, jestli je dítě v jesličkách mrtvé, a on říká: Ne, bylo mu třiatřicet, když umřel, a teď visí támhle na kříži. Nechápu, jak mohl vyrůst tak rychle, že už visí, a ke všemu má na hlavě klobouk z tmí a všude krev, která mu kape z hlavy, z rukou, z nohou a z velké díry u břicha.

Táta říká, že to pochopím, až vyrostu. Říká mi to teď každou chvíli a já už chci být velký jako on, abych všemu rozuměl. Musí to být skvělé, ráno se probudit a všemu rozumět. Kéž bych byl jako ti velcí lidi v kostele, co tu stojí, klečí, modlí se a všemu rozumějí.

Po mši jdou někteří lidi k oltáři a kněz jim vkládá něco do pusy. Zpátky na místo se vracejí se sklopenou hlavou a pohybují pusou. Malachy říká, že má hlad a že by chtěl taky. Táta říká: Pšš, to je hostie, tělo a krev našeho Pána.

Ale táto.

Pšš, to je mystérium.

Nemá cenu se dál ptát. Když se zeptám, řeknou mi, že je to mystérium, tomu porozumíš, až vyrosteš, buď hodný, zeptej se mámy, zeptej se táty, pro lásku Boží, dej mi pokoj a jdi si hrát ven.

Táta dostane svou první práci v Limericku v cementárně a máma je šťastná. Už nebude muset stát ve frontě u svatého Vincenta z Pauly, prosit o šaty a boty pro Malachyho a pro mne. Říká, že to není žebrání, že je to projev lásky k bližnímu, ale táta říká, že to žebrání je a hanba. Máma říká, že teď může zaplatit těch několik liber, které dluží v obchodě u Kathleen O’Connellové, a že může vrátit peníze, které dluží matce. Nesnáší, když je někomu něco dlužná, obzvláště vlastní matce.

Cementárna stojí daleko za Limerickem a to znamená, že táta musí odcházet z domova před šestou ráno. Nevadí mu to, protože je na dlouhé procházky zvyklý. Večer mu máma připraví

112

termosku s čajem, namazaný chleba a vajíčko natvrdo. Lituje ho, že musí šlapat tam i zpátky pět kilometrů. Hodilo by se kolo, ale to by musel dělat celý rok, aby si na ně vydělal. V pátek je den výplaty a máma vstane časně, uklidí v domě a zpívá si.

Každý ví, proč polibek od tebe jsem chtěla

přišlo to náhle a důvod jsem měla… V domě toho na uklízení moc není. Máma zamete v kuchyni a nahoře v Itálii. Umyje čtyři sklenice od džemu, které používáme na pití. Říká, že jestli tátovi práce vydrží, koupíme si opravdové šálky a možná i talířky, a jednou si s pomocí Boží a s pomocí Jeho požehnané Matky pořídíme povlečení na postel, a když budeme šetřit dost dlouho, tak taky peřinu nebo dvě místo těch starých kabátů, které tady nejspíš museli nechat nějací lidi za velkého hladomoru. Uvaří vodu a vypere hadry, které dává Michaelovi, aby nepokadil celý kočárek a samotný dům. Ách, říká, už se těším, jaký si dáme čajíček, až taťka přijde domů a přinese výplatu.

Taťka. Má dobrou náladu.

Když mužům končí v půl šesté práce, rozezní se po celém městě sirény a píšťaly. Malachy i já jsme jako na jehlách, protože víme, že když táta dělá a přinese domů výplatu, dostaneme páteční penci. Víme to od ostatních kluků, jejichž tátové pracujou, a víme taky, že po čaji můžeme jít do obchodu ke Kathleen O’Connellové a koupit si bonbóny. Když bude máma v dobré náladě, dostaneme možná i dvoupenci a zítra budeme moct jít do kina Lyrika na film s Jamesem Cagneyem.

Muži, kteří pracují v továrnách a dílnách ve městě, se vracejí domů na večeři, umyjou se a jdou do hospody. Ženy jdou na film do Colisea nebo do Lyriky. Koupí si bonbóny a cigarety Wild Woodbine, a když jejich manželé mají práci delší dobu, dopřejí si čokoládovou bonboniéru Black Magie. Milujou sentimentální filmy a můžou si oči vyplakat, když to špatně skončí nebo když krásný milenec odchází, aby byl zastřelen Indem nebo nějakým jiným nekatolíkem.

113

Musíme čekat dlouho, než táta ujde tu dálku z cementárny. Dokud není doma, nemůžeme si dát ani čaj, což je hrozně těžké, když člověk cítí, jak se ve všech domech v okolí vaří. Máma říká, že je štěstí, že výplatní den je v pátek, kdy se nesmí jíst maso, protože jinak by ji vůně slaniny a párků z ostatních domů doháněla k šílenství. I tak si můžeme dát chleba se sýrem a pořádný hrnek čaje se spoustou mléka a cukru, a co víc si člověk může přát.

Ženy už odešly do kina, muži do hospody, a táta pořád není doma. Máma říká, že z cementárny je to daleko i pro rychlého chodce, jako je táta. Říká to, ale v očích má vlhko a už si nezpívá. Sedí u krbu a kouří Wild Woodbine, kterou dostala na dluh od Kathleen O’Connellové. Cigareta je jediný přepych, který si dopřeje, a nikdy to Kathleen O’Connellové nezapomene. Neví, jak dlouho dokáže udržet vodu v konvici vřelou. Nemá smysl dělat čaj, dokud táta nepřijde domů, protože se spaří, vylouhuje na ohni, převaří, vyčichne a nebude k pití. Malachy říká, že má hlad, a ona mu dá kousek chleba se sýrem, aby ještě chvíli vydržel. Tohle zaměstnání může být naše spása, říká. Měl to tak těžké sehnat si práci s tím svým severním přízvukem, a jestli ztratí tohle místo, tak nevím, co budeme dělat.

Venku na ulici už je tma a musíme zapálit svíčku. Máma nám musí dát čaj a chleba se sýrem, protože máme takový hlad, že už bychom nevydrželi ani minutu. Sedí u stolu, žvýká kousek chleba se sýrem a kouří Wild Woodbine. Jde ke dveřím, aby se podívala, jestli už náhodou táta nejde, a vypráví nám o výplatních dnech, kdy jsme ho hledali po celém Brooklynu. Říká: Jednoho dne se všichni vrátíme do Ameriky a pořídíme si krásný teplý byt se záchodem dole na chodbě jako tenkrát v Classon Avenue, a ne s takovým zasviněným, co máme za dveřmi.

Ženy se vracejí domů z kina a smějou se, a muži přicházejí z hospod a zpívají. Máma říká, že nemá smysl dál čekat. Když táta zůstane v hospodě do zavírací doby, z výplaty mu nezbyde už nic, takže můžeme jít klidně do postele. Leží v posteli s Michaelem v náručí. Na ulici je ticho a já slyším, jak pláče, přestože si přes tvář přetáhla starý kabát, a pak v dálce zaslechnu tátu.

114

Vím, že je to můj táta, protože je v Limericku jediný, kdo zpívá tuhle písničku ze severu, Roddy McCorley jde na smrt na mostě v Toome. Zabočí do naší uličky na horním konci a spustí Kevina Barryho. Odzpívá jednu sloku, přestane, chytne se zdi a naříká nad Kevinem Barrym. Lidi vystrkujou hlavy z oken a říkají mu: Zavři hubu, proboha. Ráno musíme vstávat a jít do práce. Jdi domů a tam si zpívej ty svoje mizerný vlastenecký písničky.

Stojí uprostřed uličky a vyzývá celý svět, ať vyleze, že je připraven bojovat, bojovat a zemřít pro Irsko, což nelze říct o mužích v Limericku, kteří jsou známí po celém světě tím, že kolaborovali s proradnými Sasy.

Vrazí do dveří a zpívá:

A jak tak všichni v stráži bdí jen západ spí, jen západ spí!

Tu slyšíš pláčem Erin lkát, když Connacht hluboce šel spát.

Však slyšte! hlas jak hromem zní, to západ vstává, již se dní!

Pěj hurá, třes se Anglie, dnes Erin znovu ožije!

Huláká pod schody: Andělo, Andělo, je v tomhle domě kapka čaje?

Ona mu neodpovídá a tak volá znovu: Francisi, Malachy, pojďte sem dolů, chlapci. Mám pro vás páteční penci.

Chci jít dolů a vzít si páteční penci, ale máma vzlyká s kabátem na ústech a Malachy říká: Nestojím o tu jeho páteční penci. Ať si ji nechá.

Táta klopýtá po schodech nahoru a pronáší řeč o tom, že všichni musíme zemřít pro Irsko. Škrtne sirkou a zapálí svíčku u máminy postele. Zvedne svíčku nad hlavu, pochoduje kolem místnosti a zpívá:

Hle, kdo přichází přes rudokvětý vřes s prapory zelenými v horském vzduchu,

115

vzpřímené hlavy hledící vpřed a kroky jak lev, toť svoboda trůní v každém hrdém duchu.

Michael se probudí a hlasitě se rozpláče, odvedle buší Hannonovi na zeď a máma říká tátovi, že dělá příšernou ostudu a proč raději nevypadne nadobro z domu.

On stojí uprostřed místnosti se svíčkou nad hlavou. Vytáhne z kapsy penci a mává jí na Malachyho a na mě. Vaše páteční pence, chlapci, říká. Chci, abyste vyskočili z postele, nastoupili tady jako dva vojáci a slíbili, že zemřete pro Irsko, a já vám dám oběma páteční penci.

Malachy se posadí na posteli. Já ji nechci, říká.

A já říkám, že ji taky nechci.

Táta chvíli stojí na místě a kymácí se. Pak zastrčí penci zpátky do kapsy. Obrátí se k mámě a ona povídá: V téhle posteli dneska spát nebudeš. Táta se vydá se svíčkou po schodech dolů, spí na židli, ráno zmešká práci, přijde o zaměstnání v cementárně a jsme zase na podpoře.

116

4

Pan učitel říká, že nadešel čas, kdy se máme připravit k první zpovědi a k prvnímu přijímání, naučit se všechny otázky a odpovědi z katechismu, aby z nás byli dobří katolíci, uměli jsme rozlišovat dobro a zlo a dokázali položit život pro víru, když to bude potřeba.

Pan učitel říká, že položit život pro víru je nádherná věc, a táta říká, že položit život pro Irsko je nádherná věc, a mě by zajímalo, jestli je na světě někdo, kdo si přeje, abychom zůstali naživu. Moji bratři jsou mrtví a moje sestra taky, a já bych rád věděl, jestli zemřeli pro Irsko, nebo pro víru. Táta tvrdí, že byli ještě moc malí, aby pro něco mohli zemřít. Máma mu říká, že to bylo kvůli nemocem a hladu a proto, že nikdy neměl práci. Táta si povzdechne: Ach, Andělo, nasadí si čepici a vyrazí na dlouhou procházku.

Pan učitel řekl, že si máme všichni přinést třípenci na katechismus se zeleným přebalem k prvnímu přijímání. V katechismu jsou všechny otázky a odpovědi, které musíme znát nazpaměť, než půjdeme k prvnímu přijímání. Starší kluci v páté třídě mají tlustý katechismus k přijímání s červeným přebalem, ten stojí šestipenci. Moc rád bych byl velký a důležitý a vykračoval si k přijímání s červeným katechismem, ale nemyslím si, že budu žít tak dlouho, když se ode mne očekává, že umřu pro tohle nebo támhleto. Chtěl bych se zeptat, proč je tolik dospělých lidí, co nezemřeli pro Irsko ani pro víru, ale vím, že když se na to zeptám, dostanu pohlavek nebo mi řeknou, abych si šel hrát ven.

Je velká výhoda, že Mikey Molloy bydlí hned za rohem. Je mu jedenáct, má záchvaty a za zády mu říkáme Molloy Záchvat.

117 v ulici se říká, že záchvaty jsou dopuštění, a tak už vím, co dopuštění znamená. Mikey ví všechno, protože má při záchvatech vidění, a čte knihy. Je odborníkem na dívčí těla a vůbec na všechny sprosťárny a slibuje mi: Všechno ti povím, Frankie, až ti bude jedenáct jako mně a nebudeš tak tupý a zabedněný. Je dobře, že říká Frankie, tak aspoň poznám, že mluví se mnou, protože šilhá dovnitř a člověk nikdy neví, na koho se dívá. Kdyby mluvil na Malachyho a já si myslel, že mluví se mnou, mohl by se rozzuřit, dostat záchvat a byl by úplně mimo. Říká, že šilhání je boží dar, protože člověk přitom vypadá jako bůh, který se také dívá na dvě strany najednou, a šilhaví lidé ve starém Římě neměli problémy se sháněním práce. Když se podíváte na obrazy římských císařů, vždycky na nich najdete silný náznak šilhání. Když zrovna nemá záchvat, sedí na zemi na horním konci ulice a čte knihy, které nosí domů jeho otec z Camegieho knihovny. Jeho matka říká, knihy, knihy, knihy, kazí si čtením oči, potřebuje operaci, aby se mu narovnaly, ale kdo to má platit. Říká, že když si bude pořád namáhat oči, spojí se mu dohromady a bude mít jen jedno oko uprostřed hlavy. A otec mu pak říká Kyklop, co je v řeckých pověstech.

Nora Molloyová se zná s mojí mámou z fronty před Společností svatého Vincenta z Pauly. Říká mámě, že Mikey má víc svatýho rozumu než dvanáct chlapů, co pijou pivo v hospodě. Zná jména všech papežů, od svatýho Petra až po Pia XI. Je mu teprve jedenáct, ale už je to mužskej, ano, hotovej chlap. Nejeden týden zachraňuje rodinu před vyhladověním. Půjčí si dvoukolák od Aidana Farrella, klepe na dveře po celém Limericku a ptá se, jestli někdo nechce přivízt uhlí nebo rašelinu, a potom tahá zpátky z Dokařské cesty veliké pytle, které váží padesát kilo i víc. Dělá poslíčka starým lidem, co nemůžou chodit, a když zrovna nemají penci, tak se za něj aspoň pomodlí.

Když vydělá nějaký peníz, dá ho matce, která svého Mikeyho miluje. Mikey je celý její svět, krev jejího srdce, tep jejích žil, a kdyby se mu snad někdy něco stalo, tak by ji rovnou mohli šoupnout do blázince a klíč hodit do kanálu.

Mikeyho otec Peter je slavný přeborník. Vyhrává v hospodě sázky o to, kdo vypije víc piva. Dělá to tak, že jde na záchod,

118

strčí si prst do krku, všechno vyzvrací a může začít další kolo. Peter je ovšem takový přeborník, že umí zvracet na záchodě i bez prstu. Je takový přeborník, že by mu mohli useknout prsty a on by pil klidně dál. Vyhrává všechny peníze, ale nenosí je domů. Někdy propije podporu jako můj táta, což je důvod, proč Noru Molloyovou často odvážejí do blázince, šílenou strachy o její hladovou, hladem umírající rodinu. Ví, že dokud je člověk v blázinci, je ukrytý před světem a jeho utrpením, nemůže nic dělat, je v bezpečí a nemusí si dělat starosti. Je dobře známo, že každého blázna musíte tahat do blázince násilím, ale ona je jediná, kterou musíte násilím tahat ven, zpátky k pěti dětem a k přeborníkovi v pití piva.

Když je Nora Molloyová zralá pro blázinec, pozná se to podle toho, že její děti pobíhají po ulici od hlavy až k patě bílé od mouky. To se stává, když Peter propije peníze z podpory a nechá ji zoufalou a ona ví, že přijdou zřízenci a odvezou ji pryč. Je celá posedlá pečením. Chce, aby její děti nehladověly, až bude pryč, a tak bloumá po Limericku a žebrá o mouku. Obchází kněze, jeptišky, protestanty, kvakery. Jde do Rankových mlýnů a žebrá o smetí ze země. Peče ve dne v noci. Peter ji prosí, aby toho nechala, ale ona křičí: To je z toho, že propíjíš podporu. Říká jí, že chleba jenom ztvrdne. Ale nemá to smysl. Peče, peče, peče. Kdyby měla peníze, skoupila by všechnu mouku z Limericku a okolí. Kdyby nepřišli zřízenci z blázince a neodvezli ji, pekla by, dokud by nepadla.

Děti jsou nacpané chlebem tak, že lidi v ulici říkají, že vypadají jako bochníky. Chleba stejně ztvrdne a Mikeyho to plýtvání trápí, takže se byl poradit u jedné bohaté paní, která má kuchařskou knihu, a ta mu řekla, aby z chleba udělal pudink. Vaří tvrdý chleba ve vodě a kyselém mléce, přidává do toho hrneček cukru, a jeho bratři to milují, přestože je to jediné jídlo, které mají po celých čtrnáct dní, kdy je jejich matka v blázinci.

Náš táta říká: Odvážejí ji pryč, protože se zbláznila z pečení chleba, nebo peče jako blázen, protože ví, že ji odvezou?

Domů se vrací Nora klidná, jako kdyby přijela od moře. Pokaždé se ptá: Kde je Mikey? Žije? Dělá si o Mikeyho starosti, protože není řádný katolík a kdyby dostal záchvat a umřel, kdoví kde

119

by se ocitl ve svém příštím životě. Není řádný katolík, protože nikdy nebyl na prvním přijímání, má strach vzít na jazyk cokoli, po čem by mohl dostat záchvat a udusit se. Pan učitel to s ním zkoušel pořád dokola s útržky z Limerického vůdce, ale Mikey je pokaždé vyplivl, až toho měl učitel dost a poslal ho ke knězi, který napsal biskupovi, ale ten řekl: Neotravujte mě s tím a poraďte si sami. Učitel napsal domů, že má Mikey nacvičovat přijímání s otcem nebo matkou, ale ani oni ho nedokázali přimět spolknout kousek Limerického vůdce ve tvaru hostie. Zkoušeli i kousek chleba s džemem ve tvaru hostie, ale k ničemu to nevedlo. Kněz říká paní Molloyové, aby se tím netrápila. Tajemné jsou cesty Boží, když činí zázraky, a určitě má dobrý důvod, když chce, aby měl Mikey záchvaty, a vůbec. Ona říká: Není to zvláštní, že dokáže spolknout všelijaký sladkosti a koláče, ale když má spolknout tělo Páně, dostane záchvat? Není to zvláštní? Má strach, že by Mikey mohl dostat záchvat, umřít a dostat se do pekla, kdyby měl na duši nějaký hřích, přestože každý ví, že je to anděl z nebes. Mikey jí říká, že Bůh na člověka nepřivolá záchvat, aby ho pak poslal do pekla. Co by to bylo za Boha, kdyby dělal takové věci?

Víš to jistě, Mikey?

Vím. Četl jsem to v knize.

Sedí pod lampou na horním konci ulice a směje se, když vzpomíná na svoje první přijímání, které bylo velká psina. Nedokázal spolknout oplatku, ale zabránilo to snad jeho matce promenovat se s ním po Limericku v černém oblečku, který měl na sbírku? Řekla Mikeymu: Já přece nelžu, ani náhodou. Já jenom říkám sousedům, tohle je Mikey v oblečku k prvnímu přijímámí. Nic jinýho neříkám, to si všimni. Tohle je Mikey. Jestli si myslej, že jsi spolk svoji první hostii, proč bych jim to měla vyvracet a otravovat je tím? Mikeyho otec říkal: Netrap se, Kyklope. Máš spoustu času. Z Ježíše se stal pořádnej katolík, až když pojedl chléb a víno při poslední večeři, a to mu bylo třiatřicet. Nora Molloyová na to řekla: Moh bys mu přestat říkat Kyklope? Má v hlavě dvě oči a není žádnej Řek. Ale Mikeyho otec, přeborník všech pivařů, je jako můj strýček Pa Keating, a co si o něm svět myslí, mu nestojí ani za šumařův prd, a takový bych chtěl být taky.

120

Mikey mi vyprávěl, že nejlepší na celém prvním přijímání je sbírka. Matka ti musí sehnat nový oblek, aby se s tebou mohla vytahovat před sousedy a příbuznými, a dají ti bonbóny a peníze a budeš moct jít do kina Lyrika na Charlieho Chaplina.

A co na Jamese Cagneyho?

Na toho se vykašli. Samý blábol. Jedině Charlie Chaplin. Ale při sbírce musíš chodit s matkou. Dospělí v Limericku nebudou dávat peníze každému usmrkanci v obleku k prvnímu přijímání, když si nepřivede matku.

Mikey dostal v den prvního přijímání něco přes pět šilinků a snědl tolik bonbónů a dortů, že se v Lyrice pozvracel a biletář Frank Goggin ho z kina vyhodil. Říká, že mu to bylo jedno, protože mu zbyly peníze a šel ještě ten samý den do kina Savoy na pirátský film, a snědl tolik čokolády Cadbury a vypil tolik limonády, že se mu žaludek roztáhl, až byl míli široký. Už se nemůže dočkat biřmování, protože pak bude starší, bude další sbírka a z té kápne ještě víc peněz než z prvního přijímání. Do konce života bude chodit do kina, bude si sedat vedle holek z ulice a dělat čuňámy jako znalec. Matku miluje, ale sám se nikdy neožení, protože se bojí, že by jeho žena mohla být každou chvíli v blázinci. K čemu je dobrý se ženit, když můžeš sedět v kině a dělat čuňárny s holkama z ulice, kterým je jedno, co dělají, protože už to dělaly se svými bratry. Když se neoženíš, nebudeš mít doma děti, který řvou, že chtějí čaj a chleba, zajíkají se v záchvatech a oči jim jdou šejdrem. Až bude starší, bude chodit do hospody jako jeho otec, bude pít kvanta piv, strkat si prst do krku, aby je vyzvracel a pil dál, vyhrál sázku a přinesl peníze domů matce a zachránil ji tak před úplným zblbnutím. Říká, že není řádný katolík, což znamená, že je odsouzen k záhubě a může k sakru dělat všechno, co se mu zlíbí.

Říká: Povím ti víc, Frankie, až vyrosteš. Zatím jsi ještě moc malý a nerozeznáš prdel od lokte.

Pan učitel Benson je velice starý. Celý den řve a všechny nás přitom poprská. Kluci v první lavici jenom doufají, že nemá žádnou nemoc, protože ve slinách bývají všelijaké nemoci a je docela možné, že šíří souchotiny na všechny strany. Říká nám,

121

že se musíme naučit katechismus zezadu dopředu a zprava doleva a zase zpátky. Musíme se naučit desatero, sedm ctností, božských i mravních, sedm svátostí, sedm smrtelných hříchů. Musíme umět nazpaměť všechny modlitby, Zdrávas Maria, Otčenáš, Konfiteor, Apoštolské vyznání víry, Cvičení kajícná, Litanii svaté Panny Marie. Musíme je umět irsky, anglicky a latinsky, a když zapomeneme irské slovo a použijeme anglické, tak se rozzuří a pustí se do nás holí. Kdyby bylo po jeho, učili bychom se náboženství latinsky, řečí svatých, kteří důvěrně obcovali s Bohem a s Jeho svatou Matkou, řečí prvních křesťanů, kteří se tísnili v katakombách, hynuli mečem a na skřipci a vypouštěli duši ve zpěněných tlamách hladových lvů. Irština je dobrá pro vlastence, angličtina pro zrádce a udavače, ale jenom latina nám zaručí vstup do nebe jako takového. Latinsky se modlili mučedníci, když do nich barbaři vráželi hřeby a odřezávali jim kůži kousek po kousku. Říká nám, že jsme hanbou Irska a jeho dlouhých smutných dějin a že kdybychom se modlili ke stromu nebo ke keři někde v Africe, určitě by nám to šlo líp. Říká nám, že jsme beznadějní, že jsme ta nejhorší třída, jakou kdy měl k prvnímu přijímání, ale že stejně, jako Bůh stvořil malá jablíčka, tak on z nás udělá katolíky, vymlátí z nás lenost a vtluče do nás Boží milosrdenství.

Brendan Quigley zvedne ruku. Říkáme mu Dotaz Quigley, protože se pořád ptá. Prostě si nemůže pomoct. Pane, říká, co je to Boží milosrdenství?

Učitel obrátí oči v sloup. Nejspíš Quigleye zabije. Ale místo toho jenom štěkne: O Boží milosrdenství se, Quigley, nemusíš starat. To není tvoje věc. Jsi tady proto, aby ses naučil katechismus a dělal, co se ti řekne. Nejsi tady od toho, aby ses ptal. Po světě se potlouká spousta lidí, kteří se jen ptají, a to nás dostalo tam, kde jsme, a jestli zjistím, že je v téhle třídě ještě nějaký chlapec, který se ptá, tak za sebe neručím. Rozuměl jsi, Quigley?

Rozuměl.

Rozuměl co?

Rozuměl, pane.

Pokračuje ve svém proslovu: Jsou v téhle třídě chlapci, kteří Boží milosrdenství nikdy nepoznají. A proč? Protože jsou

122

chamtiví. Slyšel jsem je venku na školním dvoře, jak si povídají o dni prvního přijímání, o nejšťastnějším dni jejich života. Povídají si snad ti chlapci o přijetí těla a krve našeho Pána? Kdepak. Tihle chamtiví zlotřilci si povídají o penězích, které dostanou při sbírce. Půjdou pěkně v oblečcích dům od domu a budou vybírat jako žebráci. A vezmou snad něco z těch peněz a pošlou to malým černým robátkům v Africe? Pomyslí snad na ty malé pohánky, jimž je navždy odepřen křest a poznání pravé víry? Předpeklí je plné malých černých robátek, která poletují a volají maminku, protože jim nikdy nebude dáno přebývat v nevýslovné přítomnosti našeho Pána a v přeslavné společnosti svatých, mučedníků a panen. Kdepak. Utratí ty peníze za kino. Naši chlapci si po prvním přijímání pospíší, aby se už už rozvalili v tom svinstvu, jímž zaneřádili svět přisluhovači ďábla z Hollywoodu. Je to pravda, McCourte?

Je, pane.

Dotaz Quigley zvedá znova ruku. Všichni ve třídě se po sobě zděšeně podívají a jsou přesvědčeni, že se rozhodl spáchat sebevraždu.

Co je to přisluhovači, pane?

Učitel zbledne, potom zčervená. Stahuje ústa, otvírá je a slintá. Přistoupí k Dotazovi a vytáhne ho z lavice. Supí, koktá a prská přitom na celou třídu. Přetáhne Dotaza přes ramena, přes zadek, přes nohy. Chytne ho za límec a táhne k tabuli.

Podívejte se na tohle číslo, volá hlasitě.

Dotaz se třese a vzlyká. Lituji, pane.

Učitel se mu posmívá. Lituji, pane. Čeho lituješ?

Lituji, že jsem se ptal. Už se nikdy nebudu ptát, pane.

Den, kdy se zeptáš, Quigley, bude dnem, kdy si budeš přát, aby tě Bůh přijal ve Svou náruč. Co si budeš přát, Quigley?

Aby mě Bůh přijal ve Svou náruč, pane.

Jdi zpátky na místo, ty omadhaune, ty bačkoro, ty zplozenče z nejtemnějších hlubin močálu.

Posadí se a hůl položí před sebe na stůl. Nařizuje Dotazovi, ať přestane kňourat a je chlap. Jestli ještě jednou uslyší jediného chlapce v téhle třídě klást hloupé otázky nebo mluvit o sbírce, zmlátí ho, až z něj poteče krev.

123

Co udělám, chlapci?

Zmlátíte ho, pane.

Až?

Až z něj poteče krev, pane.

Tak a teď mi Clohessy poví, co říká šesté přikázání.

Nesesmilníš.

Nesesmilníš co?

Nesesmilníš, pane.

A co je to smilstvo, Clohessy?

Nečisté myšlenky, nečistá slova, nečisté skutky, pane.

Dobře, Clohessy. Jsi dobrý chlapec. Třebaže jsi pomalý a zapomnětlivý a třebaže nejsi obutý, jsi silný v šestém přikázání a tím si zachováš čistotu.

Paddy Clohessy nemá co na nohy, matka ho stříhá dohola, aby se mu ve vlasech nedržely vši, oči má červené a nos věčně uvozdřený. Boláky na kolenou se mu nikdy nezahojí, protože si strhává strupy a strká si je do pusy. Chodí v jediných hadrech, které má společné se svými šesti bratry a jednou sestrou, a když přijde do školy s krvavým nosem nebo monoklem na oku, tak všichni vědí, že se ráno porval o šaty. Školu nenávidí. Bylo mu sedm a táhne mu na osmý rok, je největší a nejstarší ve třídě a nemůže se dočkat, až mu bude čtrnáct, aby mohl utéct, vydávat se za sedmnáctiletého, vstoupit do anglické armády a odjet do Indie, kde je krásně teplo; tam bude žít ve stanu s tmavou dívkou s červenou tečkou na čele, bude ležet a jíst fíky, ty se totiž v Indii jedí, a ona mu bude ve dne v noci vařit karí a brnkat na ukulele, a až bude mít dost peněz, tak pošle pro celou rodinu a všichni pak budou žít ve stanu, hlavně jeho ubohý otec, který doma vykašlává chuchvalce krve, protože má souchotiny. Když moje matka vidí Paddyho na ulici, říká: Podívej na to ubohé dítě. Vždyť je to kostlivec v hadrech, kdyby někdy točili film o hladomoru, musel by dostat hlavní roli.

Myslím, že mě má Paddy rád kvůli rozince, ale cítím se trochu provinile, protože jsem zpočátku nebyl šlechetný. Pan učitel Benson nám řekl, že budeme od ministerstva dostávat zdarma obědy, abychom nemuseli chodit v mrazu domů. Odvedl nás dolů, do studené místnosti ve sklepeních Leamyho školy,

124

kde nám uklízečka Nellie Aheamová dala půl litru mléka a rozinkovou žemli. Mléko v lahvích bylo zmrzlé a museli jsme ho rozmrazovat mezi stehny. Kluci se začali pošťuchovat a šeptali si, že nám lahve zmrazí kulky, a učitel se rozeřval: Ještě jednou uslyším něco takového a ohřeju vám ty lahve o hlavu. Všichni jsme důkladně prohlíželi své rozinkové žemle, jestli v nich najdeme nějakou rozinku, ale Nellie nám řekla, že je tam nejspíš zapomněli dát a že se na to zeptá člověka, co je přivezl. Hleda~li jsme každý den, až jsem nakonec já našel v žemli rozinku a vytáhl ji. Kluci reptali a chtěli taky rozinku a Nellie řekla, že to není její vina. Že se toho člověka ještě jednou zeptá. Načež mě kluci začali prosit, abych jim rozinku dal, a nabízeli mi za ni všechno možné, hlt svého mléka, tužku, sešit s kresleným seriálem. Toby Mackey řekl, že můžu mít jeho sestru, a pan Benson to slyšel, vyvedl ho na chodbu a nařezal mu, až se Toby rozbrečel. Chtěl jsem sníst rozinku sám, ale pak jsem si všiml Paddyho Clohessyho, jak stojí v koutě bez bot. V místnosti mrzlo a on se třásl jako pes, když ho nakopnete, a mně bylo vždycky nakopnutých psů líto, a tak jsem šel k Paddymu a dal mu rozinku, protože jsem nevěděl, co jiného mám dělat, a všichni kluci ječeli, že jsem blázen a vůl blbej a že toho budu litovat do nejdelší smrti, a sotva jsem rozinku Paddymu dal, dostal jsem na ni obrovskou chuť, ale už bylo pozdě, protože Paddy si ji strčil rovnou do pusy a spolkl ji a podíval se na mě a neříkal nic a já si v duchu říkal, co jsem to za vola, když rozdávám jedinou rozinku.

Pan Benson se na mě podíval a mlčel, ale Nellie Aheamová řekla: Jseš velkej správnej Yankee, Frankie.

Už brzy přijde kněz, aby nás přezkoušel z katechismu a všeho ostatního. Sám ředitel školy nám musí ukázat, jak se přijímá svátost. Řekl nám, ať se shromáždíme kolem něho. Naplnil svůj klobouk Limerickým vůdcem roztrhaným na kousky. Předal klobouk Paddymu Clohessymu, klekl si na zem a řekl mu, aby vzal jeden kousek papíru a dal mu ho na jazyk. Ukázal nám, jak vystrčit jazyk, přijmout útržek papíru, podržet ho, jazyk zastrčit, sepnout ruce k modlitbě, pohlédnout k nebesům,

125

zavřít oči a uklonit se, počkat, až se papír v puse rozpustí, spolknout ho a poděkovat Bohu za dar a za posvěcující milost, která do nás vstupuje s vůní svatosti. Když vyplázne jazyk, máme co dělat, abychom nevyprskli, protože nikdo z nás předtím tak veliký fialový jazyk neviděl. Otevře oči, aby přistihl kluky, kteří se hihňají, ale nemůže nic říkat, protože má pořád na jazyku Boha, a to je posvátná chvíle. Zvedne se z kolen a řekne nám, abychom si klekli k nácviku svatého přijímání. Obchází místnost, vkládá nám útržky papíru na jazyk a mumlá přitom něco latinsky. Někteří kluci se hihňají a on na ně řve, že nepřestane~li to hihňání, nedostanou svaté přijímání, nýbrž poslední svátost, a jak se takové svátosti říká, McCourte?

Poslední pomazání, pane.

Správně, McCourte. Na Yanka od hříšných břehů amerikánských to není špatné.

Říká nám, že si musíme dát pozor, abychom vystrčili jazyk dostatečně daleko, aby hostie nespadla na zem. To je to nejhorší, co se může knězi stát. Když vám hostie sklouzne z jazyka, musí si ten ubohý kněz kleknout na obě kolena, sebrat ji vlastním jazykem, a v případě, že hostie odskočila z jednoho místa na druhé, musí olízat podlahu všude kolem. Kněz si přitom může do jazyka zarazit třísku, až mu oteče a je velký jako tuřín, což úplně stačí k tomu, aby se zadusil a dočista umřel.

Říká nám, že kromě relikvie z pravého kříže je hostie tou nejsvětější věcí na světě a první přijímání tím nejsvětějším okamžikem v našem životě. Když ředitel mluví o prvním přijímání, je celý rozrušený. Přechází sem a tam, mává holí a říká nám, že nesmíme zapomenout, že ve chvíli, kdy je nám vložena hostie na jazyk, stáváme se členy té nejslavnější obce, jediné, svaté, římské, katolické a apoštolské církve, že po dva tisíce let umírali muži, ženy a děti pro víru a že se Irové za své zastoupení mezi mučedníky nemusejí vůbec stydět. Nedodali jsme snad dost a dost mučedníků? Neodhalovali jsme snad svá hrdla protestantským sekyrám? Nestoupali jsme k šibenici za zpěvu písní, jako kdybychom se vydávali na piknik, co, chlapci?

Ano, pane.

126

Co jsme dělali, chlapci?

Odhalovali svá hrdla protestantským sekyrám, pane.

A?

Stoupali k šibenici za zpěvu písní, pane.

Jako kdyby?

Jako kdybychom se vydávali na piknik, pane.

Říká, že je možná v této třídě budoucí kněz nebo mučedník pro víru, ačkoli o tom silně pochybuje, protože jsme ta nejlínější banda tupců, kterou kdy měl tu smůlu učit.

Ale možné je všechno, říká, a Bůh zajisté sleduje nějaký záměr, když posílá takové, jako jsme my, aby zamořovali tuto zem. Bůh zajisté sleduje nějaký záměr, když mezi nás posílá Clohessyho bez bot, Quigleyho s jeho bezbožnými otázkami a McCourta zatíženého hříchy z Ameriky. A pamatujte si, chlapci, že Bůh neposlal svého jediného syna, kterého zplodil, aby visel na kříži proto, abyste v den svého prvního přijímání obcházeli s prackami chamtivě nataženými při sbírce. Náš Pán zemřel, abyste byli spaseni. Stačí přijmout dar víry. Posloucháte mě?

Posloucháme, pane.

A stačí co?

Přijmout dar víry, pane.

Dobře. Jděte domů.

Večer sedíme my tři, Mikey, Malachy a já, pod lampou na horním konci ulice a čteme. Molloyovi jsou na tom jako my, protože jejich otec propíjí výplatu a peníze z podpory, takže jim nezbývá na svíčky ani na petrolej do lampy. Mikey čte knihy a my ostatní čteme sešity s kreslenými seriály. Jeho otec Peter nosí domů knihy z Camegieho knihovny, aby měl co dělat, když zrovna nepije pivo nebo když se stará o rodinu v době, kdy je paní Molloyová v blázinci. Dovolí Mikeymu číst, co chce, a Mikey ted právě čte knihu o Kukulínovi a dělá, jako by o něm věděl všechno. Chci mu říct, že jsem znal Kukulínovy příběhy nazpaměť, když mně byly tři roky a táhlo mi na čtvrtý, že jsem Kukulína viděl v Dublinu a že Kukulín vchází běžně do mých snů. Chci mu říct, aby o Kukulínovi přestal mluvit, protože je můj, byl můj už před lety, když jsem byl malý, ale nemůžu, protože

127

nám Mikey čte příběh, který jsem nikdy předtím neslyšel, sprostý příběh o Kukulínovi, který nebudu moct vyprávět tátovi ani mámě, příběh o tom, jak se Emer stala Kukulínovou ženou.

Kukulín stárnul, táhlo mu na jedenadvacátý rok. Byl osamělý a chtěl se oženit a to ho oslabovalo, jak říká Mikey, a nakonec mu to taky přivodilo smrt. Všechny ženské v Irsku po Kukulínovi šílely a chtěly si ho vzít. On říkal, že to bude skvělé, že se klidně ožení se všemi ženami v Irsku. Když dokáže porazit všechny muže v Irsku, proč by se nemohl oženit se všemi ženami? Ale král Conor MacNessa řekl: To je všechno hezké, Ku, ale irští mužové nechtějí být sami v temných pustinách noci. Král nařídil, aby se konal turnaj, který určí, koho si Kukulín vezme za ženu, a že to bude turnaj ve chcaní. Všechny ženy Irska se shromáždily na pláních Muirthemne, aby se zjistilo, která dochčije nejdál, a byla to Emer. Stala se přebornicí ve chcaní mezi všemi irskými ženami a vzala si Kukulína, a proto se jí dodnes říká Emer s velkým měchýřem.

Mikey a Malachy se tomu příběhu smějou, i když si myslím, že mu Malachy nerozumí. Je malý a do prvního přijímání má ještě daleko, směje se jenom slovu chcaní. Načež mi Mikey říká, že jsem se dopustil hříchu, když jsem poslouchal příběh s takovým slovem, a že až půjdu k první zpovědi, musím to říct knězi. Malachy říká: Správně, chcaní je sprosté slovo a budeš to muset říct knězi, protože je to hřích.

Nevím, co mám dělat. Jak můžu jít za knězem a vyprávět mu při své první zpovědi takovou hroznou věc? Všichni kluci vědí, z jakých hříchů se budou zpovídat, aby dostali první přijímání a peníze při sbírce a mohli jít na Jamese Cagneyho a jíst bonbóny a dorty v kině Lyrika. Pan učitel nám s hříchy pomáhal a všichni mají ty samé. Uhodil jsem bratra. Lhal jsem. Ukradl jsem matce penci z peněženky. Neposlouchal jsem rodiče, jedl jsem v pátek párek.

Ale já teď mám hřích, který nikdo jiný nemá, a kněz se zděsí a vytáhne mě ze zpovědnice ven na ulici, kde se každý dozví, že jsem poslouchal příběh o Kukulínově ženě, jak se stala přebornicí ve chcaní mezi všemi ženami v Irsku. Nikdy nebudu připuštěn k prvnímu přijímání a matky budou zvedat malé děti,

128

ukazovat na mě a říkat: Podívej se na něho. Je stejný jako Mikey Molloy, nezvládl první přijímání, bloudí ve věčném stavu hříchu, nemohl jít na sbírku, neviděl Jamese Cagneyho.

Lituju, že jsem se vůbec kdy dověděl o prvním přijímání a o sbírce. Je mi špatně a nechci ani čaj, ani chleba, ani nic jiného. Máma říká tátovi, že to je divné, když dítě nechce chleba ani čaj, a táta říká: Ále, je jenom nervózní z prvního přijímání. Chci k němu jít, aby mě vzal na klín, a říct mu, co mi Mikey Molloy provedl, ale jsem už moc velký, aby mě bral na klín, a kdyby to udělal, šel by Malachy na ulici a vyprávěl by každému, že jsem velké mimino. Rád bych vyprávěl o svém trápení andělovi na sedmém schodu, ale ten je zaneprázdněn přinášením dětí matkám na celém světě. Přesto se táty zeptám.

Táto, dělá anděl na sedmém schodu ještě něco jiného, než nosit mimina?

Dělá.

Poradil by mně anděl na sedmém schodu, co mám dělat, když si nevím rady?

Ale jistě, synku, poradil. To je povinnost anděla, i toho na sedmém schodu.

Táta se vypraví na dlouhou procházku, máma vezme Michaela a jde na návštěvu k babičce, Malachy si hraje na ulici a já mám dům pro sebe, takže se můžu posadit na sedmý schod a povídat si s andělem. Vím, že tam je, protože sedmý schod je teplejší než ostatní schody a protože mám světlo v hlavě. Řeknu mu o svém trápení a uslyším hlas. Neobávej se nic, říká hlas.

Mluví pozpátku a já mu říkám, že nevím, o čem mluví.

Nic se neboj, říká hlas. Řekni knězi svůj hřích a bude ti odpuštěno.

Příští den ráno vstanu brzy, piju čaj s tátou a říkám mu o andělovi na sedmém schodu. Položí mi ruku na čelo, aby zjistil, jestli jsem v pořádku. Ptá se, jestli jsem si jistý, že jsem měl v hlavě světlo a slyšel hlas, a co ten hlas říkal?

Říkám mu, že hlas řekl, neobávej se nic, a to znamená, nic se neboj.

Táta říká, že anděl měl pravdu, ať si nedělám starosti, a já mu vyprávím, co mi provedl Mikey Molloy. Vyprávím mu všechno

129 O Emer s velkým měchýřem a použiju i slovo chcaní, protože anděl říkal: Neobávej se. Táta postaví svůj čaj ve sklenici od džemu na stůl a pohladí mě po hřbetě ruky. Ach, ach, ach, spustí, a mě napadne, jestli nazačíná bláznit jako paní Molloyová, která je každou chvíli v blázinci, ale on říká: Tak toho jsi se bál včera v noci?

Říkám mu, že ano, a on povídá, že to není hřích a že to knězi nemusím říkat.

Ale anděl na sedmém schodě říkal, že to mám říct.

Dobrá. Jestli chceš, tak to knězi řekni, ale anděl na sedmém schodu to řekl jen proto, že jsi to předtím neřekl mně. Není lepší, když se můžeš svěřit se svým trápením otci, než to říkat andělovi, který je světlo a hlas v hlavě?

Je, táto.

Den před prvním přijímáním nás pan učitel vede do kostela svatého Josefa k první zpovědi. Pochodujeme ve dvojicích a kdybychom na ulici jenom cekli, tak nás na místě zabije a pošle do pekla obtížené hříchy. To nám nezabrání, abychom se nevytahovali se svými velkými hříchy. Willie Harold šeptá o svém velkém hříchu, o tom, že se díval na svou nahou sestru. Paddy Hartigan říká, že ukradl tetě z peněženky deset šilinků a zkazil si žaludek zmrzlinou a pomfrity. Dotaz Quigley tvrdí, že utekl z domova a strávil půl noci v příkopu se čtyřmi kozami. Pokouším se jim vyprávět o Kukulínovi a Emer, ale pan učitel mě přistihne a dá mi pohlavek.

Klečíme v kostelních lavicích vedle zpovědnice a já přemýšlím, jestli je můj hřích s Emer větší než dívat se na nahou sestru, protože už vím, že některé věci na světě jsou horší než jiné. Proto taky existují různé hříchy, svatokrádež, smrtelný hřích, lehký hřích. A pan učitel a dospělí vůbec mluví ještě o neodpustitelném hříchu, což je velká záhada. Nikdo neví, co to je, a člověku není jasné, jak pozná, jestli ho spáchal, když neví, co to je. Když povím knězi o Emer s velkým měchýřem a o soutěži ve chcaní, tak mi možná řekne, že je to neodpustitelný hřích a vyrazí mě ze zpovědnice, a celý Limerick bude o té potupě vědět a já propadnu peklu, kde mě budou navěky mučit čerti, kteří ne

130

budou mít nic jiného na práci, než do mě bodat rozpálenými vidlemi, dokud mě úplně nezničí.

Když vešel do zpovědnice Willie, snažil jsem se zaslechnout, co říká, ale bylo slyšet jenom syčení kněze, a když Willie vyšel ven, tak plakal.

Je řada na mně. Ve zpovědnici je tma a nad hlavou mi visí veliký krucifix. Slyším nějakého chlapce, jak drmolí zpověď na druhé straně. Přemýšlím, jestli bych se neměl pokusit promluvit s andělem ze sedmého schodu. Vím, že se kolem zpovědnic obvykle nepotlouká, ale cítím světlo v hlavě a hlas, který mi říká: Neobávej se.

Deska před mou tváří se odsune a kněz říká: Ano, mé dítě?

Požehnejte mi, Otče, neboť jsem zhřešil. Toto je má první zpověď.

Ano, mé dítě, a jakých hříchů jsi se dopustil?

Lhal jsem. Uhodil jsem bratra. Vzal jsem matce z peněženky jednu penci. Klel jsem.

Ano, mé dítě. Ještě něco?

Já… poslouchal jsem příběh o Kukulínovi a Emer.

To zajisté není žádný hřích, mé dítě. Někteří spisovatelé nás dokonce ujišťují, že se Kukulín ve své poslední hodince obrátil na katolickou víru, jako to udělal jeho král Conor MacNessa.

Je to kvůli Emer, Otče, o tom, jak se za něho vdala.

Jak to bylo, mé dítě?

Vyhrála v soutěži ve chcaní.

Ozve se hluboký povzdech. Kněz si dá ruku před ústa, přidušeně kucká a říká si pro sebe: Matko Boží.

Kdo, kdo ti vyprávěl ten příběh, mé dítě?

Mikey Molloy, Otče.

A kde ho slyšel?

Přečetl si ho v knize, Otče.

Á, v knize. Knihy mohou být dětem nebezpečné, mé dítě. Odvrať svou mysl od takových hloupých příběhů a mysli na životy svatých. Pomysli na svatého Josefa, na svatou Terezičku, na laskavého a šlechetného svatého Františka z Assisi, jenž miloval ptactvo nebeské a zvěř na polích. Uděláš to, mé dítě?

Udělám, Otče.

131

Máš ještě nějaké hříchy, mé dítě?

Ne, Otče.

Jako pokání se pomodli třikrát Zdrávas Maria, třikrát Otčenáš a odříkej také zvláštní modlitbičku za mne.

Ano, Otče, byl to nejhorší hřích?

Co myslíš?

Jsem nejhorší ze všech chlapců, Otče?

Ne, mé dítě, máš před sebou dlouhou cestu. Teď si přeříkej Cvičení kajícná a pamatuj, že náš Pán nás sleduje každou minutou. Bůh ti žehnej, mé dítě.

Den prvního přijímání je nejšťastnější den v životě, protože pak je sbírka a v kině Lyrika je James Cagney. Poslední noc jsem byl tak rozrušený, že jsem až do rozbřesku nemohl usnout. Ještě bych spal, kdyby nepřišla babička a nazačla tlouct na dveře.

Vstávat! Vstávat! Vytáhněte to dítě z postele. Nejšťastnější den jeho života a on chrápe nahoře v posteli.

Přiběhl jsem do kuchyně. Svlékni si tu košili, řekla. Svlékl jsem košili a ona mě strčila do plechové vany s ledově studenou vodou. Drhla mě matka, drhla mě babička. Byl jsem bílý a červený.

Osušily mne. Oblékly mi černý sametový oblek k prvnímu přijímání, bílou nabíranou košili, krátké kalhoty, bílé punčochy a černé kožené boty s patentním zapínáním. Kolem rukávu mi uvázaly bílou saténovou mašli a na klopu mi přišpendlily Nejsvětější srdce Ježíšovo, z něhož kapala krev, kolem dokola šlehaly plameny a nahoře byla ošklivá trnová koruna.

Pojď sem, ať ti učešu vlasy, říká babička. Podívejme na tu kštici, to nikdy neslehne. Tyhle vlasy nemáš z mojí strany. To jsou vlasy ze severu, máš je po otci. Takovéhle vlasy vídá člověk u presbyteriánů. Kdyby si tvoje matka vzala řádného slušného chlapa z Limericku, neměl bys tyhle odstávající severoirské presbytariánské vlasy.

Plivne mi dvakrát na hlavu.

Babičko, mohla bys mi prosím tě přestat plivat na hlavu?

Jestli chceš něco říct, tak sklapni zobák. Jedno plivnutí tě nezabije. A dělej, přijdeme pozdě na mši.

132

Rozeběhli jsme se do kostela. Matka supěla za námi s Michaelem v náručí. Dorazili jsme do kostela, právě když poslední chlapci odcházeli od zábradlí u oltáře, kde stál kněz s kalichem a hostií a zlostně si mě měřil pohledem. Potom mi vložil na jazyk oplatku, tělo a krev Ježíše Krista. Konečně, konečně.

Mám ji na jazyku. Zastrčím ji do úst.

Přilepila se.

Bůh se mi přilepil na patro. Slyšel jsem hlas pana učitele: Ne abyste se dotýkali hostie zuby, neboť když překousnete Boha, budete se navěky škvařit v pekle.

Snažil jsem se dostat Boha jazykem dolů, ale kněz na mě zasyčel: Přestaň mlaskat a vrať se na místo. Bůh byl dobrý. Rozpustil se, já Ho spolkl a konečně se ze mne stal člen té pravé a jediné církve, byl jsem teď oficiální hříšník.

Když mše skončila, čekaly na mne u dveří kostela máma s Michaelem v náručí a babička. Obě mě stiskly v náručí. Obě mi řekly, že to je nejšťastnější den mého života. Plakaly mi na hlavu a po babiččině ranním příspěvku jsem teď měl hlavu jako močál.

Maminko, můžu už jít na sbírku?

Nejdřív se musíš nasnídat.

Ne, řekla babička. Nepůjdeš na sbírku, dokud si nedáš pořádnou snídani u mě doma. Pojď.

Šli jsme za ní. Mlátila hrnci, třískala pánvemi a hartusila, že si celý svět myslí, že ona bude skákat, jak si kdo poručí. Snědl jsem vajíčko a párek, a když jsem se natáhl pro cukřenku, abych si přisladil čaj, klepla mě přes prsty.

Pomalu s tím cukrem. Myslíš snad, že jsem milionářka? Že jsem Američanka? Myslíš si, že můžu chodit vyparáděná s nablýskanými šperky? Zabalená do nádherných kožešin?

Jídlo mi zavířilo v žaludku. Cítil jsem, že budu zvracet. Vyběhl jsem na dvorek a všechno jsem vyklopil. Vyšla za mnou.

Podívejte se, co udělal. Vyzvracel snídani po svém první přijímání. Vyzvracel tělo a krev Ježíše Krista. Mám Boha na dvorku. Co budu dělat? Vezmu ho k jezuitům, protože ti se vyznají i v hříších samotného papeže.

133

Táhla mě ulicemi přes celý Limerick. Sousedům i cizím lidem na potkání vyprávěla, že má Boha na dvorku. Vstrčila mě do zpovědnice.

Ve jménu Otce, Syna a Ducha Svatého. Dejte mi požehnání, Otče, neboť jsem zhřešil. Neuplynul ani den od mé první zpovědi.

Den? A jaké hříchy jsi za den spáchal, mé dítě?

Zaspal jsem. Málem jsem zmeškal první přijímání. Babička mi řekla, že mám odstávající severoirské presbyteriánské vlasy. Po prvním přijímání jsem vyzvracel snídani. Babička teď říká, že má Boha na dvorku, a neví, co s tím má dělat.

Kněz je jako kněz při prvním přijímání. Zhluboka se nadechne a přidušeně kucká.

É… é… řekni babičce, ať Boha smyje trochou vody, a pro své pokání odříkej jednou Zdrávas a jednou Otčenáš. Pomodli se za mě a Bůh ti žehnej, mé dítě.

Babička s mámou čekaly hned u zpovědnice. Babička se zeptala: Vyprávěl jsi snad tomu knězi ve zpovědnici vtipy? Jestli někdy zjistím, že vyprávíš jezuitům vtipy, tak z tebe na mou duši vytrhnu ledviny. Tak co říkal o Bohu na mém dvorku?

Říkal, že ho máš smýt trochou vody, babičko.

Svěcenou vodou, nebo obyčejnou vodou?

To neříkal, babičko.

No tak běž zpátky a zeptej se ho.

Ale, babičko…

Strčila mě zpátky do zpovědnice.

Požehnejte mi, Otče, neboť jsem zhřešil, poslední zpověď jsem měl před minutou.

Před minutou! Ty jsi ten chlapec, co tu zrovna byl?

To jsem já, Otče.

Co zas máš?

Babička se ptá, jestli svěcenou, nebo obyčejnou vodou?

Obyčejnou vodou, a vyřiď své babičce, ať už mě neotravuje.

Řekl jsem jí: Obyčejnou vodou, babičko, a říkal, ať už ho neotravuješ.

Ať už ho neotravuju. Ten zatracený bahnošlap zabedněný.

Zeptal jsem se mámy: Můžu už jít na sbírku? Chci vidět Jamese Cagneyho.

134

Babička řekla: Na sbírku a Jamese Cagneyho můžeš zapomenout, protože nejsi řádný katolík, když jsi vyzvracel Boha na zem. Pojď, půjdeme domů.

Máma řekla: Tak pomalu. Tohle je můj syn. Tohle je můj syn a dneska byl u prvního přijímání. Půjde se podívat na Jamese Cagneyho.

Nepůjde.

Půjde.

Babička řekla: Vezmi si ho na Jamese Cagneyho a uvidíme, jestli to spasí jeho presbyteriánsko-severoirsko-americkou duši. Jen si běžte.

Zahalila se do vlňáku a šla pryč.

Máma řekla: Bože, na sbírku už bude pozdě, to by ses na Jamese Cagneyho nedostal. Půjdeme do kina Lyrika a uvidíme, jestli by tě nepustili dovnitř, když máš oblek k prvnímu přijímání. V Barrington Street jsme potkali Mikeyho Molloye. Zeptal se, jestli jdu do Lyriky, a já řekl, že to chci zkusit. Zkusit? povídá on. Ty nemáš peníze?

Styděl jsem se říct, že ne, ale musel jsem a on povídá: To je v pořádku. Já tě tam dostanu. Provedu diverzi.

Co je to diverze?

Já mám peníze na lístek, a až se dostanu dovnitř, nafilmuju záchvat, a biletář začne zmatkovat a ty vklouzneš dovnitř ve chvíli, kdy nejvíc zařvu. Budu dávat pozor na dveře, a až uvidím, že jsi uvnitř, tak se zázračně uzdravím. To je diverze. Takhle vždycky dostávám dovnitř bráchy.

Máma říká: Ale já nevím, Mikey. Není to hřích? Nechtěl bys přece, aby Frank spáchal hřích v den svého prvního přijímání.

Mikey řekl, že jestli to bude hřích, pak ho bude mít na duši on, a on že stejně není řádný katolík, takže se nic neděje. Ve chvíli, kdy zařval nejvíc, jsem vklouzl do kina a posadil se vedle Dotaze Quigleyho a biletář Frank Goggin měl takový strach o Mikeyho, že si toho vůbec nevšiml. Byl to vzrušující film, ale nakonec smutný, protože James Cagney byl protistátní zločinec, a když ho zastřelili, celého ho zafačovali a hodili před dveře, aby vyděsili jeho ubohou starou irskou matku, a tak skončil den mého prvního přijímání.

135

5

Babička už s mámou kvůli tomu, co jsem provedl s Bohem na jejím dvorku, nebude nikdy mluvit. Máma nemluví ani se svojí sestrou tetou Aggie, ani se svým bratrem strýčkem Tomem. Táta nemluví s nikým z máminy rodiny a nikdo z nich nemluví s ním, protože je ze severu a chová se divně. S Tomovou ženou Jane taky nikdo nemluví, protože je z Galway a vypadá jako Španělka. S máminým bratrem strýčkem Patem mluví všichni, protože upadl na hlavu, je prosťáček a prodává noviny. Všichni mu říkají Opat nebo Ab Sheehan a nikdo neví proč. Se strýčkem Pa Keatingem mluví každý, protože se za války nadýchal plynu a vzal si tetu Aggie, a i kdyby s ním nemluvili, vadilo by mu to míň než šumařův prd, a proto mu chlapi v hospodě říkají Plyňák.

Takový bych chtěl v životě být, Plyňák, kterému nestojí za šumařův prd, co si o něm lidi myslí, a to taky říkám andělovi na sedmém schodu, ale pak si vzpomenu, že se v přítomnosti anděla nemá říkat prd.

Strýček Tom a Jane z Galway mají děti, ale nemáme s nimi mluvit, protože naši rodiče spolu nemluví. Mají syna Gerryho a dceru Peggy a máma by nám vynadala, kdybychom s nimi mluvili, jenže my nevíme, jak se to dělá, když člověk nemá mluvit s bratrancem a se sestřenicí.

Rodiny, které bydlí v limerických uličkách, mají zvláštní způsob, jak spolu nemluvit, a trvá léta, než se to člověk naučí. Jsou lidi, kteří spolu nemluví, protože jejich otcové byli za občanské války v roce 1922 na opačných stranách. Jestliže chlap odejde a vstoupí do anglické armády, může se jeho rodina rov

136

nou přestěhovat do jiné části Limericku, kde žijí rodiny, které taky mají muže v anglické armádě. Jestliže se někdo ve vaší rodině za posledních osm set let jen trochu přátelil s Angličany, tak to na vás vytáhnou a hodí vám to na hlavu, a to je pak lepší přestěhovat se do Dublinu, kde to nikomu nevadí. Některé rodiny se stydí samy před sebou, protože se jejich předkové za hladomoru vzdali své víry kvůli misce polévky a říká se jim polívkáři. Být polívkářem je hrozná věc, protože takový člověk je navěky odsouzen do polívkového oddělení pekla. Je to dokonce horší než být udavačem. Pan učitel ve škole říká, že vždycky když Irové vítězili nad Angličany v poctivém boji, zradil je nějaký bezectný udavač. Člověk, který je odhalen jako udavač, si zaslouží, aby visel, nebo ještě hůř, aby s ním nikdo nemluvil, protože když s váma nikdo nemluví, je to horší než viset na oprátce. V každé ulici je vždycky někdo, kdo s někým nemluví, někdo, s kým nikdo nemluví, nebo někdo, kdo nemluví vůbec s nikým. Jestli s někým lidi nemluví, poznáte to na první pohled, když se potkají. Ženy ohrnou nos, stisknou rty a odvrátí pohled. Když na sobě mají vlňák, přehodí si jeden cíp přes rameno, jako kdyby chtěly říct: Jestli na mě promluvíš nebo se na mě jen podíváš, megero jedna, vyškrábu ti oči.

Je to špatné, že s námi babička nemluví, protože si k ní nemůžeme zajít, když potřebujeme půjčit cukr, čaj nebo mléko. K tetě Aggie nemá cenu chodit. Ta by nám tak leda ukousla hlavu. Běž domů, řekne, a řekni svýmu otci, ať zvedne svou severní prdel a sežene si práci jako každej slušnej chlap v Limericku.

Říká se o ní, že je pořád naštvaná, protože má zrzavé vlasy, nebo že má zrzavé vlasy, protože je pořád naštvaná.

Máma se kamarádí s Bridey Hannonovou, která bydlí se svou matkou a otcem vedle nás. Máma a Bridey si mají pořád co povídat. Když se táta vydá na dlouhou procházku, jde Bridey k nám, sedne si s mámou k ohni, pije s ní čaj a kouří cigarety. Když doma nic nemáme, přinese Bridey čaj, cukr a mléko s sebou. Někdy louhují stejné čajové lístky pořád dokola a máma pak říká, že čaj je spařený, převařený a vyvařený.

Máma s Bridey sedí tak blízko u krbu, až jim holeně zčervenají, zfialoví a zmodrají. Povídají si celé hodiny, šeptají si a smě-

137

jou se nějakým záhadným věcem. Když si svěřujou svá tajemství, nemáme poslouchat, takže nám vždycky řeknou, ať si jdeme hrát ven. Často se posadím na sedmý schod a poslouchám, a ony nemají tušení, že tam jsem. Venku může pršet jako z konve, ale máma řekne: Déšť nedéšť, běžte ven, a dodá: Když uvidíte, že se vrací otec, přijďte mi to honem říct. Máma říká Bridey: Slyšelas někdy tu báseň, kterou snad někdo musel napsat o mně a o něm?

Kterou báseň, Andělo?

Jmenuje se „Muž ze severu”. Naučila mě ji Minnie MacAdoreyová v Americe.

Tu jsem nikdy neslyšela. Řekni mi ji.

Máma přednáší báseň, ale pořád se přitom směje a já nevím proč.

Byl ze severu a moc nemluvil, však hlas měl sladký, srdcem oslovil.

A jeho oči říkaly, že není záludný, tak vzala jsem si muže ze země severní.

Mládenci z Garry snad se umí lépe smát, než tenhle mlčenlivý od jezera Neagh.

Já vím, že slunce jasně svítí přesto na řeku rodnou i na rodné město.

Vždyť v Munsteru lepšího muže není, říkám to ráda, bez uzardění, šťastnější v Limericku nenalezneš dceru, než tu, která má muže ze severu.

Kéž by jen v Limericku poznali, jak sousedi mě v náruč přijali.

Pak skončila by zloba a všichni lidé bližní by v lásce žili v zemi severní i jižní.

Opakuje pořád třetí sloku a směje se až k slzám, a já nevím proč. Dostává přímo hysterický záchvat, když říká:

138

.. .šťastnější v Limericku nenalezneš dceru, než tu, která má muže ze severu.

Když přijde muž ze severu domů dřív a najde Bridey v kuchyni, říká: Drby, drby, drby, a stojí tam s čepicí na hlavě, dokud Bridey neodejde.

Brideyina matka a další lidi z naší ulice a z uliček okolo chodí za tátou, když potřebují napsat dopis úřadům nebo vzdáleným příbuzným. Táta vezme pero a lahvičku inkoustu, posadí se ke stolu, a když mu lidi povídají, co má napsat, vrtí hlavou a říká: Ale ne, tohleto napsat nechcete, a napíše to, co si sám myslí, že se má napsat. Lidi mu říkají, že vyjádřil přesně to, co chtěli sami, že má moc hezkou angličtinu a nádherný rukopis. Dávají mu za tu námahu šestipenci, ale on si ji nechce vzít a tak ji dají mámě, když on je takový grand a nechce šestipenci. Když lidi odejdou, vezme táta šestipenci a pošle mě ke Kathleen O’Connellové pro cigarety.

Babička spí ve velké posteli nahoře s obrazem Nejsvětějšího srdce Ježíšova nad hlavou a se soškou Nejsvětějšího srdce na krbové římse. Ráda by časem vyměnila plynové osvětlení za elektrické, aby červené světlo pod soškou svítilo pořád. Je svou oddaností Nejsvětějšímu srdci Ježíšovu pověstná široko daleko ve své ulici i v uličkách kolem.

Strýček Pat spí v malé posteli v rohu téže místnosti, aby babička mohla dohlížet na to, že chodí včas domů a poklekává k modlitbám. Přestože upadl na hlavu, přestože neumí číst a psát a přestože si občas dá o pintu víc, nic z toho jej neomlouvá, aby se před spaním nepomodlil.

Strýček Pat říká babičce, že se seznámil s mužem, který hledá bydlení, kde by se ráno a večer mohl umýt a kde by dostal dvakrát denně najíst, oběd a večeři. Jmenuje se Bili Galvin a má dobrou práci ve vápence. Je pořád celý bílý od vápna, ale to je pořád lepší, než kdyby byl od uhelného prachu.

Babička se musí vzdát své postele a přestěhovat se do kumbálku. Obraz Nejsvětějšího srdce Ježíšova si vezme s sebou, ale sošku nechá nahoře, aby na ty dva muže dávala pozor. Kromě toho na ni dole není místo.

139

Bill Galvin si po práci přijde pokoj prohlédnout. Je malý, celý bílý a funí jako pes. Ptá se babičky, jestli by jí nevadilo, kdyby si tu sošku odnesla, protože on je protestant a neusnul by. Babička se na strýčka Pata utrhne, jak to že jí neřekl, že si chce domů přitáhnout protestanta. Pro pána krále, to bude řečí v ulici a v uličkách kolem.

Strýček Pat říká, že nevěděl, že Bill Galvin je protestant. Člověk to na něm nepozná, obzvlášť když je celý bílý od vápna. Vypadá jako normální katolík a člověka by nenapadlo, že protestant bude házet lopatou vápno.

Bill Galvin říká, že jeho ubohá žena, která zrovna umřela, byla katolička a všude po stěnách měla obrázky s Nejsvětějším srdcem a s Panenkou Marií. Osobně nic proti Nejsvětějšímu srdci nemá, jenomže když tu sošku vidí, připomene mu to nebožku ženu a srdce ho rozbolí.

Babička povídá: Propána, proč jste mi to neřekl hned? Já si přece můžu dát tu sošku na parapet k sobě do pokoje, aby vám ten pohled nerval srdce.

Každé dopoledne vaří babička Billovi oběd a nosí mu ho do vápenky. Máma se diví, proč si Bill nemůže vzít oběd ráno s sebou, a babička říká: Chceš snad, abych vstávala za svítání, vařila zelí a prasečí nožičky pro Jeho Lordstvo, aby si to mohl vzít do kastrůlku?

Máma povídá: Příští týden končí škola, a když budeš Frankovi dávat šestipenci týdně, určitě by oběd Billovi Galvinovi rád nosil.

Nechce se mi chodit každý den k babičce. Nechce se mi nosit Billu Galvinovi oběd takovou dálku až na Dokařskou cestu, ale máma říká, že šestipence se nám může hodit, a když nechci chodit tam, nebudu chodit nikam.

Budeš doma, říká. Nebudeš si hrát s kamarády.

Babička mě nabádá, abych šel s obědem přímou cestou, nikde se necoural, neokouněl, nekopal do plechovek a neničil si boty. Tenhle oběd je teplý a takový ho Bill Galvin chce mít.

Z kastrůlku to krásně voní, vařený bůček se zelím a dvě veliké moučné brambory. Když si vezmu půlku brambory, nemůže to nikdo poznat. Nebude si babičce stěžovat, protože stejně skoro nikdy nemluví, leda občas něco zahuhňá.

140

Bude lepší, když sním i tu druhou půlku brambory, aby se mě neptal, proč tam je jenom půlka. Kousek bůčku se zelím bych taky mohl ochutnat, a když sním i druhou bramboru, bude si myslet, že neposlala žádnou.

Druhá brambora se rozplyne v puse a já musím ochutnat ještě kousek zelí, ještě jedno soustíčko bůčku. Teď už toho moc nezbývá, takže bude lepší, když dojím všechno, aby mě nepodezíral.

Co teď budu dělat? Babička mě zabije, máma mě zavře na rok doma. Bill Gavin mě pohřbí do vápna. Řeknu mu, že mě na Dokařské cestě napadl pes, sežral celý oběd, a já měl štěstí, že jsem utekl, jinak by sežral i mě.

Aha, tak je to, říká Bill Galvin. A co znamená to zelí, co ti visí z koutku u pusy? To tě ten pes olízl s hubou od zelí? Jdi domů a řekni babičce, žes mně snědl celý oběd a já tady ve vápence padám hlady.

Ona mě zabije.

Řekni jí, ať tě nezabije dřív, než mi přineseš něco k jídlu, a jestli mi ten oběd nepřineseš, zabiju tě já, hodím tě támhle do vápna a moc toho z tebe nezbyde, co by tvoje matka mohla oplakávat.

Babička povídá: Copak tady děláš s tím kastrůlkem? Mohl si ho přece přinést sám.

Chce víc oběda.

Co tím myslí, víc oběda? Propánakrále, má snad v noze díru?

Padá tam ve vápence hlady.

Děláš si ze mě legraci, nebo có?

Říká, že mu máš poslat oběd.

Nepošlu. Už jsem mu ho poslala.

Nedostal ho.

Nedostal? Jaktože ne?

Snědl jsem ho.

Cože?

Měl jsem hlad, ochutnal jsem a už jsem nemohl přestat.

Ježíši, Maria a svatý Josefe.

Dá mi takový pohlavek, až mi vyhrknou slzy do očí. Ječí na mě jako siréna, pobíhá po kuchyni a hrozí, že mě odtáhne ke knězi, k biskupovi a k samotnému papeži, kdyby bydlel za ro

141

hem. Krájí chleba, hrozí mi nožem a dělá chleby s huspeninou a studenými brambory.

Vezmi Billovi Galvinovi tyhle chleby, a jestli na ně jenom zašilháš, stáhnu tě z kůže.

Samozřejmě běží žalovat mámě a dohodnou se, že jediný způsob, jak můžu hřích odčinit, je nosit Billu Galvinovi čtrnáct dní oběd zadarmo. Kastrůlek budu odnášet každý den zpátky, což znamená, že musím sedět a dívat se na něho, jak se cpe, a on rozhodně nepatří mezi ty, co se vás zeptají, jestli máte taky hubu v hlavě.

Pokaždé, když přinesu kastrůlek k babičce, musím si kleknout před soškou Nejsvětějšího srdce a prosit za odpuštění, a to všechno kvůli Billu Galvinovi, tomu protestantovi.

Máma říká: Kvůli cigaretám je ze mě mučednice a z vašeho otce mučedník. V domě není třeba ani kousek chleba, žádný čaj, ale cigarety Wild Woodbine si máma s tátou seženou vždycky. Musejí kouřit woodbinky každé ráno a pokaždé, když pijí čaj. Denodenně nám říkají, abychom nikdy nekouřili, že to škodí plícím, že tím trpí hrudník, že nám to zarazí růst, a sami sedí u krbu a donekonečna vypalují. Máma říká: Jestli tě někdy uvidím s cigaretou u huby, urazím ti hlavu. Říkají, že nám z cigaret shnijou zuby, a na nich samotných je vidět, že nelžou. Mají zuby hnědé a černé a jeden po druhém jim vypadávají. Táta říká, že má v zubech takové díry, že by v nich vrabci mohli vysedět mladé. Pár zubů mu ještě zbylo, ale nechal si je na klinice vytrhnout a zažádal si o falešné. Když přijde domů s novými zuby, předvede nám svůj nový bílý úsměv, vypadá jako Američan, a pokaždé, když nám u ohně vypráví strašidelné příběhy, vystrčí spodní sadu zubů z pusy až k nosu a vyděsí nás k smrti. Máma má tak špatné zuby, že musí jít do Barringtonovy nemocnice a nechat si je všechny najednou vytáhnout, a když přijde domů, drží si u pusy hadr celý červený od krve. Celou noc musí sedět u krbu, protože nemůže ležet, v dásních pumpuje krev a mohla by se ve spánku udusit. Říká, že nechá kouření nadobro, jen co to krvácení přestane, ale teď zrovna potřebuje páva,

142

aby ji to tak nebolelo. Pošle Malachyho do obchodu ke Kathleen O’Connellové, aby se zeptal, jestli by jí nemohla nechat pět woodbinek, že je zaplatí, až táta dostane ve čtvrtek podporu. Jestli někdo dokáže dostat z Kathleen cigarety, tak je to Malachy. Máma říká, že má šarm, a mně říká: Tebe posílat nemá cenu s tím tvým dlouhým ksichtem a divným výzorem, co máš po otci.

Když krvácení přestane a dásně se mámě zahojí, jde na kliniku pro nové zuby. Říká, že až bude mít nové zuby, přestane kouřit, ale neudělá to. Nové zuby jí rozdírají dásně do krve a kouř z woodbinek bolest tiší. Sedí s tátou u ohně, pokud zrovna nějaký máme, kouří cigarety a když mluví, cvakají jim zuby. Pokoušejí se omezit cvakání tím, že pohybují dásněmi dozadu a dopředu, ale je to ještě horší a oni nadávají na zubaře a na lidi v Dublinu, co ty zuby dělali, a při tom nadávání jim zuby cvakají vůbec nejvíc. Táta tvrdí, že ty zuby byly vyrobeny pro bohaté lidi v Dublinu, kterým nepasovaly, tak je dali chudým v Limericku, kterým to může být jedno, protože když je člověk chudý, tak toho na žvýkání stejně moc nemá a může být rád, že vůbec nějaké zuby má. Když mluví dlouho, odřou si dásně a musejí si zuby vyndat. Sedí pak u ohně a povídají si s propadlými tvářemi. Každý večer odkládají zuby do sklenic od džemu naplněných vodou. Malachy chce vědět, proč to dělají, a táta mu říká, že se tak zuby čistí. Máma vysvětluje: Když spíš, tak nemůžeš mít zuby v puse, protože by mohly vypadnout a dočista tě udusit.

Zuby jsou příčinou toho, že Malachy musí do Barringtonovy nemocnice a já na operaci. Uprostřed noci mě Malachy probudí a šeptá: Chceš jít dolů a zkusit, jestli nám zuby padnou?

Zuby jsou tak velké, že je nemůžeme dostat do pusy, ale Malachy to nechce vzdát. Nacpe si tátovy zuby vší silou dovnitř a nemůže je vyndat ven. Rty má stažené dozadu a zuby mu dělají obrovský úsměv. Vypadá jako příšera z filmu a já se musím smát, ale on si tahá za zuby a chrochtá: Ak, ak, a v očích má slzy. Čím víc říká ak, ak, tím víc se musím smát, až táta shora volá: Co to tam, kluci, děláte? Malachy utíká po schodech nahoru, načež slyším mámu s tátou, jak se smějí, dokud si nevšimnou,

143

že ho zuby můžou udusit. Oba mu vrazí prsty do pusy, aby je vytáhli ven, ale Malachy je čím dál vyděšenější a vyráží zoufalé ak, ak. Máma říká: Budeme ho muset vzít do nemocnice, a táta říká, že ho ponese. Musím jít taky, pro případ, že by doktor chtěl vědět, co se to stalo, protože jsem starší než Malachy a je tedy jasné, že jsem všechno zavinil já. Táta spěchá městem s Malachym v náručí a já mám co dělat, abych mu stačil. Je mi Malachyho líto, když ho vidím v tátově náručí, jak se na mě dívá, slzy mu tečou po tvářích, a tátovy zuby má vzpříčené v puse. Doktor v Barringtonově nemocnici říká: Žádný strach. Nalije Malachymu do pusy olej a v minutě jsou zuby venku. Pak se podívá na mě a ptá se táty: Proč tam to dítě stojí s otevřenou pusou?

Táta říká: To je takový jeho zvyk, stát s otevřenou pusou.

Doktor povídá: Pojď sem ke mně. Podívá se mi do nosu, do uší a do krku a prohmatá mě.

Mandle, říká. Nosní mandle. Musejí ven. Čím dřív tím líp, jinak bude s tou moulou dokořán vypadat jako blbeček, až vyroste.

Druhý den dostane Malachy velikou karamelu jako odměnu za to, že si strčil do pusy zuby, které pak nemohl vytáhnout, a já musím do nemocnice na operaci, která mi zavře hubu. V sobotu ráno máma dopije čaj a povídá: Budeš chodit tancovat.

Tancovat? Proč?

Je ti sedm, byl jsi u prvního přijímání a nastal čas, aby ses naučil tancovat. Dáme tě do Catherine Street k paní O’Connorové na kurzy irských tanců. Budeš tam chodit každou sobotu dopoledne, abys nebyl furt na ulici. Aspoň se nebudeš potloukat s chuligánama po Limericku.

Povídá, ať si umyju obličej a nezapomenu na uši a na krk, ať si učešu vlasy, vysmrkám se a přestanu se tvářit. Jak tvářit? To je jedno, hlavně se netvař, a ať si navléknu ponožky a vezmu boty k prvnímu přijímání, které, jak říká, jsou zničené, protože nemůžu projít kolem plechovky nebo kamene, abych do nich nekopl. Je už celá utahaná z toho, jak musí věčně stát frontu ve

144

Společnosti svatého Vincenta z Pauly a žebrat o boty pro mě a pro Malachyho jenom proto, abychom si je mohli ničit věčným kopáním. Tvůj otec říká, že nikdy není dost brzo na to, abys ses naučil písně a tance svých předků.

Co je to předků?

To je jedno, říká, půjdeš tancovat.

Není mi jasné, jak mám umřít pro Irsko, když mám pro Irsko ještě zpívat a tancovat. Nechápu, proč nikdy neřeknou: Můžeš jíst bonbóny, můžeš zůstat doma místo školy, můžeš si jít zaplavat pro Irsko.

Nedělej chytrého, říká máma, nebo ti zahřeju uši.

Cyril Benson tancuje. Ceny a medaile mu visí od ramen až ke kolenům. Vyhrává soutěže po celém Irsku a jak mu to sluší v tom jeho šafránovém kiltu. Dělá svojí mamince radost, píšou o něm každou chvíli v novinách, a můžeš si být jistý, že nějakou tu libru navíc domů taky přinese. Toho nevidíš, že by se poflakoval po ulicích, kopal do všeho, co mu přijde do cesty, dokud mu prsty nekoukají z bot, ne, ne, to je hodný chlapec, který tančí, aby měla jeho máma radost.

Máma navlhčí starý ručník a drhne mi tvář, až mě to pálí, ovine si ručníkem prst, šťourá mi s ním v uších a tvrdí, že je v nich tolik vosku, že by se v něm daly pěstovat brambory, namočí mi vlasy, aby splihly, a povídá mi, ať jsem zticha a přestanu kňourat, že ji tyhle taneční kurzy budou stát každou sobotu šestipenci, kterou jsem si mohl vydělat nošením obědů Billu Galvinovi, a Pámbů je svědkem, že si to těžko může dovolit. Začnu jí vysvětlovat, že mě nemusí do tanečních posílat, že si za ty peníze může vykouřit woodbinku a dát si šálek čaje, ale ona říká: Ty jseš nějakej chytrej. Půjdeš tancovat, i kdybych se měla vzdát cigaret navždycky.

Kdyby mě viděli kamarádi, jak mě máma táhne po ulici do irských tanečních, byla by to hrozná ostuda. Ona si myslí, že je v pořádku, když člověk tancuje a hraje si na Freda Astaira, který může s Ginger Rogersovou skákat přes celé plátno. Ale v irských tanečních žádná Ginger Rogersová není a skákat se nesmí. Člověk musí stát zpříma s rukama v bok, vykopávat nohy před sebe a nesmí se ani usmát. Strýček Pa Keating říkal, že ir-145

stí tanečníci vypadají, jako kdyby měli v prdeli zastrčenou ocelovou tyč, ale to mámě nemůžu říkat, to by mě zabila. V tanečních u paní O’Connorové mají gramofon, který hraje irské džigy a reely, kluci tancujou s holkama dokola, vykopávají nohy a ruce drží v bok. Paní O’Connorová je veliká tlustá ženská a když zastaví desku, aby předvedla taneční kroky, všechen tuk na bradě se jí houpe a já nechápu, jak může někoho učit tancovat. Přejde sál k mámě a povídá: Tak tohle je náš malý Frankie? Myslím, že tu máme skutečného tanečníka. Chlapci a děvčata, co myslíte, máme tady skutečného tanečníka?

Máme, paní O’Connorová.

Máma říká: Tady je šestipence, paní O’Connorová.

Ach, ano, počkejte chvilku, paní McCourtová.

Odkolébá se ke stolu a přinese hlavu černouška s kudrnatými vlasy, obrovskými červenými rty a otevřenou pusou. Říká, abych mu vložil šestipenci do pusy a vytáhl ruku dřív, než mě černoušek kousne. Všichni kluci a holky mě pozorujou a napjatě se usmívají. Vhodím šestipenci a vytáhnu ruku dřív, než ústa sklapnou. Všichni se rozesmějou a mně je jasné, že chtěli, aby mi ruka zůstala uvnitř. Paní O’Connorová se zajíká smíchy a říká mámě: Není to k popukání? Máma se usmívá, že je to k popukání. Říká mi, abych se choval slušně a že až přijdu domů, tak jí zatancuju.

Nechce se mi zůstávat někde, kde si paní O’Connorová nemůže vzít šestipenci sama a místo toho mě málem připraví o ruku. Nechci zůstávat někde, kde mi říkají, že musím stát s chlapci a děvčaty v řadě, narovnej záda, ruce v bok, dívej se před sebe, nekoukej se na zem, úkrok, úkrok, sleduj Cyrila, sleduj Cyrila, a tady už se nese Cyril, nastrojený v šafránovém kiltu a medaile na něm cinkají, medaile za tohleto a támhleto, a holky Cyrila milujou a paní O’Connorová ho miluje, protože nebyl to snad on, kdo jí přinesl slávu, a nebyla to ona, kdo ho naučila každičký krok, který zná, ach, tancuj, Cyrile, tancuj, ach, propáníčka, vznáší se sálem, je to anděl z nebes, a přestaň se mračit, Frankie McCourte, vždyť vypadáš jako vařené dršťky, tancuj Frankie, tancuj, zvedej nohy pro lásku Boží, razdvatřičtyřpětšestsedm, razdvatři a razdvatři, Mauro, pomohla bys tomu Frankie-146

mu McCourtovi, než si úplně omotá nohy kolem hlavy, pomoz mu, Mauro.

Maura je velká holka, asi desetiletá. Přitančí ke mně se svými bílými zuby, na sobě má taneční kostým se samými zlatými, žlutými a zelenými postavičkami, pocházejí prý ze starých časů, a říká: Podej mi ruku, chlapečku, a krouží se mnou sálem, až na mě jde závrať a připadám si jako blbec, červenám se a je mi hanba, až se mi chce plakat, ale nakonec jsem zachráněn, deska skončí a gramofon už dělá jenom škrk a škrk.

Paní O’Connorová říká: Děkuji ti, Mauro, a příští týden může zas Cyril ukázat Frankiemu pár kroků, které ho proslavily. Tak příští týden, chlapci a děvčata, a nezapomeňte si přinést šestipenci pro černouška.

Kluci a holky odcházejí společně. Já odcházím sám po schodech dolů a ven ze dveří a jenom doufám, že mě nikdo z mých kamarádů nezahlédne s klukama, co na sobě mají kilty, a s holkama, co mají bílé zuby a vzorované šaty ze starých časů.

Máma pije čaj s Bridey Hannonovou, svou přítelkyní odvedle. Máma říká: Co ses naučil?, a já musím tancovat v kuchyni, razdvatřičtyřpětšestsedm, razdvatři a razdvatři. Obě se smějou. Není to špatné na to, žes tam byl poprvé. Za měsíc z tebe bude hotový Cyril Benson.

Já nechci být Cyril Benson. Chci být Fred Astaire.

Začnou se smát tak divoce, až se poprskají čajem. Pámbů ho musí mít rád, říká Bridey. Rozhodně si o sobě málo nemyslí. Jakpak se máte, Frede Astaire?

Máma říká, že Fred Astaire chodil do tanečních každou sobotu, netoulal se po ulicích a nekopal do všeho, až mu lezly prsty z bot, a jestli chci být jako on, budu muset docházet k paní O’Connorové každý týden.

Čtvrtou sobotu ráno klepe na dveře Billy Campbell. Paní McCourtová, může si jít Frankie hrát? Máma mu odpovídá: Ne, Billy, Frankie musí do tanečních.

Čeká na mě pod Kasárenským vrškem. Chce vědět, proč chodím tancovat, když každý ví, že tancování je babská srabáma a že dopadnu jako Cyril Benson, který nosí kilt a medaile a tancuje s holkama. Říká, že příště budu sedět v kuchyni a štrikovat

147

fusekle. Říká, že mě tancování zničí a nebudu moct hrát ani fotbal ani ragby, a už vůbec ne ten gaelský fotbal, protože v tanečních se člověk naučí běhat jako baba a každý se mi bude smát.

Říkám mu, že jsem s tanečními skončil, že mám v kapse šestipenci pro paní O’Connorovou, která se dává černouškovi do pusy, ale že místo toho půjdu do kina Lyrika. Za šestipenci se do kina dostaneme oba a ještě nám zbyde dvoupence na dva karamelové bonbóny Cleeve a bezvadně si užijeme, protože dávají Jezdce z purpurových stepí.

Táta sedí s mámou u krbu a chtějí vědět, jaké jsem se dnes naučil kroky a jak se jmenujou. Zatím jsem zvládl „Obléhání Ennisu“ a „Hradby Limericku“, což jsou skutečné tance. Teď si musím nějaká jména a tance vymyslet. Máma říká, že nikdy neslyšela o tanci „Obležená rokle“, ale jestli jsme se to dneska učili, ať jí to teda předvedu, a já začnu tancovat v kuchyni s připaženýma rukama na svou vlastní hudbu, tydli dá, dy dá, dy dá, tydli dá, dy dů, dy dů, a táta s mámou tleskají do taktu. Táta říká: No, to je ale hezký tanec, určitě z tebe bude znamenitý irský tanečník, mužům, co padli za vlast, hanbu neuděláš. Máma řekne: Za šestipenci to nebylo nic moc.

Příští týden dávají film s Georgem Raftem a další sobotu kovbojku s Georgem O’Brienem. Pak dávají Jamese Cagneyho, ale Billyho s sebou tentokrát vzít nemůžu, protože si chci ke karamele koupit ještě tabulku čokolády, a když je film v nejlepším, ucítím šílenou bolest v čelisti, protože mi zůstal zub v karamele a ta bolest mě snad zabije. Karamelu ale nemůžu vyhodit, takže zub vytáhnu, dám si ho do kapsy a žvýkám karamelu na druhé straně s krví a se vším. Na jedné straně mám bolest a na druhé sladkou karamelu a napadne mě, co by řekl strýček Pa Keating: Někdy člověk neví, jestli má srát nebo oslepnout.

Teď ale musím jít domů a mám strach, protože nemůžu chodit po světě bez zubu, aniž by se to máma nedozvěděla. Mámy se dovídají všechno a ta moje se nám pořád dívá do pusy, aby zjistila, jestli nejsme nemocní. Sedí u krbu a táta taky a zase se ptají, jaký tanec jsem se dneska naučil. Říkám, že jsem se naučil „Hradby Corku“ a tancuju po kuchyni, pobrukuju si vymyšlenou melodii a umírám bolestí po vypadlém zubu. Máma

148

se diví: „Hradby Corku“, to jsem blázen, žádný takový tanec neexistuje, a táta se přidá: Pojď sem ke mně. Tady se postav. Řekni pravdu. Byl jsi dnes v tanečních?

Lhát už nemůžu, protože dáseň bolí jako ďábel a v puse mám plno krve. Kromě toho vidím, že už všechno vědí a taky mi to říkají. Nějaký podlý zrádce z taneční školy mě viděl, jak jdu do kina Lyrika, a řekl to na mě a paní O’Connorová napsala domů, že už mě neviděla celé věky a co je se mnou, protože jsem se jevil velmi slibně a mohl bych jít ve šlépějích slavného Cyrila Bensona.

Tátovi je úplně jedno, co mám se zubem. Říká, že musím ke zpovědi, a táhne mě do kostela k redemptoristům, protože je sobota a zpovídá se celý den. Vyčítá mi, že jsem zlý chlapec, že se za mě stydí, protože jsem šel do kina, místo abych se učil irské národní tance, irskou džigu a reel, což jsou tance, za které muži a ženy bojovali a umírali po celá smutná staletí. Říká, že nejeden mládenec, kterého pověsili a který teď tli ve vápenném dole, by byl rád, kdyby mohl vstát a zatančit si irský tanec.

Kněz je starý, takže na něho musím své hříchy křičet. Říká mi, že jsem chuligán, když chodím do kina místo do tanečních, i když on si myslí, že tanec je nebezpečná věc, skoro stejně špatná jako filmy, že probouzí myšlenky, které jsou samy o sobě hříšné, ale i kdyby bylo tancování ohavnost, zhřešil jsem tím, že jsem vzal matce šestipenci a lhal jsem, a pro takové, jako jsem já, mají v pekle teplé místečko, a přeříkej desetkrát růženec a pros Boha o odpuštění, neboť tančíš před branami samotného pekla.

Je mi sedm, osm, devět a táhne mi na desátý rok a táta je pořád bez práce. Ráno vypije čaj, jde se hlásit na pracovní úřad, čte noviny v Camegieho knihovně a vyráží na dlouhé procházky daleko do kraje. Když dostane práci v Limerické cementárně nebo v Rankových mlýnech, tak o ni po třech týdnech přijde, protože jde v pátek do hospody, propije celou výplatu a v sobotu zamešká půlku dne.

Máma říká: Proč nemůžeš být jako jiní chlapi v Limericku? Ti přijdou domů, než Anděl Páně odbije šestou, odevzdají vý

149

platu, převléknou si košili, dají si večeři, vezmou si od ženy pár šilinků a jdou do hospody na jednu nebo dvě pinty.

Máma povídá Bridey Hannonové, že táta to neumí a nikdy umět nebude. Říká, že je nenapravitelný starý blázen, když pořád chodí do hospody a platí pivo za jiné, zatímco jeho vlastní děti doma mají žaludek scvrklý hlady až u páteře, protože nikdy nemají pořádnou večeři. Chvástá se před celým světem, že odvedl svůj díl pro Irsko, když to ještě nebylo běžné a nic za to nebylo, že za Irsko milerád zemře, bude~li třeba, že lituje, že má jenom jeden život, který může za svou nešťastnou zem položit, a pokud s ním někdo nesouhlasí, ať s ním jde ven a vyřídí si to spolu jednou provždy.

Ale nikdo z té bandy dráteníků, antoušků a vyžírků v hospodě s ním nesouhlasit nebude, říká máma, ani s ním nepůjde ven, kdepak. Naopak mu řeknou, jaký je grand, i když je ze severu, a že pro ně bude ctí dát si pintu na účet takového vlastence.

Máma říká Bridey: Zaboha nevím, co mám dělat. Podpora dělá devatenáct šilinků a šest pencí týdně, nájemné je šest šilinků šest pencí, takže zbývá třináct šilinků na to, abych nakrmila a oblékala pět lidí a v zimě ještě zatopila.

Bridey potáhne z woodbinky, napije se čaje a prohlásí, že Bůh je dobrotivý. Máma říká, že nepochybuje o tom, že Bůh je někde k někomu dobrotivý, ale že v Limericku ho v poslední době nikdo neviděl.

Bridey se směje. Ó, Andělo, za to by ses mohla dostat do pekla, a máma povídá: Copak už tam nejsem, Bridey?

A obě se smějou, pijou čaj, kouřejí woodbinky a říkají, že cigareta je to jediné potěšení, co mají.

A je to pravda.

Dotaz Quigley mi povídá, že v pátek musím jít do redemptoristického kostela a stát se členem chlapeckého oddílu Arcibratrstva. Musíš tam vstoupit. Nemůžeš říct ne. Všichni kluci z uliček a z předměstí, jejichž otcové jsou na podpoře nebo nádeníci, musí vstoupit do Bratrstva.

Dotaz říká: Tvůj otec je cizinec ze severu a nezáleží na něm, ale ty do něj vstoupit musíš.

150

Každý ví, že Limerick je tím nejsvatějším městem v Irsku, protože má Bratrstvo Svaté rodiny, největší kongregaci na světě. Bratrstvo mají v každém městě, ale jenom v Limericku mají Arcibratrstvo.

Naše Bratrstvo naplní redemptoristický kostel pět večerů do týdne, třikrát muži, jednou ženy a jednou chlapci. Díkůvzdání a chvalozpěvy jsou v angličtině, irštině a v latině a nejlepší ze všeho je velká homilie, která redemptoristické kněze proslavila. Je to kázání, které zachraňuje miliony Číňanů a jiných pohanů, aby neskončili v pekle společně s protestanty.

Dotaz říká, že musím vstoupit do Bratrstva, aby to máma mohla oznámit ve Společnosti svatého Vincenta z Pauly a oni tak věděli, že jsem dobrý katolík. Říká, že jeho táta je věrným členem a díky tomu získal dobré místo pod penzí, neboť čistí záchody na nádraží, a až on sám jednou vyroste, tak dostane taky dobré místo, ledaže uteče a dá se ke Kanadské jízdní policii, aby mohl zpívat „Probudím tě, ú ú ů“, jako Nelson Eddy, který to zpívá Jeanettě MacDonaldové, co umírá na souchotiny na pohovce. Když mě přivede do Bratrstva, zapíše si muž v kanceláři jeho jméno do velké knihy a jednoho dne by ho mohli povýšit na prefekta oddílu, což je největší touha jeho života, hned po jízdní uniformě.

Prefekt je vedoucí oddílu třiceti chlapců ze stejných uliček a ulic. Každý oddíl nese jméno světce, jehož tvář je zobrazená na štítě na konci žerdi u prefektovy stolice. Prefekt a jeho zástupce sledují docházku a hlídají nás, aby nám mohli dát pohlavek, když se smějeme při požehnáních nebo když pácháme jinou svatokrádež. Když jednou nepřijdete, chce muž v kanceláři vědět, proč se to stalo, chce vědět, jestli se ulejváte z Bratrstva, nebo taky řekne druhému muži v kanceláři: Mám takový dojem, že se náš malý přítel dal na polívku. To je to nejhorší, co můžete říct katolíkovi v Limericku a v Irsku vůbec, kvůli tomu, co se dělo tenkrát za hladomoru. Když chybíte dvakrát, pošle vám muž z kanceláře předvolání žluté barvy, abyste se dostavili a podali vysvětlení, a když chybíte třikrát, pošle Rychlou rotu, která sestává asi z pěti velkých kluků, a ti prohledávají ulice, aby zjistili, jestli si někde neužíváte, místo abyste klečeli

151

v Bratrstvu a modlili se za Číňany a jiné ztracené duše. Rychlá rota přijde k vám domů a oznámí matce, že vaše nesmrtelná duše je v nebezpečí. Některé matky se vyplaší, ale jiné řeknou: Vypadněte od těch dveří, nebo půjdu ven a napráskám vám na prdel. To nejsou správné bratrské matky a ředitel nám doporučí, abychom se modlili za to, ať prohlénou a uvědomí si, že chybují.

Nejhorší ze všeho je, když vás navštíví sám ředitel Bratrstva, otec Gorey. Stoupne si na horní konec uličky a zařve hlasem, jenž obrátil miliony Číňanů na víru: Kde je dům Franka McCourta? Zařve to, přestože má vaši adresu napsanou v kapse a ví moc dobře, kde bydlíte. Zařve to, protože chce, aby celý svět věděl, že se ulejváte z Bratrstva a vystavujete svou nesmrtelnou duši nebezpečí. Matky jsou strachy bez sebe a otcové šeptají: Nejsem tady, nejsem tady, a postarají se o to, abyste od nynějška do Bratrstva docházeli, aby tu potupu nemuseli snášet a aby nebyli dočista zostuzeni před sousedy, kteří si špitají s rukou na ústech.

Dotaz mě přihlásí do oddílu svatého Finbara a prefekt mi říká, abych se posadil a byl zticha. Jmenuje se Declan Collopy, je mu čtrnáct a na čele má boule, které vypadají jako rohy. Má husté, zrzavé, uprostřed srostlé obočí, které mu leze do očí, a ruce mu visí ke kolenům. Říká mi, že ze svého oddílu hodlá udělat nejlepší oddíl v Bratrstvu a jestli budu jednou chybět, roztrhá mi prdel na kousky a pošle je mé matce. Pro absenci není žádná omluva, protože v jednom oddíle měli kluka, který umíral, a přesto ho přinesli na nosítkách. Jestli někdy budeš chybět, říká, tak ať je to radši kvůli úmrtí, ne kvůli úmrtí v rodině, ale kvůli tvýmu vlastnímu. Rozumíš mě?

Rozumím, Declane.

Chlapci v oddíle mi říkají, že prefekti dostávají odměny za stoprocentní docházku. Declan chce vypadnout co nejdřív ze školy a sehnat si práci jako prodavač linolea v Cannockově obchodním domě v Patrick Street. Jeho strýc Foncey tam roky prodával a vydělal si tolik, že si otevřel vlastní obchod v Dublinu, a všichni tři jeho synové prodávají linoleum. Ředitel otec Gorey může Declanovi lehce sehnat práci u Cannocka, pokud bu

152

de dobrým prefektem a bude mít stoprocentní docházku v oddíle, a proto je Declan ochoten nás zabít, když budeme chybět. Nikdo nebude stát mezi mnou a linoleem, říká.

Declan má rád Dotaze Quigleye a dovolí mu občas, aby v pátek večer zůstal doma, protože Quigley mu jednou řekl: Declane, až vyrostu a ožením se, položím si v celým domě linoleum, který si koupím u tebe.

Ostatní kluci v oddíle chtějí tenhle trik na Declana taky zkusit, ale Declan je odbyde: Vy si běžte do prdele, vy můžete být rádi, když budete mít na nočník, do kterýho se budete moct vychcat, natož na metr linolea.

Táta říká, že když byl v mém věku ještě v Toome, tak tam léta ministroval, a že by bylo načase, abych se stal taky ministrantem. Máma říká: K čemu to bude dobré? To dítě nemá pořádné šaty ani do školy, natož k oltáři. Táta tvrdí, že ministrantské roucho šaty zakryje, ale ona se rozčiluje, že nemáme peníze na nějaká roucha a jejich praní každý týden.

Táta povídá, že Bůh nám pomůže, a vyzve mě, abych si v kuchyni klekl na zem. Ujme se role kněze, protože zná celou mši nazpaměť, a já se musím učit odpovědi. Říká: Introibo ad altare Dei, a já musím říct: Ad Deum, qui laetificat juventutem meam.

Každý večer po jídle klečím a dřu latinu a táta mě nepustí, dokud se to dokonale nenaučím. Máma se mě zastává, že by mě při tom mohl alespoň nechat sedět, ale on že ne, že latina je řeč svatých a musí se učit a pronášet na kolenou. Už jsi někdy viděla papeže, jak sedí, popíjí čaj a mluví latinsky?

Latina je těžká a kolena mám celá odřená a bolavá, raději bych byl na ulici a hrál si, ale na druhou stranu bych se rád stal ministrantem, pomáhal bych knězi s oblékáním v sakristii a u oltáře bych, vyšňořený v červeném a bílém rouchu jako můj kamarád Jimmy Clark, odpovídal knězi latinsky, přenášel velkou knihu z jedné strany tabernáklu na druhou, naléval do kalicha vodu a víno, lil knězi vodu na ruce, zvonil při požehnání, klekal, ukláněl se, houpal kadidelnicí, sedal ve vší vážnosti stranou s dlaněmi na kolenou, zatímco by kněz měl kázání a všichni u svatého Josefa by se na mě dívali a obdivovali mě, jak to umím.

153

Za čtrnáct dní umím celou mši nazpaměť a je čas zajít ke svatému Josefu za kostelníkem Stephenem Careyem, co má na starosti ministranty. Táta mi vyčistí boty. Máma mi zalátá ponožky a přiloží uhlí do kamen, aby mohla nahřát žehličku a vyžehlit mi košili. Uvaří vodu, aby mi vydrhla hlavu, krk, ruce a kolena a každý kousek kůže, který je vidět. Drhne mi tělo, až mě kůže pálí, a povídá tátovi, že by nepřenesla přes srdce, kdyby její syn šel k oltáři špinavý. Přála by si, abych neměl odřená kolena od toho, jak pořád běhám a kopu do plechovek a padám na zem, když si hraju na největšího fotbalistu na světě. Přála by si, abychom měli doma kapku oleje na vlasy a ona by mi nemusela plivat na hlavu a máčet ji vodou, aby mi vlasy netrčely jako osiny z matrace. Nabádá mě, abych mluvil pěkně nahlas, až půjdu ke svatému Josefu, a ať mluvím srozumitelně anglicky a latinsky. Škoda, říká, že už jsi vyrostl z obleku k prvnímu přijímání, ale nemáš se za co stydět, pocházíš z krve McCourtů a Sheehanů a z rodiny mojí matky Guilfoylesů, kterým patřily celé akry v hrabství Limerick, dokud jim je nevzali Angličani a nedali je svým nohsledům z Londýna.

Táta mě vede za ruku a lidi na ulici se po nás ohlížejí, protože si dokola přeříkáváme latinské věty. Zaklepe na sakristii a povídá Stephenu Careyovi: Tohle je můj syn Frank, umí latinsky a chce se stát ministrantem.

Stephen Carey se podívá na tátu a pak na mě. Nemáme pro něj místo, řekne a zavře dveře.

Táta mě pořád drží za ruku a mačká ji, až to bolí a mně se chce křičet. Cestou domů mlčí. Posadí se ke krbu a zapálí si woodbinku. Máma kouří taky. No, zeptá se, bude ministrantem?

Nemají pro něj místo.

Aha. Potáhne z woodbinky. Já ti povím, co to je, říká. To je třídní diskriminace. Nechtějí u oltáře chlapce z ulice. Nechtějí takové, co mají odřená kolena a vlasy jako hřebíky. Ó ne, ti chtějí roztomilé hošíky s napomádovanými vlasy a novými botami, jejichž tatínkové nosí obleky a kravaty a mají stálé zaměstnání. V tom to vězí, a člověk si těžko uchová víru, když je to taková snobárna.

Ach jo.

154

Jó, z prdele ach jo. To je to jediný, co umíš říct. Mohl jsi jít za knězem a říct mu, že máš syna, který má hlavu nacpanou latinou a zeptat se ho, proč nemůže být ministrantem a co teď bude se vší tou latinou dělat.

No, může se stát knězem, až vyroste.

Zeptám se táty, jestli si můžu jít hrát ven. Ano, říká, běž si hrát.

Máma povídá: A ty běž taky.

155

6

Ve čtvrté třídě je naším třídním učitelem pan O’Neill. Říkáme mu Dotty, protože je maličký jako tečka. Učí v jediné třídě, ve které je stupínek, takže může stát nad námi, hrozit nám jasanovou rákoskou a loupat jablko, aby to všichni viděli. První den školy napíše na tabuli tři slova, která na ní zůstanou po celý zbytek roku, Euklides, geometrie, idiot. Říká, že přistihne~li nějakého chlapce, který by chtěl ta slova smazat, prožije ten chudák zbytek života s jednou rukou. Říká, že když někdo nerozumí Euklidovým teorémům, tak je idiot. Víme samozřejmě, co je to idiot, protože nám učitelé neustále říkají, že jsme to my.

Brendan Quigley se hlásí. Pane, co je to teorém a co je to Euklides?

Čekáme, že Dotty Brendana přetáhne, jako to dělají všichni učitelé, když se jich na něco ptáte, ale on pohlédne na Brendana a usměje se. No prosím, tady máme chlapce, který nemá jednu, nýbrž rovnou dvě otázky. Jak se jmenuješ, chlapče?

Brendan Quigley, pane.

Tohle je chlapec, který to dotáhne daleko. Kam to dotáhne, chlapci?

Daleko, pane.

Na mou věru, že ano. Chlapec, který se chce dozvědět něco o Euklidově vznešenosti, eleganci a kráse, nemůže mít před sebou jiné než vysoké cíle. Jaké cíle bude mít tento chlapec před sebou, chlapci?

Vysoké, pane.

Bez Euklida, chlapci, by matematika byla jen ubohým přešlapováním na místě. Bez Euklida bychom nedošli z jednoho

156

místa na druhé. Bez Euklida by bicykl neměl kola. Bez Euklida by svatý Josef nemohl být tesařem, neboť tesařina je geometrie a geometrie je tesařina. Bez Euklida by nebyla postavena ani tato škola.

Paddy Clohessy za mnou zavrčí: Zasranej Euklides.

Dotty na něho štěkne: Ty tam, chlapče, jakpak se jmenuješ?

Clohessy, pane.

Á, panáček létá jen s jedním křídlem. Jaké je tvé křestní jméno?

Paddy.

Paddy, co?

Paddy, pane.

A copak jsi, Paddy, povídal McCourtovi?

Říkal jsem, že bychom měli padnout na kolena a děkovat za Euklida Bohu.

To určitě, Clohessy. Vidím lež, která ti hnije v zubech. Co vidím, chlapci?

Lež, pane.

A co ta lež dělá, chlapci?

Hnije, pane.

Kde, chlapci? v jeho zubech, pane.

Euklides, chlapci, byl Řek. Co to znamená Řek, Clohessy?

Něco jako cizinec, pane.

Jsi hlupák, Clohessy. Tak, Brendane, ty jistě víš, co to znamená Řek?

Ano, pane. Euklides byl Rek.

Dotty se na něj spokojeně usměje. Říká Clohessymu, že by si měl vzít z Quigleyho příklad, neboť ten ví, co znamená Řek. Nakreslí dvě čáry vedle sebe a říká nám, že to jsou rovnoběžky a že jejich kouzlo a tajuplnost spočívá v tom, že se nikdy nesetkají, ani kdyby se natáhly do nekonečna, ani kdyby se natáhly až k ramenům samotného Pánaboha, a to je, chlapci, pěkná dálka, i když ted jeden německý žid rozrušil celý svět svými novými myšlenkami o rovnoběžkách a udělal v tom zmatek.

Posloucháme Dottyho a přemýšlíme, jak tohle všechno souvisí se stavem světa, když Němci pochodujou, kam se jim zama

157

ne, a bombardujou všechno, co stojí. Sami se ho zeptat nemůžeme, ale můžeme přinutit Quigleyho, aby se zeptal. Všem je jasné, že Brendan je učitelův miláček, což znamená, že se může ptát, na co chce. Po škole povídáme Brendanovi, že se zítra musí zeptat, k čemu je dobrý Euklides a všechny ty čáry, co se táhnou na věčnost, když Němci všechno bombardujou. Brendan říká, že nechce být učitelův miláček, že se o to neprosil a ptát se nechce. Bojí se, že když se na to zeptá, Dotty mu nařeže. Říkáme mu, že když se nezeptá, nařežeme mu my.

Příští den se Brendan hlásí. Dotty mu věnuje úsměv. Pane, k čemu je dobrý Euklides a celé ty čáry, když Němci bombardujou všechno, co stojí?

Úsměv zmizí. Ach, Brendane, ach, Quigley.

Položí hůl na katedru a postaví se se zavřenýma očima na stupínek. K čemu je dobrý Euklides? Bez Euklida by messerschmidty nikdy nevzlétly k nebi. Bez Euklida by spitfiry nemohly létat jako šipky od jednoho mraku ke druhému. Euklides nám přináší vznešenost, krásu a eleganci. Co nám přináší, chlapci?

Vznešenost, pane.

A?

Krásu, pane.

A?

Eleganci, pane.

Euklides je sám o sobě dokonalý, a aplikovaný Euklides je božský. Rozumíte tomu, chlapci?

Rozumíme, pane.

Pochybuji o tom, chlapci, pochybuji. Milovat Euklida znamená být na světě sám.

Otevře oči, vzdychne a je vidět, že má zvlhlé oči.

Když jde Paddy Clohessy ze školy, zastaví ho pan O’Dea, který učí v páté třídě..Pan O’Dea říká: Ty, jak se jmenuješ?

Clohessy, pane.

Ze které jsi třídy?

Ze čtvrté, pane.

Řekni mi, Clohessy, vypráví vám ten váš učitel o Euklidovi?

158

Vypráví, pane.

A co říká?

Říká, že je to Rek.

Samozřejmě že je to Řek, ty omadhaune vymrzlý. Co ještě říká?

Říká, že bez Euklida by nebyla žádná škola.

Aha. A kreslí něco na tabuli?

Kreslí vedle sebe čáry, které se nikdy nesetkají, i kdyby se táhly až na ramena Boží.

Matko Boží.

Ne, pane. Ramena Boží.

Já vím, ty idiote. Běž domů.

Příštího dne je u dveří do naší třídy velký hluk a pan O’Dea křičí: Vylez ven, O’Neille, ty podvodníku, ty zbabělče. Slyšíme všechno, co říká, protože nad dveřmi je rozbitá skleněná tabule.

Nový ředitel, pan O’Halloran, mu říká: No tak, no tak, pane O’Deo, ovládejte se. Žádné hádky před žáky.

Tak dobrá, pane O’Hallorane, ale řekněte mu, ať přestane učit geometrii. Geometrie se učí v páté třídě a ne ve čtvrté. Geometrie je moje. Řekněte mu, ať učí dělení se zbytkem a Euklida ať nechá mně. Dělení se zbytkem mu vytříbí intelekt, i když ho moc nemá, Pámbůh nám pomáhej. Nechci, aby ten podvodník motal těm chlapcům hlavu, dával jim slupky od jablek a roznášel úplavici nalevo napravo. Řekněte mu, že Euklides je můj, pane O’Hallorane, nebo tomu učiním přítrž sám.

Pan O’Halloran vyzývá pana O’Deu, aby se vrátil do své třídy, a žádá pana O’Neilla, aby vyšel na chodbu. Pan O’Halloran říká: No tak, pane O’Neille, žádal jsem vás přece, abyste si dal s tím Euklidem pokoj.

To je pravda, pane O’Hallorane, ale to je stejné, jako kdybyste mě žádal, abych si odpustil své každodenní jablko.

Musím na tom trvat, pane O’Neille. Už žádného Euklida.

Pan O’Neill se vrátí do třídy a zase má zvlhlé oči. Říká, že od dob Řeků se změnilo jen málo, neboť barbaři stojí před branami a jejich jmen je bezpočet. Co se změnilo od dob Řeků, chlapci?

159

Pozorovat pana O’Neilla, jak si každý den loupe jablko, je utrpení; každý vidí, jak je slupka dlouhá, ať už červená nebo zelená, a jste tak blízko, že vás čerstvá vůně jablka lechtá v nose. Když někdo zrovna ten den nezlobil a odpověděl správně na otázky, dostane slupku a může si ji sníst v lavici, tudíž v klidu, protože ho ostatní neotravujou, což by dělali, kdyby ji jedl na dvoře. To by jednoho umlátili: Dej mi kousek, dej mi kousek, a dotyčný může být rád, když mu nakonec zůstane ubohý cancourek.

Někdy jsou otázky moc těžké a Dotty nás mučí, neboť zahodí slupku od jablka do koše. Pak si vypůjčí kluka z jiné třídy, aby odnesl koš dolů ke kotli a spálil v něm papíry i se slupkou, nebo nechá uklízečku Nellie Ahearnovou, aby si všechno odnesla ve svém velikém plátěném pytli. Chceme, aby nám Nellie slupku schovala, aby ji nesežraly krysy, ale ona je celá utahaná, jak musí sama uklízet celou školu, a jenom na nás štěkne: Já mám v životě jinačí věci na práci, než abych hlídala nějakou bandu prašivců, co chtěj vyhrabávat slupky od jablek. Palte odsud.

Dotty loupe jablko hrozně pomalu. Rozhlíží se po třídě a spokojeně se usmívá. Trápí nás. Myslíte, chlapci, že bych ji měl dát holubům za okno? Ne, pane, říkáme, holubi jablka nejedí. Paddy Clohessy vykřikne: Budou z toho mít průjem, pane, a my to pak na dvoře budeme mít ve vlasech.

Clohessy, ty jsi omadhaun. Víš, co je to omadhaun?

Nevím, pane.

To je irský, Clohessy, v tvém rodném jazyce. Omadhaun je hlupák, Clohessy. Ty jsi omadhaun. Co že je, chlapci?

Omadhaun, pane.

Clohessy říká: Tak mi řekl pan O’Dea, pane, omadhaune vymrzlý.

Přeruší loupání jablka a začne nám klást otázky, které se týkají všeho na světě, a chlapec s nejlepšími odpověďmi vyhraje. Ruce nahoru, říká, kdo je prezidentem Spojených států amerických?

Všechny ruce ve třídě se zvednou a my jsme znechuceni, že se ptá na něco, co musí vědět každý omadhaun. Roosevelt, vykřikujeme.

160

Potom povídá: Ty, Mulcahy, kdo stál pod křížem, když ukřižovali našeho Pána?

Mulcahy je natvrdlý. Dvanáct apoštolů, pane.

Mulcahy, jak se řekne irský hlupák?

Omadhaun, pane.

A co jseš ty, Mulcahy?

Omadhaun, pane.

Fintan Slattery se hlásí. Já vím, kdo stál pod křížem, pane.

Ovšemže Fintan ví, kdo stál pod křížem. Jak by to mohl nevědět? Na mši vždycky spěchá první s matkou, která je proslulá svou zbožností. Je tak zbožná, že jí muž utekl do Kanady, kde kácí stromy a je rád, že je pryč, a nikdy už o něm nikdo neslyšel. Každý večer přeříkává s Fintanem v kuchyni na kolenou celý růženec a čte s ním nejrůznější náboženské časopisy, Malého zpravodaje Nejsvětějšího srdce, Lucernu, Daleký východ a taky každou brožurku, kterou vydá Společnost katolické pravdy. Docházejí na mši a k přijímání v horku i v dešti a každou sobotu se zpovídají jezuitům, a ti jsou známí tím, že se zajímají o inteligentní hříchy, ne o ty obyčejné, co člověk slyší od lidí z uliček, kteří jsou zase známí tím, že se opíjejí a někdy jedí maso v pátek, pokud nějaké mají, a ke všemu ještě klejí. Fintan s matkou bydlí v Catherine Street a sousedi říkají paní Slatteryové Přines-oběť, protože kdykoli se jí něco přihodí, zlomí si nohu, vylije čaj, ztratí se jí manžel, říká: Inu, je třeba přinést oběť a já budu trpět donekonečna, jen když se dostanu do nebe. Fintan není o nic lepší. Když do něj strčíte na školním dvoře nebo když mu nadáváte, usměje se a řekne, že se za vás pomodlí a bude se obětovat pro spásu své i vaší duše. Kluci v Leamyho obecné nechtějí, aby se za ně Fintan modlil a hrozí mu, že mu nakopou prdel, jestli ho přistihnou, jak se za ně modlí. Říká, že až vyroste, chce se stát svatým, což je směšné, protože člověk se nemůže stát svatým, dokud není mrtvý. Říká, že se naše vnoučata budou modlit k jeho obrázku. Jeden velký kluk říká: Moje vnoučata se na tvůj obrázek vychčijou, ale Fintan se jen usmívá. Jeho sestra utekla do Anglie, když jí bylo sedmnáct, a každý ví, že Fintan doma nosí její halenky a každou sobotu večer si onduluje vlasy horkou kulmou, aby v neděli na mši vypadal nádherně. Když

161

mě potká cestou na mši, řekne: No nemám nádherné vlasy, Frankie? Miluje to slovo „nádherné“, ale žádný jiný kluk ho nikdy nepoužívá.

Ovšemže ví, kdo stál pod křížem. Ví nejspíš i to, co měli ti lidi na sobě a co jedli k snídani, a teď říká Dottymu O’Neillovi, že to byly tři Marie.

Dotty říká: Pojď sem nahoru, Fintane, a převezmi svoji odměnu.

Fintan si dává na čas, než dojde ke stupínku, a my nevěříme svým očím, když vytáhne kapesní nůž a začne krájet slupku na malé kousky, aby je mohl sníst jeden po druhém a necpal si do pusy slupku celou, jako to děláme my ostatní, když vyhrajeme. Zvedá ruku, aby se přihlásil: Pane, chtěl bych se o jablko podělit.

O jablko, Fintane? To věru ne. Ty nemáš jablko, Fintane. Máš slupku, pouhou kůži. Nedosahuješ a nikdy nedosáhneš výšin tak závratných, abys mohl hodovat na samotném jablku. Ne na mém jablku, Fintane. Takže, slyšel jsem dobře, že se chceš podělit o svou odměnu?

Ano, pane. Chtěl bych dát po kousku Quigleyovi, Clohessymu a McCourtovi.

Proč, Fintane?

Jsou to mí přátelé, pane.

Kluci ve třídě se pošklebujou, šťouchají do sebe, a mně je hanba, protože budou říkat, že si onduluju vlasy, a budou mě trápit na školním dvoře, a proč si vlastně myslí, že jsem jeho přítel? Až budou říkat, že nosím halenku po sestře, nebude mít smysl vysvětlovat, že žádnou sestru nemám, protože mi na to řeknou: Ale nosil bys ji, kdybys nějakou měl. Na školním dvoře nemá cenu něco říkat, protože se pokaždé najde někdo, kdo má na všechno odpověď, a s tím se nedá nic dělat, ledaže ho praštíte do nosu, ale kdybych měl praštit do nosu každého, kdo mi takhle odpoví, musel bych se prát od rána do večera.

Quigley si od Fintana kousek slupky vezme. Děkuju, Fintane.

Celá třída sleduje Clohessyho, jestli poděkuje, protože je největší a nejsilnější, a když on poděkuje, poděkuju taky. Říká:

162

Děkuju mockrát, Fintane, a začervená se, a já řeknu: Děkuju mockrát, Fintane, a snažím se nečervenat, ale nejde to a všichni kluci se zase začnou pošklebovat a já bych je nejradši praštil.

Po vyučování pokřikují kluci na Fintana: Hej, Fintane, jdeš si domů natočit svý nádherný vlasy? Fintan se usmívá a jde po schodech ze školního dvora. Nějaký velký kluk ze sedmé třídy říká Paddymu Clohessymu: Ty by sis určitě taky natáčel vlasy, kdybys neměl hlavu dohola.

Paddy říká: Drž hubu, a kluk povídá: Jó? Tak mi ji zavři. Paddy ho chce praštit, ale velký kluk ho praští dřív, srazí ho na zem a Paddymu začne téct krev z nosu. Pokusím se velkého kluka udeřit, ale ten mě chytne za krk a třískne mi hlavou o zeď, až mám mžitky před očima. Paddy odchází, drží se za nos a brečí, a velký kluk mě strká za ním. Fintan stojí venku na ulici a povídá: Ach, Francisi, Francisi, ach, Patriku, Patriku, copak se stalo? Pročpak pláčeš, Patriku?, a Paddy povídá: Mám hlad. Nikoho nepřeperu, protože jsem jak moucha, padám hlady a stydím se za sebe.

Fintan říká: Pojď se mnou, Patriku, moje matka ti něco dá, ale Paddy na to: Ale ne, teče mi krev z nosu.

Neboj se. Dá ti něco na nos nebo ti dá klíč na zátylek. Francisi, ty musíš jít taky. Ty vypadáš taky pořád tak hladově.

Ale ne, Fintane.

Ale ano, Francisi.

Tak dobře, Fintane.

Doma u Fintana je to jako v kapli. Visí tam dva obrazy, Nejsvětější srdce Ježíšovo a Neposkvrněné srdce Panny Marie. Ježíš nabízí pohled na své srdce s trnovou korunou, ohněm a krví. Hlavu má skloněnou nalevo, aby bylo vidět, jak trpí. Panna Marie taky předvádí své srdce a bylo by to pěkné srdce, kdyby na něm nebyla tmová koruna. Hlavu má skloněnou napravo, aby bylo vidět, jak trpí, protože ví, že její syn špatně dopadne.

Vedle na zdi je obrázek muže v hnědém rouchu a všude na něm sedí ptáčci. Fintan říká: Víš, kdo to je, Francisi? Ne? To je tvůj patron, svatý František z Assisi, a víš, co je dnes za den?

Čtvrtý říjen.

163

Správně, a on má svátek a pro tebe je to svátek taky, protože ho dneska můžeš požádat o co chceš, a on ti to určitě splní. Proto jsem chtěl, abys k nám dnes přišel. Sedni si, Patriku, sedni si, Francisi.

Přijde paní Slatteryová a v ruce má růženec. Je šťastná, že se může seznámit s Fintanovými novými přáteli, a chtěli bychom sendvič se sýrem? A koukejme na ten tvůj ubohý nos, Patriku. Přiloží mu na nos křížek, který je na růženci, a krátce se pomodlí. Říká nám, že tenhle růženec požehnal samotný papež a že na přání dokáže zastavit tok řeky, natož krev z Patrikova rozbitého nosu.

Fintan povídá, že si sendvič nedá, protože se postí a modlí se za chlapce, jenž uhodil Paddyho a mne. Paní Slatteryová ho políbí na hlavu a říká, že je svatý z nebe, a nás se ptá, jestli chceme na sendviče hořčici, načež já říkám, že jsem v životě neslyšel, že by se na sýr dávala hořčice, ale že to musí být hrozně dobré. Paddy říká: Já nevím. Za celý život jsem žádný sendvič neměl, a všichni se smějeme a já nemůžu pochopit, jak někdo může žít deset let jako Paddy a nikdy nemít žádný sendvič. Paddy se směje taky a jsou mu vidět zuby, které jsou bílé, černé a zelené.

Sníme sendvič a vypijeme čaj a Paddy se zeptá, kde je záchod. Fintan ho odvede přes ložnici na dvorek a když se vrátí, povídá Paddy: Musím už jít domů. Máma mě zabije. Počkám na tebe venku, Frankie.

Teď musím jít na záchod já a Fintan jde se mnou na dvorek. Říká: Mně se chce taky, ale když si rozepnu poklopec, tak nemůžu čůrat, protože se na mě dívá a povídá: Ty sis dělal legraci. Tobě se vůbec nechce. Chci se na tebe jen dívat, Francisi. To je všechno. Nechtěl bych spáchat žádný hřích, když máme příští rok biřmování.

Odcházíme s Paddym společně. Můžu prasknout a utíkám za garáž, abych se vyčůral. Paddy na mě čeká, a když jdeme po ulici Hartstonge, povídá mi: To byl děsně dobrej sendvič, Frankie, a on i jeho matka jsou moc zbožný, ale já už k Fintanovi domů chodit nebudu, protože je hrozně divnej, nemyslíš, Frankie?

Je divnej, Paddy.

164

Jak se ti na něho kouká, když ho vytáhneš, to je divný, nezdá se ti?

Jo, je to divný, Paddy.

O pár dní později mi Paddy šeptá: Fintan Slattery říkal, že můžeme o polední přestávce zajít k němu domů. Jeho matka tam nebude a nechala mu svůj oběd. Může nám taky dát moc dobrý mlíko. Půjdem?

Fintan sedí dvě řady od nás. Ví, co mi Paddy říká, a pohybuje obočím nahoru a dolů, jako kdyby se ptal: Půjdete? Šeptám Paddymu, že jo, a on kývne na Fintana a pan učitel na nás zařve, ať přestanem kroutit obočím a pusou, nebo nám na zadku zazpívá jasanová rákoska.

Kluci na školním dvoře vidí, jak spolu všichni tři odcházíme, a trousí poznámky. No těbůch, koukněte na Fintana a jeho hošany. Paddy povídá: Fintane, co jsou to hošani?, a Fintan říká, že to jsou jen takoví chlapci, kteří za starých časů sedávali v koutě, to je všechno. Povídá, abychom si sedli ke stolu v kuchyni, a jestli chceme, můžeme si prohlížet jeho obrázkové časopisy Film Fun, Beano a Dandy, nebo náboženské časopisy, nebo matčiny magazíny Mirákl a Orákl, ve kterých jsou vždycky příběhy o dívkách z továrny, které jsou chudé, ale krásné a beznadějně zamilované do synů hrabat a naopak, a nakonec se ze zoufalství vrhají do Temže, kde je zachrání tesař, který jde zrovna okolo a který je chudý, ale čestný a je ochoten milovat dívku z továrny pro její skromnost, nicméně, jak se pak ukáže, tesař, který šel jen tak okolo, je ve skutečnosti synem vévody, což je mnohem víc než nějaké hrabě, takže z továrního děvčete je teď vévodkyně a může nad hrabětem, jenž ji zavrhl, ohrnovat nos, protože je šťastná, pěstuje růže na své usedlosti v Shropshire zvící dvanácti tisíc akrů a podporuje svoji chudou maminku, která by za nic na světě neopustila svoji skromnou chaloupku.

Paddy říká, že nic číst nebude, že jsou to všechno kraviny, tyhlety příběhy. Fintan odkryje ubrousek, kterým je přikrytý sendvič a sklenice mléka. Mléko je jako smetana, studené a lahodné, a veka, z níž je zhotoven sendvič, je bílá skoro jako to mléko. Paddy říká: To je šunkový sendvič?, a Fintan říká: Ano.

165

Paddy povídá: Vypadá moc hezky. Je v něm hořčice? Fintan přikývne a rozkrojí sendvič napůl. Hořčice se řine ven. Fintan si olízne prsty a důkladně se napije mléka. Fintan nakrájí sendvič na menší kousky, na čtvrtky, osminky a šestnáctinky, vytáhne z hromady časopisů Malého zpravodaje Nejsvětějšího srdce a čte si při jídle, pije mléko, a Paddy a já se na něho díváme a já vím, že si Paddy říká, co tady vlastně chceme, co vlastně, protože já si to říkám taky a doufám přitom, že nám Fintan podá talíř, ale nepodá, dopije mléko, přikryje nesnězené zbytky sendviče na talíři ubrouskem a otře si způsobně ústa, sklopí hlavu, pokřižuje se a odříká poděkování po jídle. A: Propána, přijdeme pozdě do školy, a cestou z domu se znovu pokřižuje svěcenou vodou z malé porcelánové kropenky, která visí u dveří vedle obrázku Panny Marie s obnaženým srdcem, na něž pro jistotu ještě ukazuje dvěma prsty, jako bychom je neviděli i bez toho.

Je už pozdě na to, abychom s Paddym dostali žemli s mlíkem od Nellie Aheamové, a nevím, jak mám vydržet bez jídla do konce vyučování, až budu moct běžet domů a vzít si kousek chleba. Paddy se zastaví u školních vrat. Já tam nepůjdu, povídá, umírám hlady. Usnul bych a Dotty by mě zabil.

Fintan se strachuje. Pojďte, pojďte, přijdeme pozdě. Pojď, Francisi, pospěš si.

Já nejdu, Fintane. Ty jsi měl oběd. My ne.

Paddy vybuchne. Jseš zasranej podvodník, Fintane. Jseš zasranej lakomec se svejma zasranejma sendvičema, se svým zasraným Nejsvětějším srdcem na zdi a se svojí zasranou svěcenou vodou. Můžeš mi políbit prdel, Fintane.

Ach, Patriku.

Vlez mi s tím svým Achpatrikem do prdele, Fintane. Pojď, Frankie.

Fintan utíká do školy a my s Paddym se vydáme do ovocného sadu v Ballinacuře. Přelezeme zeď a vyřítí se na nás zuřivý pes, ale Paddy mu začne domlouvat, říká mu, že je hodnej pejsek a my že máme hlad a ať jde domů k mamince. Pes olízne Paddymu tvář, odběhne pryč a vrtí ocasem, a Paddy je na sebe pyšný. Nacpeme si za košili tolik jablek, že sotva přelezeme zeď zpátky, a běžíme na veliké pole, sedneme si pod keř a ládujeme

166

se jablky a když už se do nás nevejde ani kousek, strčíme hlavu do potoka a zapijeme to nádherně studenou vodou. Pak běžíme na opačné konce příkopu, abychom se vykadili, a utíráme se trávou a tlustými listy. Paddy sedí na bobku a říká: Nejlepší na světě je pořádně se najíst jablek, napít se vody a dobře se vysrat. Kam se hrabe sendvič se sýrem a hořčicí, a Dotty O’Neill si svoje jabko může taky strčit do prdele.

Na poli jsou tři krávy, natahují hlavy přes zídku a bučí na nás. Paddy říká: Prokristáčka, dyť je doba dojení, a v mžiku je za zdí. Lehne si na záda pod krávu tak, aby mu veliké vemeno viselo rovnou do tváře. Tahá za cecek a stříká si mlíko do úst. Na chvíli přestane a křikne: Pojď, Frankie, tohle je čerstvý mlíko. Je skvělý. Vezmi si tu druhou krávu, jsou obě před dojením.

Vlezu pod krávu a tahám za cecek, ale kráva kope a hýbe se a chce mě zaručeně zabít. Přijde Paddy, aby mi ukázal, jak se to dělá. Zatáhne silně a rovně a mléko vystříkne mocným proudem. Zůstaneme oba dva ležet pod jednou krávou a medíme si, jak se naléváme mlékem, když se najednou ozve řev a my spatříme chlapa s napřaženou holí, jak se na nás řítí přes pole. V minutě jsme za zdí a on za námi nemůže, protože má na nohou gumáky. Zůstane stát před zdí, mává holí a křičí, že jestli nás někdy chytne, tak nám rozkopne prdel na dýlku holínky, a my se smějeme, protože jsme mimo nebezpečí, a mě napadne, jak může mít vůbec někdo hlad, když je na světě tolik mlíka a jablek.

Paddy může říkat, ať si Dotty strčí slupku od jablka do prdele, ale mně se nechce loupit v ovocných sadech a dojit krávy věčně, a proto se vždycky budu snažit vyhrát Dottyho slupku od jablka, abych mohl jít domů a vyprávět tátovi, jak jsem zodpověděl těžké otázky.

Vracíme se přes Ballinacuru. Spustí se déšť a blýská se a my se rozeběhneme, ale běží se mi špatně, protože mám žraloka na botě a každou chvíli mi hrozí, že zakopnu. Paddy může běhat jak chce se svýma dlouhýma bosýma nohama, které pleskají po chodníku plesk plesk. Moje boty a ponožky jsou promáčené a vydávají jiný zvuk, čap, čap. Paddy si toho všimne a dohromady složíme z našich dvou zvuků písničku, plesk, plesk, čap,

167

čap, plesk, čap, čap, plesk. Rozchechtáme se nad tou naší písničkou, až se musíme navzájem podpírat. Déšť sílí, ale my víme, že si nesmíme stoupnout pod strom, protože bychom mohli být na škvarek, a tak se přitiskneme k jedněm dveřím, které se v minutě otevřou a stojí v nich veliká tlustá služka v černých šatech s bílým čepečkem a bílou zástěrou a povídá, ať vypadneme od těch dveří, že jsme ostuda. Utíkáme od dveří pryč a Paddy křičí na služku přes rameno: Mullingarova jalovice, prdel má až na paty, a směje se tak, že se málem zadusí a samou slabostí se musí opřít o zeď. Schovávat se před deštěm už nemá cenu, protože jsme promočení na kůži, a tak se pomalu couráme po O’Connell Avenue. Paddy říká, že se tu říkanku o Mullingarově jalovici naučil od strýčka Petra, od toho, co byl s anglickou armádou v Indii, a že mají doma jeho fotku, jak stojí se skupinou vojáků v helmách, s puškami a nábojovými pásy vedle tmavých mužů v uniformě, což jsou Indové oddaní králi. Strýček Petr se měl báječně, když pobýval v Kašmíru, kde je to mnohem krásnější než v Killamey, se kterým se každý vytahuje a zpívá o něm. Paddy znovu rozvíjí svůj plán o útěku do Indie, kde bude žít v hedvábném stanu s dívkou s červenou tečkou na čele a bude mít karí a fíky, a já dostávám hlad, přestože jsem se nacpal jablky a mlékem.

Déšť začíná slábnout a nad hlavou se ozývají ptáci. Paddy povídá, že jsou to kachny nebo husy, které jsou na cestě do Afriky, kde je krásně teplo. Ptáci mají víc rozumu než Irové. Přiletí k Shannon na prázdniny a pak se zase vrací do teplých krajů, možná až do Indie. Říká, že až tam bude, pošle mi dopis, a budu moct přijet za ním a pořídit si vlastní dívku s červenou tečkou.

Co ta tečka znamená, Paddy?

Znamená to, že jsou třída, honorace.

Ale, Paddy, bude se s tebou ta honorace v Indii bavit, když zjistí, že jsi z uličky v Limericku a nemáš ani boty?

To víš, že jo, ale anglická honorace ne. Anglická honorace by ti nedala ani páru ze svýho chcaní.

Ani páru ze svýho chcaní? Proboha, Paddy, to sis vymyslel

ty?

168

Ale né, to říká otec na posteli, když vykašlává chrchle a ze všeho obviňuje Angličany.

A já si říkám: Páru ze svýho chcaní. To si budu pamatovat. Budu chodit po Limericku a říkat: Páru ze svýho chcaní, páru ze svýho chcaní, a až se jednou dostanu do Ameriky, budu jediný, kdo tohle zná.

Dotaz Quigley na obrovském dámském kole křižuje ulici směrem k nám a křičí na mě: Hej, Frankie McCourte, doma tě zabijou. Dotty O’Neill napsal k vám domů, že jsi se po obědě nevrátil a šel jsi lajdat za školu s Paddym Clohessym. Matka tě zabije. Tvůj fotr tě hledá a chce tě zabít taky.

Ach proboha, obejde mě mráz, cítím se prázdný a nejraději bych byl v Indii, kde je krásně teplo, žádná škola, a otec by mě tam nikdy nenašel, aby mě zabil. Paddy povídá Dotazovi: On nešel lajdat za školu a já taky ne. Fintan Slattery nás vyhladověl k smrti a na žemli s mlíkem už bylo moc pozdě. Pak se Paddy obrátí ke mně: Vykašli se na ně, Frankie, vždyť je to všechno sranda. K nám domů posílají poznámky každou chvíli a my si s nima utíráme prdel.

Moje máma ani táta by si poznámkou od učitele nikdy prdel neutřeli a já se bojím jít domů. Dotaz odjíždí na kole pryč a směje se, nevím proč, když sám jednou utekl z domu a spal v příkopu se čtyřmi kozami a to je horší, než jít desetkrát na půl dne za školu.

Kdybych se teď objevil na Kasárenské cestě a šel domů, mohl bych říct rodičům, že mě mrzí, že jsem byl za školou, ale že jsem to udělal z hladu, ale Paddy říká: Pojď, půjdeme na Dokařskou cestu a budeme házet kameny do Shannon.

Házíme kameny do řeky a houpeme se na řetězech, které visí podél břehu. Začíná se stmívat a já nevím, kde budu spát. Třeba budu muset zůstat tady u Shannon nebo si lehnu u nějakých dveří nebo budu muset zpátky za město a najít si příkop se čtyřmi kozami jako Brendan Quigley. Paddy povídá, že můžu jít k nim domů, že můžu u nich spát na zemi a usušit se.

Paddy bydlí v jednom z těch vysokých domů na Artušově nábřeží s výhledem na řek’;. V Limericku každý ví, že tyhle domy můžou každou chvíli spadnout. Máma často říká: Nechci žád

169

ného z vás vidět, jak jdete na Artušovo nábřeží, a jestli vás tam načapám, utrhnu vám ksicht. Lidi, co tam bydlí, jsou divocí a mohli by vás přepadnout a zabít.

Už zase prší a malé děti si hrajou na chodbě a na schodech. Paddy povídá: Dávej na schodech pozor, protože některý chybí a ty zbylý jsou posraný. Říká, že je to proto, že jediný záchod je na dvorku a děti někdy nestihnou seběhnout včas ze schodů a sednout si s těma svýma malýma zadkama na mísu, Pámbů je netrestej.

Na schodech ve čtvrtém patře sedí žena ve vlňáku a kouří cigaretu. Jsi to ty, Paddy?

Jo, mami.

Jsem překouřená, Paddy. Ty schody mě zabijou. Měl jsi večeři?

Neměl.

No, nevím, jestli ještě zbyl nějakej chleba. Jdi se nahoru podívat.

Paddyho rodina žije v jedné velké místnosti s vysokým stropem a malým krbem. Jsou tady dvě okna s výhledem na Shannon. Jeho otec leží v posteli v rohu, chrchlá a plive do kýblu. Paddyho bratři a sestry jsou na matracích na podlaze, spí, vyprávějí si, dívají se do stropu. Nahé batole leze po čtyřech k otcovu kýblu a Paddy ho odtáhne pryč. Matka přijde z chodby a lapá po dechu. Ježíši, já umřu, říká.

Najde nějaký chleba a udělá nám slabý čaj. Nevím, co mám říct. Ostatní mlčí. Neptají se, co tady dělám, ani neříkají, abych šel domů, a nic, až nakonec pan Clohessy řekne: Kdo je to? A Paddy mu povídá: To je Frankie McCourt.

Pan Clohessy se ptá: McCourt? Co je to za jméno?

Můj otec je ze severu, pane Clohessy.

A jak se jmenuje tvoje matka?

Anděla, pane Clohessy.

Ach propána krále, snad to není Anděla Sheehanová?

Je, pane Clohessy.

Ach, Ježíšikriste, říká a dostane záchvat kašle, až se mu z vnitřností vyvalí všelijaké svinstvo a musí se naklonit nad kýbl. Když ho záchvat přejde, spadne mu hlava zpátky na pol

170

štář. Ach, Frankie, dobře jsem tvoji matku znal. Tancoval jsem s ní, matko Boží, umírám zevnitř, tancoval jsem s ní, jó, ve Wembley Hall, a že to byla nějaká přebornice.

Znovu se nakloní nad kýbl. Lapá po dechu a roztahuje ruce, aby se mu dostal vzduch do plic. Trpí, ale mluvit nepřestane.

Přebornice v tanci to byla, Frankie. Nebyla vůbec hubená, rozumíš, ale v mém náručí byla jako pírko, a spousta chlapů byla nešťastná, když odešla z Limericku. Umíš tancovat, Frankie?

Kdepak, pane Clohessy.

Paddy říká: Umí, tati. Chodil do tanečních k paní O’Connorové a k Cyrilu Bensonovi.

No tak mi zatancuj, Frankie. Tady po bytě, jenom dej pozor na skříň, Frankie. Zvedej nohy, hochu.

Já nemůžu, pane Clohessy. Nejde mi to.

Že ti to nejde? To chceš být syn Anděly Sheehanové? Tancuj, Frankie, nebo vylezu z postele a předvedu ti kolečko.

Mám rozbitou botu, pane Clohessy.

Frankie, Frankie, já z tebe dostanu kašel. Zatancuj mi, pro lásku Boží, abych si připomněl svý mládí a tvou matku ve Wembley Hall. Sundej si tu pitomou botu, Frankie, a tancuj.

Musím si vymýšlet tance a melodie k nim, jako jsem to dělal před lety, když jsem byl malý. Tančím kolem dokola po pokoji s jednou botou, protože jsem si ji zapomněl sundat. Pokouším se vymýšlet si slova. Jó, hradby Limericku se kácejí, se kácejí, jó, hradby Limericku se kácejí a řeka Shannon nás zabíjí.

Pan Clohessy se v posteli směje. Ach, prokrista, něco takovýho jsem v životě neslyšel, ani na souši, ani na moři. Na tancování jseš samá ruka a noha, Frankie. Ach, propánaboha. Rozkašle se a lezou z něj provazy zelených a žlutých hlenů. Dělá se mi z toho špatně a napadá mě, jestli bych neměl jít domů, pryč od téhle nemoci a tohohle kýblu, a nechat se raději zabít od rodičů, když budou chtít.

Paddy si lehne na matraci u okna a já vedle něho. Nechal jsem si na sobě šaty jako všichni tady a zapomněl jsem si dokonce i sundat druhou botu, která je mokrá, čvachtá v ní a smrdí. Paddy usne hned a já pozoruju jeho matku, která sedí u ma

171

ličkého ohně a kouří další cigaretu. Paddyho otec sténá, kašle a plive do kýblu. Zasraná krev, vzdychá, a ona říká: Dřív nebo pozdějc budeš muset do léčebny.

Nepůjdu. V den, kdy tam člověka šoupnou, je s ním konec.

Děti se od tebe můžou nakazit souchotinama. Mohla bych na tebe zavolat strážníky, aby tě odvedli, protože je ohrožuješ.

Kdyby měly dostat souchotiny, tak už by je dávno měly.

Oheň zhasne a paní Clohessyová přes něj přeleze do postele. V minutě začne chrápat, přestože pan Clohessy pořád kašle a směje se při vzpomínce na dny mládí, kdy tančil ve Wembley Hall s Andělou Sheehanovou lehkou jako pírko. V pokoji je zima a já se ve svých vlhkých šatech celý třesu. Paddy se taky třese, ale spí a neví, že je mu zima. Nevím, jestli mám zůstat, nebo vstát a jít domů, ale nechce se mi courat po ulicích, kde mě může zastavit strážník a zeptat se mě, co dělám venku. Je to moje první noc mimo domov a říkám si, že bych byl radši doma s páchnoucím záchodem a se stájí vedle. Je to zlé, když je z kuchyně jezero a musíme nahoru do Itálie, ale u Clohessyů je to horší, když člověk musí na záchod čtyři patra po schodech a celou dobu klouže po hovnech. Se čtyřmi kozami v příkopě by mi bylo líp.

Usínám a zase se probouzím, ale nakonec se musím probudit úplně, protože paní Clohessyová obchází místnost a cloumá s dětmi, aby je vzbudila. Všechny šly spát oblečené, takže se nemusí oblékat a nejsou žádné rvačky. Reptají a tlačí se ze dveří, aby byly první na záchodě dole na dvorku. Musím jít taky na záchod a běžím dolů s Paddym, ale na míse už sedí jeho sestra Peggy, takže se musíme vyčůrat na zeď. Řeknu mámě, co jste dělali, povídá Peggy, a Paddy říká: Drž hubu, nebo tě nacpu do toho zasranýho hajzlu. Peggy vyskočí ze záchoda, natáhne si dlouhé spodky, utíká po schodech nahoru a křičí: To se řekne, to se řekne, a když se vrátíme zpátky do pokoje, přetáhne paní Clohessyová Paddyho po hlavě za to, co řekl své ubohé sestřičce. Paddy mlčí, protože paní Clohessyová nabírá ovesnou kaši a nandává ji do hrnků, do sklenic od džemu a do jedné misky a říká nám, ať to sníme a jdeme do školy. Sedne si ke stolu a jí ovesnou kaši. Vlasy má šedočemé a špinavé. Visí jí až do mis

172

ky a nalepují se na ně kousky vloček a kapky mléka. Děti srkají ovesnou kaši a stěžujou si, že neměly dost, že umírají hlady. Mají usoplené nosy, hnis v očích a strupatá kolena. Pan Clohessy se rozkašle, svíjí se v posteli a vychrchlává chuchvalce krve, a já vyběhnu z místnosti a zvracím na schodech do díry po chybějícím schodu a vodopád ovesné kaše a kousků jablek dopadává na spodní schodiště, po kterém chodí lidi sem a tam na záchod na dvorku. Paddy vyjde za mnou a povídá: Jasně, vyblej se. Tady se udělá špatně každýmu, a pak sere na schodech, a stejně celej ten zkurvenej barák spadne.

Nevím, co mám teď dělat. Když půjdu do školy, zabijou mě, a proč bych měl vlastně chodit do školy nebo domů, abych se nechal zabít, když můžu jít za město a živit se mlíkem a jablky po celý zbytek života, dokud neodjedu do Ameriky. Paddy říká: Netrap se. Škola je jedna velká prdel a všichni učitelé jsou idioti.

U Clohessyů někdo klepe na dveře a za nimi stojí máma, drží mého bratříčka Michaela za ruku a vedle ní stojí strážník Dennehy, který dohlíží na docházku do školy. Když mě máma uvidí, povídá: Co tady děláš s jednou botou obutou? A strážník Dennehy říká: Ó, paninko, myslím, že správnější je zeptat se: Co tady děláš s jednou botou zutou, ha, ha.

Michael se ke mně rozeběhne: Máma plakala. Máma kvůli tobě plakala, Frankie.

Kde jsi byl celou noc?, ptá se ona.

Byl jsem tady.

Myslela jsem, že se zblázním. Tvůj otec prochodil všechny ulice v Limericku, aby tě našel.

Pan Clohessy volá: Kdo je to v těch dveřích?

To je moje máma, pane Clohessy.

Pane na nebi, to je Anděla?

Jo, pane Clohessy.

Hrabe se s námahou na lokty. No, pro lásku Boží, pojď dál, Andělo. Copak mě nepoznáváš?

Máma se tváří zmateně. V místnosti je šero a ona se pokouší rozeznat, kdo to tam leží v posteli. On říká: To jsem já, Dennis Clohessy, Andělo.

173

No né.

No ano, Andělo.

No né.

Já vím, Andělo. Změnil jsem se. Kašel mě zabíjí, ale vzpomeň si na ty večery ve Wembley Hall. Ó, Bože, tys byla velká tanečnice. Večery ve Wembley Hall, Andělo, a potom smažená ryba s pomfrity. Páni, to bylo něco, Andělo.

Mámě tečou slzy po tváři. Říká: Ty jsi byl taky velký tanečník, Dennisi Clohessy.

Mohli jsme vyhrávat soutěže, Andělo. Ginger a Fred by to museli zabalit, ale tys holt musela utýct do Ameriky. Ach Bože.

Dostane další záchvat kašle a my musíme stát a dívat se, jak zase visí nad kýblem a chrchlá vnitřnosti. Strážník Dennehy povídá: Koukám, paninko, že jsme kluka našli a já už můžu jít. Mně říká: Jestli ještě jednou půjdeš lajdat za školu, mladej, a strčíme tě k nám do basy. Slyšels mě, mladej?

Ano, pane strážníku.

Ne abys trápil svoji matku, chlapče. To strážníci nesnášejí, když se matky trápí.

Nebudu, pane strážníku. Nebudu ji trápit.

Když odejde, přistoupí máma k posteli a vezme pana Clohessyho za ruku. Oči má zapadlé a vlasy se mu černě lesknou potem, který mu stéká z temene hlavy. Jeho děti stojí kolem postele a dívají se chvíli na něj, chvíli na mámu. Paní Clohessyová sedí u krbu, pohrabáčem rumpluje s mřížkou a odstrkuje batole od ohně. Říká: Je to jeho vlastní chyba, že nešel do nemocnice, že jo?

Pan Clohessy chrchlá: Byl bych v pořádku, kdybych mohl bydlet někde v suchu. Je v Americe sucho, Andělo?

Je, Dennisi.

Doktor mi říkal, ať jedu do Arizony. Ten je teda zábavnej, tenhle doktor. Nazdar, Arizono, jak se máš? Já nemám ani na to, abych si zašel za roh na pivo.

Máma říká: Budeš zase v pořádku, Dennisi. Zapálím za tebe svíčku.

Šetři si peníze, Andělo. Moje taneční dny jsou sečtený.

174

Musím už jít, Dennisi. Můj syn musí do školy.

Než půjdeš, Andělo, mohla bys pro mě něco udělat?

Jistě, Dennisi, jestli to bude v mých silách.

Dokázala bys ještě zazpívat jednu sloku tý písničky, kterou jsi zpívala večer před svým odjezdem do Ameriky?

To je těžká písnička, Dennisi. Na tu by mi nestačil dech.

Ale no tak, Andělo. Já už v životě žádnou písničku neuslyším. V tomhle domě nikdo nezpívá. Zena nemá v hlavě ani notu a neumí jediný taneční krok.

Máma povídá: Tak dobře. Zkusím to.

Ach, večery tance v Kerry, jak sladce zněl nám dudákův hlas, hodinku štěstí, naše mládí však příliš brzo sebral čas.

Když v letní noci chlapci se začali scházet v údolí, dudák z Kerry rozehnal nás v divoké touze do polí.

Odmlčí se a přitiskne si ruku na prsa. Ach Bože, nestačím s dechem. Pomoz mi, Franku, s tou písničkou, a já začnu zpívat s ní:

Když na ně myslím, ach, když o nich sním, v očích slzy mám. Ach, večery tance v Kerry, jak sladce zněl nám dudákův hlas, hodinku štěstí, naše mládí však příliš brzo sebral čas.

Pan Clohessy se pokouší zpívat s námi, příliš brzo sebral čas, ale vrátí se mu kašel. Kroutí hlavou a pláče: Nepochyboval jsem o tobě, Andělo. Vrací mě to zpátky. Pámbůh ti požehnej.

I tobě ať Pámbůh požehná, Dennisi, a děkuju, paní Clohessyová, že jste vzala Frankieho k vám a nemusel zůstat na ulici. To je v pořádku, paní McCourtová. Je to hodný chlapec. Hodný je, říká pan Clohessy, ale takový tanečník, jako byla jeho matka, není.

Máma říká: S jednou botou se těžko tancuje, Dennisi.

Já vím, Andělo, ale přijde mi divný, že si ji nesundal. Není nějakej divnej?

No, někdy se chová zvláštně, jako jeho táta.

No ano. Táta je ze severu, Andělo, a tím se to vysvětluje. Na severu klidně tancujou s jednou botou.

175

Jdeme po Patrick Street a přes O’Connell Street, Paddy Clohessy, máma s Michaelem a já, a máma celou cestu vzlyká. Michael říká: Neplač, mami. Frankie už neuteče.

Zvedne ho a stiskne v náručí. Ach, ne, Michaele, kvůli Frankiemu nepláču. Pláču kvůli Dennisi Clohessymu a tanečním večírkům ve Wembley Hall a kvůli smaženým rybám s pomfritama.

Jde s námi až do školy. Pan O’Neill vypadá rozzlobeně a říká, abychom se posadili, že se hned vrátí. Mluví dlouho s matkou u dveří, a když máma odejde, projde mezi lavicemi a pohladí Paddyho Clohessyho po hlavě.

Je mi Clohessyů moc líto, že mají tolik trápení, ale myslím si, že mě zachránili před matčiným hněvem.

176

7

Jsou čtvrtky, kdy táta dostane na úracovním úřadě peníze z podpory a nějaký muž mu řekne: Půjdeme na pintu, Malachy?, a táta na to řekne: Na jednu, jenom na jednu, a muž odpoví: No jistěže jenom na jednu, a než skončí večer, peníze jsou pryč a táta se vrací domů se zpěvem, vytáhne nás z postele, nechá nás nastoupit do řady a musíme slíbit, že zemřeme pro Irsko, až nás zavolá. Budí už i Michaela, kterému jsou teprve tři roky, ale už taky zpívá a slibuje, že při první příležitosti zemře pro Irsko. Tak to táta říká: při první příležitosti. Je mi devět a Malachymu osm a umíme všechny písničky. Zpíváme všechny sloky Kevina Barryho a Roddyho McCorleye, Západ spí, O’Donnell Abu a Chlapci z Wexfordu. Zpíváme a slibujeme, že zemřeme, protože člověk nikdy neví, kdy tátovi zbyde z pití pence nebo dvě, a když nám je dá, běžíme druhý den ke Kathleen O’Connellové a koupíme si karamely. Jsou ovšem noci, kdy táta prohlásí, že nejlepším zpěvákem je Michael, a dá penci jemu. Malachy ani já nechápeme, k čemu je nám to platné, že je nám osm a devět let a známe všechny ty písničky a jsme připraveni umřít, když penci dostane Michael a příští den si jde do obchodu on a nacpe se karamelami. Nikdo po něm nemůže chtít, aby zemřel pro Irsko, když jsou mu tři roky, ani Padraig Pearse ne, kterého v roce 1916 zastřelili v Dublinu Angličani a který čekal, že s ním umře celý svět. Kromě toho nám táta Mikeyho Molloye povídal, že každý, kdo chce zemřít pro Irsko, je blbej jako oslí prdel. Chlapi umírají pro Irsko už od nepaměti a podívejte se, jak země vypadá.

Stačí, že táta ztrácí práci každý třetí týden, už to je zlé, ale teď navíc jednou za měsíc propíjí i peníze z podpory. Máma je

177

z toho zoufalá, tváří se po ránu kysele a nemluví s ním. Táta si vypije čaj a odchází na dlouhou procházku do kraje. Když se vrátí, máma s ním pořád ještě nemluví a ani mu neudělá čaj. Když je oheň vyhaslý, protože není uhlí ani rašelina, takže se nedá uvařit ani voda na čaj, řekne táta: Ach jo, napije se vody ze sklenice od džemu a olízne si rty, jako to dělává se sklenicí piva. Řekne, že všechno, co člověk potřebuje, je dobrá voda, načež si máma odfrkne. Když s ním nemluví, je v domě pusto a mrazivo a my víme, že s ním nemáme mluvit taky, nebo se na nás bude máma mračit. Víme, že táta provedl špatnou věc, a víme taky, že člověka bolí, když s ním nikdo nemluví. Dokonce i malý Michael ví, že když táta provede špatnou věc, nesmí s ním od pátku do pondělí mluvit, a když ho chce táta zvednout do náručí, uteče k mámě.

Je mi devět let a mám kamaráda Mickeyho Spellacyho, jehož příbuzní umírají jeden po druhém na rychlé souchotiny. Závidím Mickeymu, protože pokaždé, když v jeho rodině někdo umře, dostane týden prázdnin, matka mu připíchne na rukáv lesklou černou pásku a on obchází uličku po uličce a lidi poznají, že má smutek, hladí ho po hlavě a dávají mu peníze a sladkosti na žal.

Ale tohle léto má Mickey starosti. Jeho sestra Brenda má souchotiny a rychle chřadne, je ale teprve srpen, a když umře dřív než v září, nebude mít Mickey své týdenní prázdniny, protože člověk nemůže dostat prázdniny, když není škola. Přijde za Billym Campbellem a za mnou a chce, abychom zašli do kostela svatého Josefa za rohem a pomodlili se za Brendu, aby vydržela do září.

Co z toho budeme mít, Mickey, když se půjdem za roh pomodlit?

No, když Brenda vydrží a já budu mít týden prázdniny, můžete přijít na pohřební hostinu a dostanete šunku, sýr, dort se sherry, limonádu a všechno, a celý večer můžete poslouchat písničky a vyprávění.

Kdo by něco takového odmítl? Když se chce člověk dobře pomět, není nic lepšího než pohřební hostina. Zaběhneme za roh

178

do kostela, kde mají sochu svatého Josefa a taky Nejsvětějšího srdce Ježíšova, Panny Marie a svaté Terezičky z Lisieux. Modlím se k Terezičce, protože ta taky umřela na souchotiny a měla by to pochopit.

Některá z našich modliteb asi musela zabrat, protože Brenda zůstane naživu až do druhého dne školy. Vyslovíme Mickeymu upřímnou soustrast, ale on se raduje, že má týden prázdnin, dostane lesklou černou pásku a skrz ni peníze a sladkosti.

Při pomyšlení na pohřební hostinu za Brendu se mi sbíhají sliny. Billy klepe na dveře a objeví se Mickeyho teta. Copak?

Byli jsme se pomodlit za Brendu a Mickey říkal, že můžeme zůstat na hostinu.

Mickey! zaječí.

Co je?

Pojď sem. Řekl jsi těmhle opičákům, že můžou přijít na pohřební hostinu tvý sestry?

Ne.

Ale Mickey, vždyť jsi nám slíbil…

Teta nám zabouchne dveře před nosem. Nevíme, co máme dělat, až nakonec Billy povídá: Půjdeme zpátky ke svatému Josefu a pomodlíme se, aby napříště všichni v rodině Mickeyho Spellacyho umírali uprostřed léta a on nedostal do konce života už ani den prázdnin navíc.

Některá z našich modliteb musela zabrat, protože příští léto zemřel na rychlé souchotiny sám Mickey a nedostal ve škole ani den volna a to mu dalo určitě na pamětnou.

Proddy Woddy zvonil zvonem,

ztratil nebe, do pekla šel honem.

Každou neděli ráno vídám chodit do kostela protestanty a je mi jich líto, hlavně děvčat, která jsou tak roztomilá a mají krásné bílé zuby. Je mi líto, že taková krásná protestantská děvčata jsou odsouzena ke zkáze. Říkal nám to kněz. Mimo katolickou církev není spásy. Mimo katolickou církev je jenom zatracení. Ale já bych je rád zachránil. Protestantská dívko, pojď se mnou

179

a dej se na pravou víru. Budeš zachráněna a nestihne tě zkáza. V neděli po mši se na ně s Billym Campbellem chodíme dívat, jak hrajou kroket na krásném travnatém hřišti u jejich kostela v Barrington Street. Kroket je protestantská hra. Odpalujou míč pálkou, pink, pink, a smějou se. Nechápu, jak se můžou smát, copak nevědí, že jsou odsouzeny ke zkáze? Je mi jich líto a povídám: Billy, co to má za cenu hrát kroket, když jsi odsouzen ke zkáze?

On říká: Frankie, co to má za cenu nehrát kroket, když jsi odsouzen ke zkáze?

Babička povídá mámě: Tvůj bratr Pat měl chromou nohu a všechno a roznášel už v osmi letech noviny po celém Limericku, a ten tvůj Frank je už taky dost velký a ošklivý na to, aby mohl pracovat.

Vždyť je mu teprve devět a chodí do školy.

Do školy. Co je to za školu, kde ho učí odmlouvat a chodit věčně s kyselým ksichtem a chovat se divně jako jeho otec. Mohl by chudáku Patovi pomáhat aspoň v pátek večer, když Limerický vůdce váží skoro tunu. Mohl by běhat po těch dlouhých zahradních cestách, kde bydlí samí fajn lidi, aby si Pat šetřil ty svý mizerný nohy, a ještě by si vydělal pár pencí. V pátek večer musí chodit do Bratrstva.

Na Bratrstvo se může vykašlat. V katechismu o Bratrstvu nic nestojí. V pátek odpoledne v pět hodin se před Limerickým vůdcem sejdu se strýčkem Patem. Muž, který vydává noviny, říká, že mám tak hubené ruce, že budu rád, když unesu dvě čísla, ale strýček Pat si dá pod každou ruku osm kousků. Říká mi: Jestli je upustíš, tak tě zabiju, poněvadž venku prší, jako když bičuje. Říká, abych se držel těsně při zdi, když jdeme po O’Connell Avenue, aby noviny zůstaly suché. Tam, kde odebírají noviny, zaběhnu dovnitř. Vyjdu po venkovních schodech do dveří a po schodech nahoru, kde zavolám: Noviny, vyberu peníze za týden, vrátím se po schodech dolů, odevzdám peníze Patovi a jdu na další adresu. Za tu šichtu mi dávají zákazníci spropitné a on si je nechává pro sebe.

180

Obejdeme celou Ballinacuru, projdeme O’Connell Avenue, Jižní okružní třídu a po Henry Street se pak vracíme do kanceláře pro další várku. Strýček Pat nosí kapuci a něco jako kovbojské pončo, aby noviny nezmokly, ale stěžuje si, že z těch nohou bude mít smrt a musíme se zastavit v hospodě na pintu piva na jeho mizerné nohy. V hospodě sedí strýček Pa Keating, je celý černý, pije pivo a povídá strýčkovi Patovi: Abe, to tam toho chlapce necháš stát s vyplazeným jazykem?

Strýček Pat povídá: Có?, a strýčkovi Pa Keatingovi dochází trpělivost. Prokrista, tahá se s tvýma pitomýma novinama po celým Limericku a ty mu nemůžeš Ále, co. Timmy, dej tomu dítěti limonádu. Frankie, to nemáte doma pláštěnku?

Ne, strýčku Pa. V takovýmhle počasí nemáš na ulici co hledat. Jseš úplně promočenej. Kdo tě vyhnal do týhle sloty?

Babička říkala, že musím pomoct strýčkovi Patovi, protože má špatnou nohu.

To je celá ona, mrcha stará, ale neříkej jí, že jsem to říkal.

Strýček Pat se s námahou zvedne ze židle a srovná noviny. Pojď, už se stmívá.

Belhá se ulicemi a volá: Anežka snědla ježka, což ovšem nezní ani trochu jako Limerický vůdce, ale to nevadí, protože každý ví, že Aba Sheehana upustili na hlavu. Tady, Abe, dej nám Vůdce, co dělá tvoje ubohá noha, drobné si nech na cigarety, vždyť je to hrůza, v takovém počasí prodávat pitomé noviny.

’kuju, říká Ab, můj strýček, ’kuju, ’kuju, ’kuju, a sotva mu na ulici stačím, noha nenoha. Kolik Vůdců máš v podpaží?, ptá se.

Jednoho, strýčku Pate.

Dones ho panu Timoneyovi. Dluží mi už za čtrnáct dní. Je to hodný člověk a dává spropitné, ale ne aby sis ho strčil do kapsy jako tvůj bratranec Gerry. Ten si ho schovával do kapsy, smrad jeden.

Tluču klepátkem na dveře a za nimi se ozve takové zavytí, až se celý roztřesu. Mužský hlas říká: Přestaň dělat randál, Makušlo, nebo ti nakopu zadek. Vytí přestane, dveře se otevřou a za nimi stojí muž s bílými vlasy a tlustými brýlemi, v bílém svetru a s holí v ruce. Kdo je to?, ptá se. Koho to tady máme?

181

Noviny, pane Timoney.

Aba Sheehana tu nevidím, že ne?

Jsem jeho synovec, pane Timoney.

Takže Gerry Sheehan?

Ne, pane. Já jsem Frank McCourt.

Další synovec? On si je snad vyrábí. Nemá náhodou na dvorku fabriku na synovce? Tady jsou peníze za čtrnáct dní a dej mi noviny, nebo si je vlastně nech. K čemu mi jsou? Já už číst nemůžu a paní Minihanová, která mi má předčítat, nepřišla. Je z chlastu beznohá, tak je to s ní. Jak se jmenuješ?

Frank, pane.

Umíš číst?

Umím, pane.

Chceš si vydělat šestipenci?

Chci, pane.

Přijď zítra. Francis se jmenuješ, že ano?

Frank, pane.

Jmenuješ se Francis. Žádný svatý Frank nebyl. To je jméno pro gangstery a politiky. Přijď sem zítra v jedenáct a budeš mi číst.

Přijdu, pane.

A určitě umíš číst?

Umím, pane.

Můžeš mi říkat pane Timoneyi.

Ano, pane Timoneyi.

Strýček Pat brblá u branky, tře si nohu. Kde jsou mý prachy, a ty se nemáš co vybavovat s kunčoftama, když mi v tom lijáku chcípe noha. Musí se zastavit v hospodě na Punch’s Cross, aby si dal pintu na bolavou nohu. Když pintu dopije, povídá, že už neujde ani píď, a musíme jet autobusem. Průvodčí vyvolává: Jízdenky, prosím, jízdenky, ale strýček Pat říká: Jdi vode mě a nevotravuj, nevidíš, jakou mám nohu?

Aha, v pořádku, Abe, v pořádku.

Autobus zastaví u O’Connellova pomníku a strýček Pat jde do rybárny U pomníku, kde to voní tak báječně, že se mi žaludek sevře hlady. Koupí za šilink smaženou rybu s pomfritama a já už přímo slintám, ale když dojdeme k babiččiným dveřím,

182

dá mi třípenci a řekne, že se sejdeme příští pátek a že teď můžu jít domů k mámě.

Fena Makušla leží přede dveřmi domu pana Timoneye, a když otevřu zahradní branku, abych se dostal na cestičku k domu, vrhne se na mě a porazí mě na chodník a nejspíš by mě sežrala obličej, kdyby pan Timoney nevyšel ven, nepřetáhl ji holí a nezařval: Necháš toho, ty bestie, ty přerostlá mrcho lidožroutská. Jsi v pořádku, Francisi? Pojď dál. Ten pes je čistokrevná Indka, všechna čest, její matku jsem našel v Indii, toulala se po Bangalore. Jestli si někdy pořídíš psa, Francisi, koukej, aby to byl buddhista. Psi buddhisti mají dobrou náturu, Francisi. Hlavně si nikdy nepořizuj mohamedána. Ten by tě sežral ve spaní. A nepořizuj si katolíka. Ten tě bude žrát každej den, včetně pátků. Posaď se a čti mi.

Limerického vůdce, pane Timoneyi?

Ne, ne toho zatraceného Limerického vůdce. S Limerickým vůdcem bych si ani zadek nevytřel. Támhle na stole je kniha, Gulliverovy cesty. Tu mi taky nečti. Chci tu druhou knihu, Skromný návrh. Tu mi čti. Začíná to: Žalostná podívaná se naskýtá těm, kdož se procházejí…* Máš to? Umím celou tu zatracenou věc nazpaměť, ale stejně chci, abys mi to četl.

Po dvou nebo po třech stránkách mě přeruší. Jsi dobrý čtenář. A co tomu říkáš, Francisi, že …dobře živené jednoroční dítě je lahodnou, výživnou a vydatnou potravou, ať už dušené, smažené, pečené či vařené, co? Makušla by si smlsla na takovém buclatém irském dítěti, viď, ty stará děvko?

Dá mi šestipenci a řekne, abych přišel příští sobotu.

Máma má radost, že jsem si čtením vydělal šestipenci, a chce vědět, co jsem četl, Limerického vůdce? Říkám jí, že jsem musel číst Skromný návrh, který je v knize pod Gulliverovými cestami, a ona povídá: To je v pořádku, to je knížka pro děti. Bála jsem se, že chtěl, abys mu četl něco divného, protože to nemá v hlavě docela v pořádku po těch letech, co strávil v Indii na slunci, když sloužil v anglické armádě a byl prý ženatý s jednou

Překlad Aloys Skoumal.

183

z těch indických žen a tu zastřelil nešťastnou náhodou jeden voják při nějakých nepokojích. Taková věc dožene člověka ke čtení dětských knížek. Zná paní Minihanovou, která bydlí vedle pana Timoneye a dřív u něj uklízela, ale nevydržela tam, protože se posmíval katolické církvi a říkal, že co je pro jednoho hřích, může být pro druhého povyražení. Paní Minihanové nevadilo, že si v sobotu po ránu dopřával skleničku sherry, ale to, že sejí pak pokoušel obracet na buddhistickou víru, protože říkal, že je sám buddhista a že by na tom Irové byli všeobecně líp, kdyby si sedli pod strom a dívali se, jak všech deset přikázání a sedm smrtelných hříchů plave po řece Shannon do širého moře.

Příští pátek, když roznáším se strýčkem Patem Sheehanem noviny, mě na ulici zahlédne Declan Collopy z Bratrstva. Hej, Frankie McCourte, copak tady děláš s Abem Sheehanem?

Je to můj strýček.

Máš být v Bratrstvu.

Pracuju, Declane.

Ty nemáš co pracovat. Ještě ti není deset a kazíš nám docházku v oddíle. Jestli nepřijdeš příští pátek, rozbiju ti hubu, slyšíš?

Strýček Pat povídá: Mazej pryč, mazej pryč, nebo na tebe skočím.

A, sklapněte zobák, pane Blbej, co spad na hlavu. Strčí strýčka Pata do ramene a on se uhodí o zeď. Hodím noviny na zem a vyrazím proti němu, ale on ukročí stranou a praští mě do týla a já naběhnu hlavou do zdi a rozzuřím se tak, že už necítím jeho rány. Začnu do něj mlátit rukama nohama jako gorila a on mě jen odstrkuje, abych na něho nemohl dosáhnout. Ty bláznívej zasranej zmetku, říká. V Bratrstvu tě zabiju, a utíká pryč.

Strýček Pat říká: Nemůžeš se takhle prát, hodil jsi všechny noviny na zem a umáčel jsi je, jak je teď mám prodávat, a já chci skočit i na něho, a praštit ho taky, protože mluví o novinách po tom, co jsem se postavil Declanovi Collopymu.

Večer po roznášce mi dá tři pomfrity ze svého pytlíku a šestipenci místo třípence. Brblá, že je to moc a že za to všechno může moje máma, protože šla za babičkou a stěžovala si, že mě málo platí.

184

Máma je ráda, že teď dostávám v pátek šest pencí od strýčka Pata a v sobotu šest pencí od pana Timoneye. Šilink týdně už znamená velký rozdíl a ona mi dá dvoupenci, abych si zašel do Lyriky na film V newyorském přístavu, až budu mít po předčítání.

Příštího rána říká pan Timoney: Počkej, až se dostaneme ke Gulliverovi, Francisi. Poznáš, že Jonathan Swift je největší irský spisovatel, jaký kdy žil, ne, největší, jaký se kdy dotkl perem pergamenu. Titán chlap, Francisi. Směje se celou dobu, co čtu Skromný návrh, a mně není jasné, čemu se směje, když je to celé o vaření irských dětí. Říká: Až vyrosteš, Francisi, budeš se smát taky.

Dospělým se nemá odmlouvat, ale pan Timoney je jiný a nevadí mu, když říkám: Pane Timoneyi, tohle nám říkají dospělí pořád. Až budeš velký, budeš se smát. Až budeš dospělý, budeš rozumět. Všechno bude, až budu velký.

Začne řvát smíchy, až se leknu, aby se mu něco nestalo. Ach, matko Boží, Francisi. Ty jsi poklad. Co je to s tebou? Máš v prdeli brouka? Řekni, co se stalo?

Nic, pane Timoneyi.

Mně se zdá, že jsi nějak přešlý, Francisi, a rád bych věděl proč. Běž támhle k tomu zrcadlu na zdi, Sněhurko, a řekni, jestli tam vidíš přešlou tvář. Nevadí. Stačí, když mi řekneš, co se stalo.

Včera se do mě pustil Declan Collopy a já jsem se s ním porval.

Chce, abych mu vyprávěl všechno o Bratrstvu a o Declanovi a o strýčku Patu Sheehanovi, kterého upustili na hlavu, a pak povídá, že zná strýčka Pa Keatinga, který se za války přiotrávil plynem a teď dělá v plynárně. Pa Keating je poklad, říká. A já vím, co udělám, Francisi. Promluvím s Pa Keatingem a došlápnem si na ty flanďáky v Bratrstvu. Já sám jsem buddhista a rvačky neuznávám, ale ještě jsem je nezapomněl. Na mého malého čtenáře si nebudou dovolovat, přisámpámbůh že ne.

Pan Timoney je stařec, ale mluví jako přítel a můžu se mu svěřit. Táta by se mnou nikdy nemluvil jako pan Timoney. Řekl by: Ach jo, a šel by na dlouhou procházku.

185

Strýček Pat Sheehan říká babičce, že už nechce, abych mu pomáhal s novinami, že si může obstarat jiného chlapce, mnohem levnějšího, a kromě toho bych mu měl stejně dávat něco ze své sobotní šestipence, protože bez něho bych to předčítání nesehnal.

Sousedka pana Timoneye povídá, že ztrácím čas, když klepu na dveře, Makušla prý stihla za jeden den pokousat listonoše, mlíkaře a jeptišku, která šla kolem, a pan Timoney se nemohl udržet smíchy, i když plakal, když psa sebrali, aby ho utratili. Listonoše nebo mlíkaře pokousat můžeš, ale případ pokousané jeptišky jde až k samotnému biskupovi a ten podnikne příslušné kroky, zejména je~li vlastníkem psa známý buddhista, který představuje ohrožení pro dobré katolíky, co žijí v jeho blízkosti. Když tohle řekli panu Timoneyovi, plakal a smál se tak urputně, až přišel doktor a prohlásil, že případ je beznadějný, načež ho odvezli do městského útulku, kam dávají staré lidi, kteří jsou bezmocní nebo dementní.

Je konec s mojí sobotní šestipenci, ale já budu panu Timoneyovi číst dál, peníze nepeníze. Počkám na ulici, až sousedka zajde dovnitř, vlezu oknem k panu Timoneyovi pro Gulliverovy cesty a šlapu celé míle až do městského útulku, aby o čtení nepřišel. Muž u brány říká: Cože? Ty chceš jít dovnitř a číst starýmu chlapovi? Děláš si ze mě srandu? Vypadni odsaď, nebo zavolám strážníky.

Mohl bych tady tu knihu nechat někomu jinému, kdo by panu Timoneyovi četl?

Nech. Nech ji tady, pro Kristovy rány, a už mě neotravuj. Pošlu mu ji nahoru.

A směje se.

Máma povídá: Co je s tebou? Co se ksichtíš? A já jí vypravuju, že mě už strýček Pat nechce a že pana Timoneye dali do městského útulku, protože se smál, když Makušla pokousala listonoše, mlíkaře a jeptišku, která šla okolo. Máma se směje taky a já jsem přesvědčený, že svět se zbláznil. Pak povídá: No, to je mně líto a je to škoda, že jsi přišel o dvě zaměstnání. Ale můžeš aspoň znovu začít chodit do Bratrstva, aby sem pořád nelezla ta Rychlá rota, nebo ještě hůř, ten jejich ředitel, otec Gorey.

186

Declan povídá, že napříště budu sedět před ním a jestli ještě někdy budu lajdat, tak mi zakroutí krkem, a že dokud on bude prefektem, bude si na mě dávat dobrý pozor, protože žádnej malej sráč, jako jsem já, mu nezabrání, aby prožil život u linolea.

Máma říká, že se jí po schodech těžko chodí a přestěhuje si postel do kuchyně. Říká se smíchem: Vrátím se zpátky do Sorrenta, až budou zdi mokré a déšť se bude valit pode dveřmi. Škola skončila, takže může zůstat v posteli v kuchyni, jak dlouho chce, protože kvůli nám nemusí vstávat. Táta rozdělá oheň, uvaří čaj, nakrájí chleba, dohlédne, abychom si umyli obličej, a řekne, že si máme jít hrát ven. Když chceme, dovolí nám zůstat v posteli, ale kdo by zůstával v posteli, když není škola.

Pak nám jednoho dne v červenci oznámí, že nesmíme jít dolů. Musíme zůstat tady nahoře a hrát si.

Proč, táto?

Nestarej se. Hraj si tady s Malachym a s Michaelem a dolů budeš moct, až ti řeknu.

Stojí ve dveřích pro případ, že by nás napadlo běhat po schodech. Zvedneme nohama přikrývku do vzduchu a hrajeme si, jako že jsme ve stanu s Robinem Hoodem a s jeho veselou partou. Chytáme blechy a mačkáme je nehty od palce.

Potom zaslechneme dětský pláč a Malachy říká: Táto, dostala máma nové děťátko?

Ach, ano, synku.

Jsem starší a vysvětluji Malachymu, že postel je proto v kuchyni, aby anděl mohl sletět dolů a položit dítě na sedmý schod, ale Malachy nerozumí, protože je mu teprve osm a táhne mu na devátý rok, kdežto mně bude příští měsíc deset.

Máma leží v posteli s novým miminem. Dítě má velký tlustý obličej a je celé červené. V kuchyni je žena v sesterské uniformě a my víme, že je tu od toho, aby omývala nová mimina, která jsou pokaždé špinavá po dlouhé cestě s andělem. Chceme dítě polechtat, ale ona nám říká: Ne, ne, můžete se na něj dívat, ale ani prstíčkem se ho nesmíte dotknout.

Ani prstíčkem. Tohle říkají sestřičky pokaždé.

187

Sedneme si ke stolu, jíme chleba, pijeme čaj a díváme se na nového bratříčka, ale ten ani neotevře oči, aby se na nás podíval, a tak si jdeme hrát ven.

Za pár dní vstane máma z postele a sedne si s miminem ke krbu. Dítě má oči otevřené a když ho polechtáme, začne vrnět, bříško se mu roztřese a my se musíme smát.

Ne, ne, nešimrej, Jocku, nešimrej, Jocku, nešimrej mě, ne, ne, nešimrej mě, nešimrej, Jocku.

Táta má práci, takže Bridey Hannonová může chodit za mámou a za miminem, kdy chce, a tentokrát nám máma neříká, abychom si šli hrát ven, aby si mohly vyprávět svá tajemství. Sedí u krbu, kouří a dohadujou se o jménech. Máma říká, že by se jí líbil Kevin nebo Sean, ale Bridey vrtí hlavou: Ne, ne, těch je v Limericku spousta. Panebože, Andělo, když vystrčíš hlavu z okna a zavoláš: Kevine nebo Seane, pojďte domů na večeři, seběhne se ti u dveří půlka Limericku.

Bridey říká, že kdyby ona měla syna, jehož se s pomocí Boží jednou dočká, dala by mu jméno Ronald, protože zbožňuje Ronalda Colmana, se kterým teď běží film v kinu Coliseum. Nebo Errol, to je taky krásný jméno, jako Errol Flynn.

Běž mi s tím někam, Bridey, říká máma. Nikdy bych nemohla vystrčit hlavu z okna a zavolat: Errole, Errole, pojď domů k večeři. Takové dítě by bylo každému k smíchu.

Bridey říká: Tak Ronald. To je nádherný jméno.

Ne, říká máma, musí to být irské jméno. Za to jsme přece celá ta léta bojovali. K čemu by nám to bylo, bojovat staletí s Angličany, kdybychom svým dětem dávali jména jako Ronald?

Jéžiši, Andělo, ty už mluvíš jako on, pořád s tím jeho, tohle je irský a tohle je anglický.

Přesto má pravdu.

Najednou Bridey vyjekne: Proboha, Andělo, s tím dítětem něco je.

188

Máma vyskočí ze židle, objímá dítě a naříká. Ach, Ježíši, Bridey, on se dusí.

Bridey volá: Doběhnu pro matku, a v minutě je zpátky s paní Hannonovou. Ricínový olej, říká paní Hannonová. Máte ho? Jakýkoliv olej. Tresčí? Ten bude stačit.

Naleje olej dítěti do pusy, obrátí ho, zatlačí mu na záda, zase ho obrátí, strčí mu do krku lžíci a vytáhne bílou kuličku. Tak, a je to, říká. Mlíko. Sráží se a tvrdne v krčku, takže se musí uvolnit nějakým olejem.

Máma pláče: Ježíšikriste, málem jsem o něj přišla. Ó, to už by mě zabilo, jako že je Bůh nade mnou.

Tiskne dítě k sobě, pláče a pokouší se paní Hannonové děkovat.

Ale, to nestojí za řeč, paninko. Vezměte dítě a lehněte si do postele, protože to byl pro vás oba veliký šok.

Zatímco Bridey s paní Hannonovou pomáhají mámě do postele, všimnu si, že na židli zůstaly skvrny od krve. Vykrvácí máma? Mám snad říct: Podívejte, na mámině židli je krev? Ne, nesmím říkat nic, protože oni mají pořád nějaké tajnosti. Vím, že ať řeknu cokoli, dospělí mi odpoví: Nevšímej si toho, pořád jen očumuješ, to se tě netýká, jdi si hrát ven.

Musím si to nechat pro sebe, nebo to můžu říct andělovi. Když paní Hannonová s Bridey odejdou, posadím se na sedmý schod. Pokouším se andělovi vysvětlit, že máma vykrvácí. Chci, aby mi řekl: Neobávej se nic, ale schod je studený, nevidím žádné světlo, neslyším žádný hlas. Jsem si jistý, že zmizel nadobro, a přemýšlím, jestli to není vždycky tak, když člověku táhne z devátého na desátý rok.

Máma nevykrvácí. Příštího dne je venku z postele, chystá se s dítětem ke křtu a povídá Bridey, že by si nikdy neodpustila, kdyby dítě zemřelo a dostalo se do předpeklí, kde končí nepokřtěné děti a kde sice může být pěkně teploučko, ale taky věčná tma a žádná naděje dostat se ven, ani při Posledním soudu.

Babička je tu taky, aby jí pomohla, a říká: Správně, pro nepokřtěné dítě není spásy na nebi.

Bridey říká, že by to bylo od Boha kruté, kdyby dělal takovéhle věci.

189

Musí být krutý, říká babička, jinak by do nebe chtěly děti všeho druhu. Protestantské děti a kdovíjaké ještě, a proč by si to měli zasloužit po tom všem, co nám dělali osm set let?

Děti to nedělaly, říká Bridey. Jsou moc malé.

Dělaly by to, kdyby dostaly příležitost, říká babička. Cvičí je k tomu.

Obléknou dítě do šatiček z limerické krajky, ve kterých jsme byli všichni pokřtěni. Máma povídá, že můžeme jít do kostela ke svatému Josefu všichni, a my jsme nadšení, protože potom dostaneme limonádu a rozinkové žemle.

Malachy se ptá: Mámo, jak se to dítě jmenuje?

Alphonsus Josef.

To je blbé jméno, vylétne mi z úst. Není vůbec irské.

Babička na mě udiveně zírá svýma starýma červenýma očima. Ten kluk by si zasloužil pár facek, říká. Máma mi dá facku a já letím přes celou kuchyň. Srdce mi buší a chce se mi brečet, ale nemůžu, protože tady není táta a já jsem v rodině jediný chlap. Máma říká: Jdi nahoru s tou svojí nevymáchanou hubou a ani se odtamtud’ nehni.

Zastavím se na sedmém schodu, ale je pořád studený, žádné světlo, žádný hlas. V domě je ticho, všichni odešli do kaple. Sedím a čekám nahoře, plácám blechy na rukou a na nohou, přeji si, aby tu byl táta, a myslím na svého malého bratříčka s tím cizím jménem Alphonsus, které je samo o sobě dopuštěním.

Za chvíli se dole ozvou hlasy, je řeč o čaji, sherry, limonádě a žemlích, a není to nejkrásnější dítě na světě, maličký Alphie, cizí jméno, ale stejně, za celou dobu nevydal ani hlásku, a je tak dobromyslný, Pámbůh mu požehnej, určitě bude pořád tak sladký, celý život, protože má tu dobrotu v sobě, miláček maličký, jako by mámě z oka vypadl, i tátovi a babičce a bratříčkům, kteří jsou mrtví a na pravdě Boží.

Máma volá nahoru: Franku, pojď dolů a dej si limonádu a žemli.

Nechci. Můžete si to nechat.

Řekla jsem, ať jdeš hned dolů, protože jestli tam na tebe budu muset jít po těch schodech, nařežu ti na zadek a budeš dnešního dne želet.

190

Želet? Co je to želet?

Želet neželet, o to se nestarej. Okamžitě pojď dolů.

Mluví rozezleně a želet zní nebezpečně. Sejdu dolů. V kuchyni povídá babička: Podívejte, jaký dělá dlouhý ksichty. Člověk by myslel, že bude mít z bratříčka radost, jenže kluk, kterému táhne z devátého na desátý, je vždycky jak osina v zadeli, já to musím vědět, copak jsem nevychovala dva kluky?

Limonáda se žemli chutná skvěle a Alphie, naše nové děťátko, si brouká a raduje se ze svého křestního dne, protože je příliš nevinné a vůbec netuší, že jeho jméno znamená dopuštění.

Dědeček ze severu pošle Alphiemu poštovní poukázku na pět liber. Máma chce peníze vyzvednout, ale nemůže se vzdalovat od postele. Táta říká, že peníze na poště vyzvedne. Povídá Malachymu a mně, ať jdeme s ním. Když dostane peníze, povídá: V pořádku, chlapci, běžte domů a řekněte mámě, že přijdu za pár minut.

Malachy říká: Táto, víš, že nemáš chodit do hospody. Máma říkala, abys peníze přinesl domů. Nesmíš si dávat pintu.

No tak, no tak, synáčku. Běž pěkně domů k mamince.

Táto, dej nám ty peníze. Jsou pro děťátko.

No tak, Francisi, nezlob. Udělej, co ti tatínek říká.

Odchází pryč a míří do Southovy hospody.

Máma sedí u krbu s Alphiem v náručí. Vrtí hlavou. Šel do hospody, co?

Šel.

Běžte zpátky do hospody a přemluvte ho, aby šel domů. Chci, abyste si stoupli doprostřed hospody a všem chlapům tam řekli, že váš otec propíjí peníze na dítě. Musíte celému světu říct, že doma není ani kousek jídla, ani trocha uhlí, abych mohla zatopit, ani kapka mléka pro miminko do láhve.

Jdeme po ulici a Malachy si vysokým hláskem cvičí svou řeč: Táto, táto, těch pět liber je pro nové dítě. Ty nejsou na pití. Dítě je nahoře v posteli, brečí a křičí, že chce mlíko, a ty si tady piješ pivo. V Southově hospodě už táta není. Malachy si chce stoupnout doprostředka a pronést svoji řeč, ale já mu říkám, že si mu

191

síme pospíšit a hledat v dalších hospodách, dřív než táta propije celých pět liber. V dalších hospodách ho ale taky nenajdeme. Ví, že ho máma půjde hledat, nebo že pošle nás, a v Limericku a v okolí je tolik hospod, že bychom mohli hledat měsíc. Musíme říct mámě, že po něm nikde není ani stopy, a ona povídá, že jsme k ničemu. Ach, Ježíšikriste, kéž bych měla sílu, já bych prohledala všechny hospody v Limericku. Ksicht bych mu z hlavy utrhla. Pokračujte, jděte zpátky a zkuste všechny hospody kolem nádraží a zajděte do Naughtonovy rybámy.

Musím jít sám, protože Malachy má průjem a nesmí se vzdalovat od kýblu. Prohledávám všechny hospody v Pamell Street a okolí. Nahlížím do doupat, kde pijou ženy, a prohlížím všechny pánské záchodky. Mám hlad, ale bojím sejít domů, dokud otce nenajdu. Není ani v Naughtonově rybámě, ale v rohu na stole spí opilec a má na zemi u nohou smaženou rybu s pomfritama zabalenou v Limerickém vůdci, a když ji nesním já, sní ji kočka, a tak si jídlo strčím pod triko a v mžiku jsem ze dveří, přeběhnu ulici, posadím se na schody před nádražím, jím rybu s pomfritama, pozoruju opilé vojáky s holkama, které se hihňají, děkuju v duchu opilci, že rybu stačil namočit ve vinném octě a že osolil pomfrity, a vzpomenu si, že když dnes v noci umřu, bude to ve stavu hříchu, protože jsem kradl, a mohl bych se tak dostat rovnou do pekla i s tou rybou a s těma pomfritama, ale je sobota, a jestli jsou kněží ještě ve zpovědnicích, můžu svou duši po jídle očistit.

Dominikánský kostel je hned v Glenworth Street. Požehnejte mi, Otče, neboť jsem zhřešil, je tomu čtrnáct dní, co jsem byl naposled u zpovědi. Vyzpovídávám se z obvyklých hříchů a potom povídám, že jsem ukradl opilci rybu s pomfritama.

Proč, mé dítě?

Měl jsem hlad, Otče.

A proč jsi měl hlad?

Neměl jsem nic v žaludku, Otče.

Neříká nic, ale přestože je tma, vím, že kroutí hlavou. Drahé dítě, cožpak nemůžeš jít domů a požádat matku, aby ti něco dala?

Nemůžu, protože mě poslala hledat otce po hospodách, Otče, a já ho nenašel a ona nemá doma ani kůrku chleba, protože

192

on propíjí pět liber, které poslal dědeček ze severu novému dítěti, a máma zuří u krbu, protože nedokážu otce najít.

Napadne mě, jestli kněz neusnul, protože je úplně zticha, až konečně povídá: Mé dítě, sedím zde. Poslouchám hříchy chudých. Ukládám pokání. Udílím rozhřešení. Měl bych klečet na kolenou a omývat jim nohy. Rozumíš mi, mé dítě?

Povídám mu, že ano, ale nerozumím.

Běž domů, dítě. Modli se za mne.

Žádné pokání, Otče?

Ne, mé dítě.

Ukradl jsem rybu s pomfritama. Jsem odsouzen ke zkáze.

Je ti odpuštěno. Jdi. Modli se za mne.

Požehná mi latinsky, mluví pro sebe anglicky a já přemýšlím, co jsem mu udělal.

Kéž bych nalezl otce, abych mohl mámě říct: Tady ho máš, a ještě mu v kapse zbyly tři libry. Už nemám hlad, a tak obejdu O’Connell Street po jedné straně a vracím se zpátky po druhé a prohledávám hospody v postranních ulicích a vtom ho uslyším, je u Gleesona, jak bych ho nepoznal, ten zpěv, který se nese ven.

Jediné, z čeho mám strach, je překvapení,

jež na mě z cizích očí své zuby cení.

Je totiž čistě mojí věcí, co cítím,

když údolí Antrimu vítá mě kvítím.

Srdce mi zběsile buší a nevím, co mám dělat, protože v duchu zuřím stejně jako máma u krbu, ale jediné, co mě napadá, je vběhnout dovnitř, pořádně ho nakopnout do nohy a zase utéct, ale neudělám to, protože si vzpomenu na ranní chvíle u ohně, kdy mi vypráví o Kukulínovi, De Valerovi a Rooseveltovi, a jestli je tam uvnitř opilý a objednává za Alphieho peníze pivo pro všechny, tak má v očích pohled, jak ho míval Eugen, když hledal Olivera, a to je skoro lepší jít domů a zalhat mámě, že jsem ho nenašel.

Máma leží s dítětem v posteli. Malachy s Michaelem jsou nahoře v Itálii a spí. Vím, že mámě nemusím nic říkat, že brzy,

193

jen co hospody zavřou, přijde táta domů se zpěvem a bude nám dávat penci, abychom zemřeli pro Irsko, ale tentokrát to bude jiné, protože propít podporu nebo výplatu je zlé, ale muž, který propije peníze pro své nově narozené dítě, překročil všechny meze, jak by řekla máma.

194

8

Je mi deset let a chystám se do kostela svatého Josefa k biřmování. Ve škole nás připravuje pan učitel O’Dea. Musíme se naučit všechno o posvěcující milosti, této perle nesmírné hodnoty, již pro nás vykoupil Ježíš svou smrtí. Pan O’Dea obrací oči v sloup, když nám vypráví, že biřmováním se staneme součástí Božího bytí. Dostane se nám darů Ducha svatého: daru moudrosti a rozumu, daru rozvahy a síly, daru poznání a zbožnosti a bázně Boží. Kněží a učitelé nám říkají, že biřmováním se stáváme vojáky církve a to nás opravňuje zemřít a stát se mučedníky v případě, že nás napadnou protestanti, mohamedáni nebo jiní pohani. Další umírání. Chci jim říct, že za víru nebudu moct umřít, protože už jsem zadaný pro Irsko.

Mikey Molloy povídá: To si děláš legraci? Vždyť je to všechno sranda s tím umíráním pro víru. To je jenom taková povídačka, aby tě vystrašili. To samý s tím Irskem. Nikdo už dneska pro nic neumírá. Veškerý umírání už tady bylo. Pro Irsko ani pro víru bych v životě neumřel. Umřel bych leda pro mámu, ale tím to končí.

Mikey zná všechno. Bude mu čtrnáct. Dostává záchvaty. Mívá vidění.

Dospělí nám říkají, že zemřít pro víru je velká sláva, jenomže my na to ještě nejsme připraveni, protože den biřmování je jako den prvního přijímání, kdy se obcházejí uličky a ulice na předměstí a je sbírka a člověk dostane koláče, bonbóny a peníze.

A tady vstupuje na scénu chudáček Peter Dooley. Říkáme mu Quasimodo, protože má na zádech hrb jako hrbáč z Notre Dame, jehož pravé jméno je, jak víme, Charles Laughton.

195

Quasimodo má devět sester, a říká se, že ho matka nechtěla, ale když už ho jednou anděl přinesl, byl by hřích nevzít, co přišlo shůry. Quasimodo je starý, je mu patnáct. Zrzavé vlasy mu trčí na všechny strany. Oči má zelené a jedno mu krouží v hlavě pořád tak zběsile, že si neustále bouchá na spánek, aby ho zadržel tam, kde by mělo být. Pravou nohu má kratší a zkroucenou a když jde, točí se dokolečka jako při tanci a člověk nikdy neví, kdy upadne. Vždycky nás to překvapí. Proklíná svou nohu, proklíná svět, ale proklíná všechno s nádherným anglickým přízvukem, který se naučil z rádia, z BBC. Pokaždé, když vychází z domu, vystrčí ze dveří nejprve hlavu a oznámí celé ulici: Tady je moje hlava, prdel následuje. Když bylo Quasimodovi dvanáct, rozhodl se, že při tom, jak vypadá, a při tom, jak se na něj svět dívá, bude nejlepší vybrat si zaměstnání, při kterém ho bude slyšet, ale ne vidět, a co může být lepšího, než sedět u mikrofonu BBC v Londýně a číst zprávy?

Ale k tomu, aby se člověk dostal do Londýna, potřebuje peníze, a to je důvod, proč se k nám přibelhal v onen pátek před biřmováním. Má pro mě a pro Billyho návrh. Ví, že příští den po biřmování dostaneme peníze, a když mu každý slíbíme šilink, nechá nás ještě dneska vylézt na okap za jejich domem, abychom se mohli oknem dívat na nahá těla jeho sester, když vykonávají svou týdenní koupel. Přihlásím se ihned. Billy říká: Já mám vlastní sestru. Proč bych měl platit, abych viděl tvoje nahé sestry?

Quasimodo říká, že dívat se na nahé tělo vlastní sestry je ten vůbec nejhorší hřích a že si není jist, zda na světě existuje kněz, který by něco takového mohl odpustit, že by musel jít až za biskupem, což by ovšem, jak každý ví, byl hotový horor.

Billy podepíše. V pátek večer přelezeme přes zeď na dvorek u Quasimoda. Je krásná noc, červnový měsíc se vznáší nad Limerickem a od řeky vane vlahá bríza. Quasimodo se zrovna chystá pustit Billyho na okap, ale kdo se to neškrábe přes zeď, jako Mikey Molloy, Záchvat osobně, a syčí na Quasimoda: Tady máš šilink, Quasimodo. Pusť mě na okap. Mikeymu je už čtrnáct, je větší než kdokoli z nás a silný od toho, jak tahá uhlí. Je taky černý od

196

uhlí jako strýček Pa Keating a jsou mu vidět jen bělma očí a bílá pěna na spodním rtu, což značí, že může každou chvíli dostat záchvat.

Quasimodo říká: Počkej, Mikey, oni mají přednost. Počkám hovno, říká Mikey, a už leze na okap. Billy protestuje, ale Quasimodo vrtí hlavou: Co můžu dělat. Chodí se šilinkem každý týden. Musím ho pustit na okap nebo mě zmlátí a řekne to matce a ona mě zamkne na celý den do bedny na uhlí ke krysám. Záchvat už je nahoře a jednou rukou visí za okap. Druhou ruku má v kapse, pohybuje s ní, pohybuje, načež se začne pohybovat a skřípat celý okap a Quasimodo syčí: Molloyi, žádnou honičku na okapu. Poskakuje po dvorku a kejhá jako husa. Přízvuk BBC je ten tam a místo toho je slyšet čistá limeričtina. Prokristáčka, Molloyi, slez z toho okapu, nebo to řeknu naší mámě. Mikeyho ruka se v kapse pohybuje stále rychleji, tak rychle, až se okap náhle utrhne a spadne a Mikey se válí na zemi a ječí: Jsem mrtvý. Je po mně. Ach Bože. Na rtech má pěnu a krev od toho, jak se kousl do jazyka.

Ze dveří vyběhne Quasimodova matka a ječí: Ve jménu Ježíše Krista, co se to tu děje! A světlo z kuchyně zalévá dvorek. Sestry vřeští z okna nahoře. Billy se pokouší utéct, ale Quasimodova matka ho stáhne dolů ze zdi. Povídá mu, ať běží k drogistovi O’Connorovi za roh, ať zavolá záchranku nebo doktora nebo někoho pro Mikeyho. Křičí na nás, ať jdeme do kuchyně. Quasimoda dokope na chodbu. Ten klečí na všech čtyřech a ona ho odtáhne do bedny na uhlí pod schody a zamkne ho tam. Tady zůstaneš, dokud nepřijdeš k rozumu.

Quasimodo brečí a volá s čistým limerickým přízvukem: Ach, maminko, maminko. Ach, Jéžiši, maminko, Jéžiši. Já už nikdy nikoho na okap nepustím. Budu z Londýna posílat peníze, maminko, maminko!

Mikey pořád leží na zádech, třese a svíjí se na dvorku. Záchranka ho odveze do nemocnice se zlomeným ramenem a se zafačovaným jazykem.

Ve chvilce jsou tady naše matky. Paní Dooleyová říká: Taková hanba, já to nepřežiju. Mý dcery se nemůžou v pátek večer ani vykoupat, aby na ně oknem nečuměl celej svět, a ty kluci ta

197

dy jsou ve stavu hříchu a měli by jít za knězem ke zpovědi, než zítra půjdou k biřmování.

Ale máma říká: Nevím jak celej svět, ale já jsem šetřila Frankovi celej rok na oblek a nehodlám teď chodit za knězem, aby mi řekl, že můj syn není způsobilý k biřmování, a já budu muset čekat další rok, až vyroste z tohohle obleku, a to všechno jen proto, že lezl na okap kvůli nevinnýmu pohledu na hubenou prdel Mony Dooleyové.

Táhne mě za ucho domů a přinutí kleknout před papežem. Přísahej, říká, přísahej tomuhle papeži, že ses nedíval na nahou Monu Dooleyovou.

Přísahám.

Jestli lžeš, nebudeš zítra při biřmování ve stavu milosti, a to je ta nejhorší svatokrádež.

Přísahám.

Jedině biskup by mohl odpustit takovou svatokrádež.

Přísahám.

Tak dobrá. Jdi si lehnout a ode dneška už si s tím nešťastným Quasimodem nic nezačínej.

Druhého dne jdeme k biřmování. Biskup mi dá otázku z katechismu: Jak zní čtvrté přikázání?, a já povídám: Cti otce svého a matku svou. Pohladí mě po tváři a já se tak stávám vojákem Pravé církve. Klečím v kostelní lavici a myslím na Quasimoda zamčeného v bedně na uhlí pod schody a říkám si: Neměl bych mu stejně dát šilink na jeho kariéru v BBC?

Ale brzy na Quasimoda zapomenu, protože začnu krvácet z nosu a pokoušejí se o mě závratě. Po biřmování stojí chlapci a děvčata před svatým Josefem a objímají se s rodiči, ale mně je to jedno. Táta má práci, ale mně je to jedno. Matka mě líbá, ale mně je to jedno. Chlapci mluví o sbírce, ale mně je to jedno. Krvácení nepřestává a máma se bojí, že si zničím šaty. Běží do kostela a ptá se kostelníka Stephena Careye, jestli by jí nedal kousek hadru, a on jí dá plátěný hadřík, který mi jenom rozdírá nos. Říká: Chceš jít na sbírku?, a já jí říkám, že je mi to jedno. Malachy říká: Běž, Frankie, běž, a je celý smutný, protože jsem mu slíbil, že ho vezmu na film do kina Lyrika a že se nacpeme

198

bonbónama. Chci si lehnout. Nejraději bych si lehl rovnou na schodech u svatého Josefa a usnul navěky. Máma říká: Babička připravila výbornou svačinu, ale mně se ze zmínky o jídle udělá špatně, běžím na kraj chodníku, zvracím a celý svět se na mě dívá, ale mně je to jedno. Máma povídá, že mě raději vezme domů a položí do postele, a moji kamarádi jsou užaslí překvapením, protože nemůžou pochopit, jak někdo může jít do postele, když má jít na sbírku.

Pomůže mi svléknout biřmovací oblek a uloží mě do postele. Namočí hadr a dá mi ho pod krk a za chvíli krvácení přestane. Přinese mi čaj, ale z pohledu na něj se mi zase udělá zle a musím zvracet do kýblu. Odvedle přijde paní Hannonová a slyším ji říkat, že to dítě je moc nemocné a potřebuje doktora. Máma říká, že je sobota, chudinské středisko je zavřené a kde má teda sehnat doktora?

Táta přijde domů z práce v Rankových mlýnech a povídá mámě, že procházím vývojem, že mám bolesti růstu. Přijde babička a říká to samé. Říká, že když chlapci přecházejí z jednociferného věku, tedy z devíti let, do dvouciferného, tedy do deseti let, mění se a jsou náchylní ke krvácení z nosu. Říká, že v sobě mám možná stejně příliš mnoho krve a že takové pořádné pročištění mi nemůže být na škodu.

Uběhne den, chvíli spím, chvíli jsem vzhůru. Večer ke mně vleze do postele Malachy s Michaelem a slyším Malachyho, jak říká: Frankie je celý horký. Michael říká: Krvácí mi na nohu. Máma mi položí mokrý hadr na nos a klíč na krk, ale krvácení nepřestává. V neděli ráno mám krev na prsou a všude kolem sebe. Máma povídá tátovi, že krvácím ze zadku, a on říká, že to může být nějaký druh průjmu, který souvisí s bolestmi růstu.

Naším lékařem je dr. Troy, ale ten je teď na dovolené, a muž, který mě přijde v pondělí prohlédnout, je cítit po whisky. Vyšetří mě a říká matce, že jsem nastydlý a ať mě nechá v posteli. Dny plynou a já spím a krvácím. Máma mi dělá čaj a hovězí vývar, ale já nic nechci. Přinese dokonce zmrzlinu, ale při pohledu na ni se mi dělá zle. Když přijde znovu paní Hannonová, povídá mámě, že ten doktor neví, co říká, ať zajde za doktorem Troyem, jestli už je zpátky.

199

Máma se vrátí s dr. Troyem. Doktor mi sáhne na čelo, zvedne mi oční víčka, obrátí mě, aby mi prohlédl záda, a pak mě popadne a spěchá se mnou do auta. Máma utíká za ním a on jí říká, že mám břišní tyfus. Máma naříká: Ach Bože, ach Bože, přijdu snad o celou rodinu? Skončí to někdy? Nastoupí do auta, drží mě na klíně a sténá celou cestu na infekční oddělení v městské nemocnici.

Na posteli je chladné bílé povlečení. Sestry mají čisté bílé uniformy a jeptiška, sestra Rita, je celá v bílém. Dr. Humphrey a dr. Campbell mají bílé pláště a na krku jim visí nějaká věc, kterou mi přikládají na prsa a všude. Spím a spím, ale vzbudím se, když přinesou nádoby s červenou tekutinou, které pověsí na vysoké tyče nad mojí postelí a zapichují mi hadičky do kotníků a do zápěstí pravé ruky. Sestra Rita říká: Dostaneš krev, Francisi. Vojáckou krev ze Sarsfieldových kasáren.

Máma sedí u postele a sestra jí říká: Víte, paninko, tohle je velmi neobvyklé. Na infekční oddělení ještě nikomu přístup nepovolili, aby něco nechytil, ale ve vašem případě udělali výjimku, protože na něj jde krize. Jestli ji překoná, tak se určitě uzdraví.

Usínám. Když se vzbudím, máma je pryč, ale v pokoji je ruch, je tady kněz, otec Gorey z Bratrstva slouží mši u stolu v rohu místnosti. Znovu upadám do dřímoty a když mě vzbudí, stahují povlečení z postele. Otec Gorey se mě dotýká a pomazává olejem a modlí se latinsky. Vím, že to je poslední pomazání, což znamená, že umírám, ale je mi to jedno. Znovu mě budí, když mi dávají hostii. Nechci ji, bojím se, že by mi mohlo být špatně. Nechám oplatku na jazyku, usínám, a když se vzbudím, už ji tam nemám.

Je tma a dr. Campbell sedí u mé postele. Drží mě za zápěstí a dívá se na hodinky. Má zrzavé vlasy a brýle a pokaždé, když se mnou mluví, tak se usmívá. Teď sedí, brouká si něco a dívá se z okna. Zavře oči a začne slabě chrápat. Nakloní se trochu na židli, uprdne si a usmívá se pro sebe, a já teď vím, že mi bude líp, protože doktor by nikdy neprděl v přítomnosti umírajícího kluka.

Bílý hábit sestry Rity svítí jasně na slunci, které prochází oknem. Drží mě za zápěstí, dívá se na hodinky a usmívá se. Á,

200

povídá, tak jsme se vzbudili, není~liž pravda? No, Francisi, myslím, že jsme z nejhoršího venku. Bůh vyslyšel naše modlitby a modlitby těch stovek malých chlapců z Bratrstva. Dovedeš si to představit? Stovky chlapců, kteří kvůli tobě odříkávají růženec a obětují pro tebe při přijímání.

Kotníky a zápěstí mi pulsují hadičkami, kterými do mě proudí krev, a mně je jedno, jestli se za mě chlapci modlí. Zaslechnu šustot hábitu a cvakání korálků růžence, když sestra Rita odchází z pokoje. Usínám, a když se vzbudím, je tma, u postele sedí táta a ruku má položenou na mé.

Jsi vzhůru, synku?

Pokouším se mluvit, ale v puse mám sucho, nic ze mne nevychází, a tak jen ukážu na ústa. Táta mi přidrží sklenici u pusy a voda je sladká a chladná. Tiskne mi ruku a říká, že jsem velký statečný voják. Copak v sobě nemám vojáckou krev?

Hadičky už na ruce nemám a skleněné nádoby jsou pryč.

Přichází sestra Rita a říká tátovi, že už musí jít. Nechci, aby odcházel, protože vypadá smutně. Tváří se jako Paddy Clohessy tenkrát, když jsem mu dal tu rozinku. Když se táta tváří smutně, je to ta nejhorší věc na světě, a já se rozpláču. No tak, copak to je?, říká sestra Rita. To se dělá, plakat, když má v sobě člověk vojáckou krev? Zítra tě, Francisi, čeká velké překvapení. To bys neuhodl. No, já ti to řeknu, dostaneš k snídani dobroučký piškot a čaj. Není to něco? A tatínek tě zítra nebo pozítří zase navštíví, že ano, pane McCourte?

Táta přikývne a znovu mi položí ruku na ruku. Dívá se na mě, poodejde, zastaví se, vrátí se ke mně, políbí mě, poprvé v životě mě políbí na čelo a já jsem tak šťastný, že mi připadá, jako bych se vznášel nad postelí.

Další dvě postele v mém pokoji jsou prázdné. Sestra říká, že jsem jediný pacient s tyfem a že je to zázrak, jak jsem překonal krizi.

Vedlejší pokoj je prázdný, až jednoho dne ráno uslyším dívčí hlas, jak říká: Hej, ty tam, kdopak jsi?

Nejsem si jist, jestli mluví na mě nebo na někoho u sebe v pokoji.

Hej, ty tam, kluku s tyfem, jsi vzhůru?

201

Jsem.

Je ti líp?

Je.

Tak proč jsi tady?

Nevím. Jsem pořád v posteli. Píchají do mě jehly a dávají mi léky.

Jak vypadáš?

Divím se: Co je to za otázku? Nevím, co jí mám říct.

Hej, kluku s tyfem, jsi tam?

Jsem.

Jak se jmenuješ?

Frank.

To je dobré jméno. Já se jmenuju Patricia Madiganová. Kolik je ti roků?

Deset.

Aha. Zní to zklamaně.

Ale v srpnu, za měsíc, mi bude jedenáct.

No, to už je lepší než deset. Mně bude v září čtrnáct. Chceš vědět, proč jsem na infekčním?

Chci.

Mám záškrt a ještě něco jiného.

Co jiného?

Oni nevědí. Myslí si, že mám nějakou cizí nemoc, protože můj otec žil v Africe. Skoro jsem umřela. Tak řekneš mi, jak vypadáš?

Mám černé vlasy.

Ty a milióny dalších.

Mám hnědé oči se zelenými flíčky, kterým se říká oříškové. Ty a tisíce dalších.

Mám vpichy na zápěstí pravé ruky a na nohou, jak mi dávali vojáckou krev.

Propána, to ti dávali?

Jo.

To budeš muset až do smrti pochodovat a salutovat.

Ozve se šustot hábitu a cvakání korálků růžence a pak hlas sestry Rity. Ale, ale, copak to je? Z pokoje do pokoje se nemá co mluvit, zvláště ne, když jde o chlapce a děvče. Slyšíš mě, Patricie?

202

Ano, sestro.

Slyšíš mě, Francisi?

Ano, sestro.

Měli byste děkovat Bohu za to, že jste se tak zázračně uzdravili. Měli byste si přeříkávat růženec. Měli byste si číst Malého zpravodaje Nejsvětějšího srdce, co vám leží u postele. Ne abych vás, až se vrátím, nachytala, jak si povídáte.

Vejde do mého pokoje a namíří na mě prstem. Ty obzvlášť, Francisi, po tom, co se za tebe modlily stovky chlapců z Bratrstva. Poděkuj Bohu, Francisi, poděkuj Bohu.

Když odejde, je chvíli ticho. Potom Patricia zašeptá: Poděkuj Bohu, Francisi, poděkuj Bohu a přeříkej růženec, Francisi, a já se tak rozchechtám, že dovnitř vrazí sestra, aby se přesvědčila, jestli jsem v pořádku. Je to moc přísná sestra odněkud z hrabství Kerry, ze které jde strach. Co to je, Francisi? Smích? Copak je tady k smíchu? Bavíš se s tou Madiganovic holkou? Řeknu to sestře Ritě. Žádný smích tady nebude, nebo by sis mohl vážně poškodit vnitřní orgány.

Když se odšourá, Patricia začne zase šeptat se silným kerryjským přízvukem: Žádný smích, Francisi, nebo by sis mohl vážně poškodit vnitřní orgány. Přeříkej si růženec, Francisi, a pomodli se za své vnitřní orgány.

Ve čtvrtek mě navštíví máma. Tátu bych taky rád viděl, ale nebezpečí už pominulo, krize je pryč, a tak mám nárok jen na jednu návštěvu. Kromě toho, povídá máma, táta už zase dělá v Rankových mlýnech a tohle zaměstnání, díky Bohu, mu chvíli vydrží, protože je válka a Angličani potřebujou zoufale mouku. Přinese mi čokoládu, což dokazuje, že táta má práci. Z podpory by si to dovolit nemohla. Táta posílá lístek, ve kterém píše, že se za mě moji bratři modlí, že mám být hodný chlapec, poslouchat doktory, jeptišky a sestry a nemám zapomínat na modlitby. Je si jistý, že mě z krize vytáhl svatý Juda, protože on je patronem beznadějných případů, a já jsem byl opravdu beznadějný případ.

Patricia říká, že má u postele dvě knihy. Jedna je knížka básní a tu že miluje. Druhá knížka jsou Stručné dějiny Anglie, a chtěl bych ji? Dá ji Seamusovi, který tu každý den vytírá po

203

dlahu a ten mi ji přinese. Říká mi: Správně bych neměl přenášet nic ze záškrtového pokoje do tyfového, protože všude poletujou choroboplodné zárodky a schovávají se mezi stránkami, a jestli chytneš k tyfu ještě záškrt, poznají to a já přijdu o dobrou práci a budu zase na ulici zpívat vlastenecké písničky s plechovým hrnkem v ruce, což mi ale nedělá žádné potíže, protože neexistuje písnička o irských útrapách, kterou bych neznal, a pár písniček o slastech whisky znám taky.

Ano, jistě že zná Roddyho McCorleye. A hned se do něj pustí, ale ještě není ani uprostřed první sloky, když dovnitř vrazí sestra z Kerry. Copak je to, Seamusi? Tady se zpívá? Ze všech lidí v téhle nemocnici bys měl nejlépe ty znát nařízení o zákazu zpěvu. Mám sto chutí to nahlásit sestře Ritě.

Proboha, nedělejte to, sestři.

Dobrá, Seamusi. Poprvé a naposled to nechám být. Víš přece, že zpěv může pacientům způsobit zhoršení zdravotního stavu.

Když odejde, šeptá Seamus, že mě naučí pár písniček, protože zpěv je dobrá věc pro ukrácení času, když je člověk sám v tyfovém pokoji. Říká, že Patricia je milé děvče, protože mu dává bonbóny a sladkosti z balíčků, které jí matka každých čtrnáct dní posílá. Přestane vytírat podlahu a volá na Patricii ve vedlejším pokoji: Zrovna jsem povídal Frankiemu, že jsi milé děvče, Patricie, a ona na to: A ty jsi milý člověk, Seamusi. On se usmívá, protože je to starý muž, čtyřicetiletý, a nikdy neměl děti, kromě těch, se kterými si může povídat tady na infekčním oddělení. Tady máš knihu, Frankie, povídá. Není to škoda, že si musíš číst zrovna o Anglii po tom všem, co nám provedli, a že tady v nemocnici nejsou k mání dějiny Irska?

Z knihy se dozvím všechno o králi Alfredovi a Vilému Dobyvateli a o všech králích a královnách až po Edwarda, který musel čekat celou věčnost, než jeho matka Viktorie zemřela, aby se mohl stát králem. V knize je prvních pár veršů od Shakespeara, které jsem kdy četl.

Jsem přesvědčena a z nevývratných důvodů, že jste mým nepřítelem.

204

Autor knihy píše, že toto jsou slova, která Kateřina, manželka Jindřicha VIII., řekla kardinálu Wolseyovi, jenž prý usiloval o to, aby jí usekli hlavu. Nevím, co to znamená, ale nevadí mi to, protože je to Shakespeare, a když ta slova vyslovuji, je to jako kdybych měl v ústech drahokamy. Kdybych měl od Shakespeara celou knihu, nevadilo by mi zůstat v nemocnici třeba rok.

Patricia říká, že neví, co znamená z nevývratných důvodů, a že ji Shakespeare nezajímá, ona že má knížku básní, a čte mi za stěnou básničku o výru a kočičce, kteří se vydali na moře v zelené lodičce s medem a s penězi, ale básnička nedává smysl, a když to Patricii řeknu, rozzlobí se a říká, že je to poslední básnička, kterou mi kdy četla. Říká, že jí čtu pořád verše ze Shakespeara, a ty taky nemají smysl. Seamus přestane vytírat a říká nám, abychom se nehádali o básničky, protože se ještě nahádáme dost, až budeme dospělí a budeme mít po svatbě. Patricia říká, že se omlouvá, a já se taky omlouvám, načež mi přečte kousek jiné básničky, kterou si musím zapamatovat, abych jí ty verše mohl zopakovat časně ráno nebo pozdě večer, až kolem nebudou žádné jeptišky ani sestry.

Vítr jak příval štval cáry tmy skrz rozbouřený les, měsíc přízračná galeona na moři uprostřed hvězd, a pruhem měsíčního světla blíž purpurových blat hnal zbojník koně, koně zbojník hnal a hnal,

zbojník hnal koně do staré hospody vrat.

Na hlavě francouzskou kokardu, pod bradou šněrování, kabát jak klaret rudý, kalhoty kůže hněď laní mu padly jako ulité, i boty, jež bez přestání cinkaly vzteklých ostruh leskem.

Pistole svítí leskem,

rapíru jílec žhne leskem hvězd mihotání.

* Překlad František Nevrla.

205

Den co den se nemůžu dočkat, až doktoři a sestry odejdou a nechají mě samotného, abych se mohl od Patricie naučit další sloku a a dozvěděl se, co se stalo se zbojníkem a dcerou hostinského s červenými rty. Miluju tu básničku, protože je vzrušující a skoro tak dobrá jako mé dva verše od Shakespeara. Červenokabátníci jsou zbojníkovi na stopě, protože vědí, že jí řekl: Přijdu k tobě při měsíčku, byť by všichni čerti bránili.

Hrozně rád bych udělal to samé, hrozně rád bych přišel při měsíčku za Patricií do vedlejšího pokoje a všichni čerti by mi byli ukradení jako šumařův prd. Zrovna se chystá mi přečíst posledních pár slok, když přijde sestra z Kerry a už na ni křičí, a už křičí na mě: Říkala jsem vám, že žádné řeči mezi pokoji nestrpím. Záškrt nesmí mluvit s tyfem a naopak. Já vás varovala. A volá: Seamusi, vezmi ho. Odnes ho pryč. Sestra Rita nařídila, že když řekne ještě jedno slovo, půjde nahoru. Já jsem ti říkala, ať přestaneš žvanit, ale tys neposlechl. Tak šup, Seamusi, odnes ho.

Ale, sestři, vždyť nic nedělají. To byly jenom básničky.

Okamžitě ho odnes, Seamusi, ať už je pryč.

Seamus se nade mnou nakloní a šeptá: Je mi to moc líto, Frankie. Tady máš tu knížku o anglických dějinách. Zastrčí mi knihu za košili a zvedne mě z postele. Šeptá, že jsem jak peříčko. Pokouším se zahlédnout Patricii, když procházíme jejím pokojem, ale jediné, co rozeznám, je skvrna tmavých vlasů na polštáři.

Na chodbě nás zastaví sestra Rita a říká mi, že jsem ji moc zklamal, že očekávala, že budu hodný chlapec po všem, co pro mě Pán Bůh udělal, po všech těch modlitbách stovek chlapců z Bratrstva, po veškeré péči, kterou mě jeptišky a sestřičky na infekčním zahrnovaly, po tom, co dovolily matce i otci, aby mě navštívili, což se dovoluje jen zřídka, a já jsem se jim takhle odvděčil, ležím v posteli a recituju s Patricií hloupé básničky z pokoje do pokoje, když vím moc dobře, že platí zákaz mluvení mezi tyfem a záškrtem. Říká, že budu mít spoustu času přemýšlet o svých hříších na velkém oddělení nahoře a že bych měl prosit Boha o odpuštění za svou neposlušnost, za to, že jsem recitoval pohanskou anglickou básničku o zloději na koni a holce

206

s červenými rty, kteří páchají hrozný hřích, místo abych se modlil, nebo si četl životy svatých. Dala si tu práci, že si báseň přečetla, a dobře mi radí, abych se z ní vyzpovídal knězi.

Sestra z Kerry jde po schodech nahoru za námi, heká a přidržuje se zábradlí. Říká mi, ať si nemyslím, že za mnou bude běhat nahoru do tohohle konce světa kvůli každému píchnutí nebo bolístce.

Na oddělení je dvacet postelí, všechny jsou bílé a všechny jsou prázdné. Sestra říká Seamusovi, ať mě položí do postele na vzdáleném konci u zdi, abych nemohl mluvit s nikým, kdo by snad šel okolo dveří, což je velmi nepravděpodobné, neboť na celém tohle patře neleží živá duše. Povídá Seamusovi, že tady bylo infekční oddělení za velkého hladomoru před dávnými časy a jen Bůh ví, kolik lidí tady zemřelo, protože je sem většinou přinesli příliš pozdě, takže už je stačili jenom umýt před pohřbem, a říká se, že uprostřed nocí se zde ozývá nářek a sténání. Říká, že jí může srdce utrhnout, když pomyslí na to, co nám Angličani prováděli, a jestli k nám bramborovou sněť přímo nezanesli, tak rozhodně neudělali nic pro to, aby odtud zmizela. Neměli slitování. Neměli soucit s těmi lidmi, kteří umírali na tomhle oddělení, s těmi dětmi, které tady trpěly, a místo toho se ve svých velkých domech cpali hovězím a lili do sebe nejlepší vína, zatímco malé děti všude měly pusy celé zelené, protože se pokoušeli jíst trávu na polích za městem, Pámbůh požehnej, ušetři nás a chraň nás od dalšího hladu.

Seamus říká, že to muselo být opravdu hrozné a že by tady nechtěl potmě chodit po chodbách, když by na něj ze všech stran jukaly malé zelené pusinky. Sestra mi změří teplotu: Trochu ti stoupla, koukej se pořádně vyspat, když jsi teď pryč od Patricie Madiganové, která tam dole nikdy nepozná, co je šedivý vlas.

Vrtí hlavou na Seamuse a on vrtí smutně hlavou na ni.

Sestry a jeptišky si myslí, že člověk nechápe, o čem se mluví. Když je vám deset a táhne vám na jedenáct, předpokládá se, že jste stejný prosťáček jako můj strýček Pat Sheehan, kterého upustili na hlavu. Nesmíte se na nic ptát. Nesmíte prozradit, že rozumíte tomu, co sestra řekla o Patricii Madiganové, že totiž umře, a nesmíte prozradit, že se vám chce plakat nad tou dívkou, která vás naučila tu krásnou báseň, o které jeptiška říká, že je špatná.

Sestra povídá Seamusovi, že už musí jít a on ať zamete prach pod mojí postelí a trochu to tam vytře. Seamus mi říká, že to je stará mrcha jedovatá, protože hned běžela za sestrou Ritou žalovat o té básničce, kterou jsme si říkali z pokoje do pokoje, a že člověk nemůže chytnout nemoc z básničky, ledaže by ta nemoc byla láska, ha, ha, a to je zatraceně nepravděpodobné, když ti je kolik?, táhne ti na jedenáct? Ještě nikdy neslyšel něco takového, že by malého kluka šoupli nahoru kvůli básničce a že má sto chutí jít do Limerického vůdce a říct jim, ať tam celou tu věc otisknou, jenže je rád, že má tuhle práci, a že by o ni přišel, kdyby se to sestra Rita někdy dozvěděla. Ty ale, Frankie, budeš jednoho krásného dne odsud venku a budeš si moct číst básničky, jaké budeš chtít, ale u Patricie dole nevím, u té opravdu nevím, Pámbůh nám pomáhej.

Ale za dva dny už ví, protože vstala z postele a šla na záchod, místo aby použila bažanta, a upadla a umřela na záchodě. Seamus vytírá podlahu, po tvářích mu tečou slzy a povídá: Je to hnusná, špinavá věc, když člověk umře na záchodě a přitom má tak krásnou duši. Řekla mi, že ji to mrzí, že ti recitovala tu básničku a tebe kvůli tomu vyšoupli z pokoje, Frankie. Říkala, že to byla její vina.

Nebyla, Seamusi.

Já vím, copak jsem jí to neříkal?

Patricia je mrtvá a já se nikdy nedovím, co se stalo se zbojníkem a Bess, dcerou hostinského. Ptám se Seamuse, jestli to neví, ale on žádné básničky nezná, už vůbec ne anglické. Znal kdysi jednu irskou, ale ta byla o vílách a žádný zbojník v ní nevystupoval. Ale stejně se zeptá v hospodě, kam chodí a kde pořád někdo něco recituje, a přijde mi to říct. Zatím si můžu číst Stručné dějiny Anglie a zjistit přitom všechno o anglické věrolomnosti. Tak to Seamus říká, věrolomnosti, a já nevím, co to znamená, a on taky neví, co to znamená, ale jestli je to něco, co dělají Angličani, musí to být hrozná věc.

Přichází třikrát týdně vytřít podlahu a sestra přichází každé ráno, aby mi změřila teplotu a tep. Doktor mi poslouchá hrud—

208

nik tou věcí, co mu visí na krku. Všichni říkají: A jakpak se má dneska náš malý voják? Děvče v modrých šatech mi nosí jídlo třikrát denně a nikdy se mnou nemluví. Seamus říká, že to nemá v hlavě v pořádku, tak ať s ní taky nemluvím. V červenci jsou dny dlouhé a já se bojím tmy. Na oddělení jsou jenom dvě světla na stropě a ta se vypínají, když odnesou tác od večeře a sestra mi dá prášky. Říká mi, ať spím, ale já nemůžu, protože vidím ty lidi na ostatních devatenácti postelích na oddělení, jak umírají a mají zelené pusy od toho, jak se pokoušeli jíst trávu, a jak škemrají o polívku, protestantskou polívku, jakoukoli polívku, a já si přikryju tvář polštářem a doufám, že nepřijdou k mojí posteli a nestoupnou si okolo a nebudou si na mne ukazovat a skučet a žebrat o kousek čokolády, kterou mi máma přinesla minulý týden.

Vlastně ji nepřinesla. Poslala ji, protože už nesmím mít žádnou návštěvu. Sestra Rita mi říká, že návštěva na infekčním oddělení je výsada, a po tom, jak jsem se zachoval s Patricií Madiganovou a po té básničce už žádné výsady mít nebudu. Říká, že za pár týdnů půjdu domů a mou povinností je teď soustředit se na to, aby mi bylo lépe a abych se naučil znovu chodit, protože jsem ležel šest neděl v posteli, a že zítra po snídani už můžu vstát. Nechápu, proč říká, že se mám naučit chodit, vždyť přece dovedu chodit od té doby, co jsem byl malé dítě, ale když mě sestra postaví vedle postele, upadnu na zem a ona se směje: Vidíš, zase jsi malé dítě.

Cvičím chůzi od postele k posteli, tam a zpátky a zase naopak. Nechci být malé dítě. Nechci být na tomhle prázdném oddělení, kde není žádná Patricia, žádný zbojník ani dcera hostinského s červenými rty. Nechci už duchy dětí se zelenými pusami, kteří si na mě ukazují kostnatými prsty a žebroní o kousek čokolády.

Seamus říká, že potkal v hospodě muže, který znal všechny sloky básně o zbojníkovi a že báseň má moc smutný konec. A jestli chci, aby mi je řekl. On se totiž nikdy nenaučil číst a psát a musí nosit celou báseň v hlavě. Postaví se doprostřed oddělení, opře se o smeták a recituje:

209

Klapy klap v ledovém tichu! Klapy klap v ozvěně noci!

Blíž je, stále blíž brání se zlé moci!

Zrak se šíří, poslední vzdech ňadra drtí, pak stiskla spoušť v měsíčním svitu — mušketa rve louč měsíčního svitu rve i hruď její by varovala ho svou vlastní smrtí.

Zbojník uslyší výstřel a unikne, ale když se za úsvitu dozví, jak Bess zemřela, vzplane hněvem, vrátí se a je zastřelen červenokabátníky.

Krví třpytí se ostruhy, jak rudé víno sametový plášť, když střelili ho u cesty, jak psa střelili u cesty. V kaluži krve u cesty se jeví tvář, zlatého poledne ji zahalila zář.

Seamus si rukávem otírá obličej a posmrkuje. Říká: Neměli právo přesunout tě sem od Patricie, když jsi ani nevěděl, jak to se zbojníkem a Bess dopadlo. Je to moc smutný příběh, a když jsem ho vyprávěl ženě, plakala celý večer, dokud jsme nešli spát. Říkala, že červenokabátníci neměli právo toho zbojníka zastřelit, že jsou spoluzodpovědní za utrpení, co je ho na světě, a s Iry taky nikdy neměli slitování. A jestli chceš, Frankie, ještě nějaké básničky, tak řekni, a já se je v hospodě naučím nazpaměť a přijdu ti je říct.

Děvče v modrých šatech, které to nemá v hlavě v pořádku, jednoho dne nečekaně promluví. Chtěl bys knížku na čtení? A přinese mi knihu Podivuhodné hledání pana Ernesta Blisse od E. Phillipse Oppenheima, která je celá o jednom Angličanovi, jenž je přesycen životem a neví, co si počít sám se sebou, přestože je tak bohatý, že ani neví, kolik má peněz. Sluha mu ráno přinese noviny, čaj, vajíčko, topinku a marmeládu, ale on mu povídá: Odnes to, život je prázdný. Už nemůže číst noviny, vajíčka mu nechutnají a chřadne. Doktor mu řekne, aby odešel mezi chudé do East Endu v Londýně a naučil se mít život rád, což se mu podaří a zamiluje se do děvčete, které je chudé, ale

210

čestné a moudré, a ožení se s ním a odstěhuje se zpátky do svého domu ve West Endu, což je čtvrť boháčů, protože je přece jen snadnější pomáhat chudým a nebýt přesycen životem, když člověk žije pěkně v pohodlí.

Seamus rád poslouchá, když mu vyprávím, co čtu. Říká, že ten příběh o panu Ernestu Blissovi je vymyšlený, protože nikdo, kdo má všech pět pohromadě, by nechodil k doktorovi kvůli tomu, že má moc peněz a nechutnají mu vajíčka, i když jeden nikdy neví. V Anglii se může stát všechno. Ale v Irsku se s něčím takovým nesetkáš. Kdybys tady nechtěl jíst vajíčka, odvezli by tě do blázince nebo nahlásili biskupovi.

Nemůžu se dočkat, až budu doma a budu Malachymu vyprávět o muži, co nejedl vajíčka. Malachy upadne smíchy na zem, protože něco takového prostě není možné. Řekne mi, že jsem si to vymyslel, ale až mu řeknu, že ten příběh je o Angličanovi, tak to pochopí.

Nemůžu vysvětlovat děvčeti v modrých šatech, že ten příběh je hloupost, protože by mohla dostat záchvat. Říká, že až tu knihu dočtu, přinese mi jinou, protože v nemocnici je celá bedna knížek, které tu zbyly po bývalých pacientech. Přinese mi knihu s názvem Školní léta Toma Browna, která je těžká na čtení, a spoustu knih od P. G. Wodehouse, jejichž hrdinové Ukridge a Bertie Wooster, Jeeves a všichni ti Mullinerové jsou strašně legrační. Bertie Wooster je bohatý, ale vajíčko po ránu sní, protože se bojí, co by tomu řekl Jeeves. Rád bych si o knihách popovídal s děvčetem v modrých šatech nebo s kýmkoli jiným, ale bojím se, že by se to dozvěděla sestra z Kerry nebo sestra Rita a přestěhovaly by mě zase do jiného oddělení někde nahoře, ještě většího, kde je padesát prázdných postelí a spousta duchů s ústy zelenými od trávy a s kostnatými prsty, kterými by na mě ukazovali. V noci ležím v posteli, přemýšlím o Tomu Brownovi a o dobrodružstvích, která prožil ve škole v Rugby, a o všech těch postavách z P. G. Wodehouse. Můžu si snít o dceři hostinského s červenými rty a jejím zbojníkovi a sestry s tím nic neudělají. Je to příjemné pomyšlení, když si uvědomím, že nikdo na světě nemůže zasahovat do toho, co se mi děje v hlavě.

211

Je srpen a mně je jedenáct. Jsem v nemocnici už dva měsíce a zajímalo by mě, jestli mě na vánoce pustí domů. Sestra z Kerry povídá, že bych měl kleknout a poděkovat Bohu, že jsem vůbec naživu, a ne si pořád stěžovat.

Já si nestěžuju, sestro, jenom bych rád věděl, jestli budu na vánoce doma.

Na to mi neodpoví. Říká, abych se choval slušně, nebo že na mě pošle sestru Ritu a ta už mě naučí slušnému chování.

Máma přijde na mé narozeniny do nemocnice a pošle mi nahoru balíček, ve kterém jsou dvě čokolády a lístek se jmény lidí z naší uličky, kteří mě pozdravujou. Teší se prý, až se vrátím domů, a prý že jsem statečný voják. Sestra mi dovolí promluvit s mámou oknem, což je obtížné, protože okna jsou vysoko, takže musím stát Seamusovi na ramenou. Povídám mámě, že už chci domů, ale ona volá nahoru, že jsem ještě slabý, ale že mě už brzo pustí. Seamus mě utěšuje: Jak už je ti jednou jedenáct, je to skvělé, protože z tebe bude každou chvíli chlap, začneš se holit, seženeš si práci a budeš si moct vypít pintu piva jako každý jiný mužský.

Po čtrnácti týdnech mi sestra Rita sděluje, že půjdu domů, a není to štěstí, že to bude právě na den svatého Františka z Assisi? Povídá mi, že jsem byl moc hodný pacient, až na tu nešťastnou věc s Patricií Madiganovou, dej jí Pámbůh pokoj na nebesích, a že mě zve na velký vánoční oběd v nemocnici. Přijde pro mě máma, ale mám slabé nohy a trvá nám dlouho, než dojdeme k autobusu na Union Cross. Žádný spěch, říká mi. Po třech a půl měsících už nás hodinka nezabije.

Lidi na Kasárenské cestě a v Roden Lane stojí ve dveřích a říkají, že mě zase rádi vidí, že jsem statečný voják a pýcha svých rodičů. Malachy a Michael se ke mně rozeběhnou a volají: Propána, jak to, že jdeš tak pomalu? Copak už nebudeš nikdy běhat?

Den je krásný a já jsem šťastný, dokud nespatřím tátu, jak sedí v kuchyni s Alphiem na klíně, a já mám najednou v srdci tak prázdno, protože vím, že je zase bez práce. Byl jsem celou dobu přesvědčený, že má práci, máma mi říkala, že dělá, a já si myslel, že doma nebude nouze ani o jídlo, ani o boty. Usmívá

212

se na mě a povídá Alphiemu: Á, tvůj velký bratříček se vrátil z nemocnice.

Máma mu vypráví, co jí říkal doktor, že mám mít dostatek výživné stravy a odpočinku. Doktor říkal, že potřebuju hovězí, to že mě zase postaví na nohy. Táta pokyvuje hlavou. Máma uvaří hovězí bujón z kostky a Malachy s Michaelem se dívají, jak ho piju. Říkají, že chtějí taky, ale máma jim povídá, ať jdou pryč, že neměli tyfus. Mně říká, že doktor chce, abych chodil brzo spát. Pokoušela se vystrnadit blechy, ale ty jsou teď horší než kdy jindy, když je takové teplo. Kromě toho, říká, na tobě si toho moc nevezmou, jsi samá kost a kůže.

Ležím v posteli a vzpomínám na nemocnici, kde každý den vyměňovali povlečení a po blechách tam nebylo ani stopy. Byl tam záchod, kde jsem mohl sedět a číst si knížku, dokud se někdo nezeptal, jestli jsem neumřel. Byla tam vana v koupelně, kde jsem mohl sedět v horké vodě, jak dlouho jsem chtěl a říkat si:

Jsem přesvědčena a z nevývratných důvodů, že jste mým nepřítelem.

A když si tohle řeknu, pomůže mi to usnout.

Když ráno Malachy s Michaelem vstávají do školy, povídá máma, že můžu zůstat v posteli. Malachy je teď v páté třídě u pana O’Dey a vypráví kdekomu, že se učí z velkého červeného katechismu k biřmování a že jim pan O’Dea vypravuje všechno o stavu milosti a o Euklidovi a o tom, jak Angličani týrali Iry dlouhých osm set let.

Nebaví mě ležet v posteli. V říjnu jsou krásné dny a já chci sedět venku a dívat se, jak slunce v ulici leze po zdech protějších domů vzhůru. Mikey Molloy mi přinese knížky od P. G. Wodehouse, které si jeho otec půjčuje v knihovně,, a já si užívám s Ukridgem a Bertie Woosterem a s Mullinery. Táta mi dovolí číst jeho oblíbenou knihu Vězeňský deník od Johna Mitchela, je to o slavném irském povstalci, kterého Angličani odsoudili do

213

vyhnanství ve Van Diemenově zemi v Austrálii. Angličani říkají Johnu Mitchelovi, že se může volně pohybovat po celé Van Diemenově zemi, když jim slíbí na čest džentlmena, že se nepokusí o útěk. On to slíbí, ale pak přijede loď, s níž má uprchnout, a tak se vypraví do kanceláře za anglickým guvernérem a řekne: Prchám, skočí na koně a zastaví se až v New Yorku. Táta říká, že mu nevadí, když budu číst hloupé anglické knihy od P. G. Wodehouse, pokud přitom nezapomenu na muže, co odvedli svůj díl a položili život za Irsko.

Doma nemůžu zůstat věčně a máma mě v listopadu zavede zpátky do Leamyho školy. Nový ředitel, pan O’Halloran, říká, že je mu líto, ale že jsem zameškal dva měsíce a musím zpátky do páté třídy. Máma říká, že je přesvědčena, že šestou třídu zvládnu. Zameškal koneckonců jen pár týdnů. Pan O’Halloran je neoblomný, a že lituje, a zaveďte chlapce vedle k panu O’Deovi.

Jdeme po chodbě a já říkám mámě, že do páté třídy nechci. V páté třídě je Malachy a já nechci být ve třídě s bratrem, který je o rok mladší. Byl jsem letos u biřmování. On ne. Jsem starší. Nejsem už větší, protože jsem měl tyfus, ale jsem starší.

Máma povídá: Ono tě to nezabije.

Její to jedno, takže mě dají do stejné třídy s Malachym a já vím, že se mi všichni jeho kamarádi posmívají, protože jsem propadl. Pan O’Dea mě posadí do první lavice a řekne mi, ať se přestanu tvářit kysele, nebo ucítím konec jeho jasanového prutu.

Pak se stane zázrak, a je to jen díky svatému Františkovi z Assisi, mému oblíbenému světci, a díky samotnému našemu Pánu. Onoho prvního školního dne najdu na ulici penci a chci běžet ke Kathleen O’Connellové a koupit si velikou karamelovou tyčinku Cleeves, ale nemůžu běžet, protože mám ještě slabé nohy od tyfu a občas se musím přidržovat zdi. Zoufale toužím po tyčince Cleeves, ale zároveň se chci zoufale dostat z páté třídy.

Vím, že musím jít k soše svatého Františka z Assisi. On je ten jediný, kdo mě vyslechne, jenže je na opačném konci Limericku a trvá mi hodinu, než tam dojdu, protože musím co chví

214

li posedávat na schodech a přidržovat se zdí. Mám v ruce penci na svíčku, ale přemýšlím, jestli bych nemohl prostě jen zapálit svíčku a penci si nechat. Ne, to by svatý František poznal. Miluje ptáky v povětří a ryby v řekách, ale není to žádný hlupák. Zapálím svíčku, pokleknu u jeho sochy a prosím ho, aby mě vytáhl z páté třídy, kde jsem uvízl se svým bratrem, který teď nejspíš chodí po ulicích a vytahuje se, že jeho bratr propadl. Svatý František neříká ani slovo, ale já vím, že poslouchá a že mě z té třídy dostane. To je to nejmenší, co pro mě může udělat, když jsem si dal tu práci a došel k jeho soše s posedáváním na schodech a opíráním se o zeď, a když jsem mohl jít taky do kostela ke svatému Josefovi a zapálit svíčku Terezičce z Lisieux nebo samotnému Nejsvětějšímu srdci Ježíšovu. Jaký by pak mělo smysl být po něm pojmenován, když mě opustí v hodině mé nouze?

Musím sedět ve třídě pana O’Dey a poslouchat katechismus a všechnu tu látku, kterou jsme probírali loni. Chci se přihlásit a odpovídat, ale on říká: Buď zticha a néch odpovídat svého bratra. Zkouší je z aritmetiky a já tam musím sedět a opravovat je. Dá jim diktát v irštině a chce, abych opravoval, co napsali. Potom mi uloží, abych napsal zvláštní slohové cvičení, které musím číst před třídou, aby věděli, co všechno jsem se u něj v loňském roce naučil. Povídá třídě: Frank McCourt vám předvede, jak dobře se loni naučil v téhle třídě psát. Napíše slohovou práci o našem Pánu, že ano, McCourte? Vysvětlí nám, jaké by to bylo, kdyby náš Pán vyrostl v Limericku, kde máme Arcibratrstvo Svaté rodiny a kde žijí nejzbožnější lidé v celém Irsku. Víme, že kdyby náš Pán vyrostl v Limericku, nikdy by nebyl ukřižován, protože lidé v Limericku byli vždy dobrými katolíky a nikdy by ho ukřižovat nenechali. Takže, McCourte, teď půjdeš domů, napíšeš o tom slohovou práci a zítra ji přineseš.

Táta povídá, že pan O’Dea má velkou představivost, ale že náš Pán si vytrpěl už takhle dost na kříži, než aby ke všemu ještě musel hnít v Limericku a trpět vlhkem od řeky Shannon. Nasadí si čepici, vyrazí na dlouhou procházku a já si musím s naším Pánem poradit sám a ještě přemýšlím, co nového budu muset psát zítra.

215

Příštího dne říká pan O’Dea: No tak, McCourte, přečti třídě svou slohovou práci.

Jméno mé slohové práce je -

Název, McCourte, název.

Název mé slohové práce zní „Ježíš a počasí“.

Cože?

„Ježíš a počasí“.

Dobře, tak čti.

Toto je má slohová práce. Nemyslím, že by se Ježíšovi, jenž je náš Pán, mohlo zamlouvat počasí v Limericku, protože tady pořád prší a kvůli řece Shannon je město celé mokré. Otec říká, že Shannon je řeka zabiják, protože zabila mé dva bratry. Když se člověk dívá na obrázky Ježíše, vidí ho, jak pořád chodí po starověkém Izraeli v prostěradle. Nikdy tam neprší a v životě jsem neslyšel, že by tam někdo kašlal nebo dostal souchotiny nebo něco podobného, a nikdo tam nechodí do práce, protože to jediné, co dělají, je, že postávají, jedí manu, hrozí pěstmi a chodí se dívat na ukřižování.

Když Ježíš dostal hlad, stačilo, aby vyšel na cestu a natrhal si ze stromu fíky nebo pomeranče a dosyta se najedl. Když chtěl pintu piva, zamával jen rukou nad velikým džbánem a měl pivo. Nebo mohl navštívit Máří Magdalénu a její sestru Martu a ty mu daly bez okolků oběd a ještě mu Máří Magdaléna umyla nohy a usušila je svými vlasy, zatímco Marta myla nádobí, což myslím není správné. Proč by měla mýt nádobí, když její sestra v klidu sedí a povídá si s naším Pánem? Ježíš udělal dobře, když se rozhodl narodit se jako Žid na takovém teplém místě, protože kdyby se narodil v Limericku, chytil by souchotiny a do měsíce by umřel a nebyla by žádná katolická církev, ani svaté přijímání, ani biřmování, a my bychom se nemuseli učit katechismus a psát o něm slohové práce. Konec.

Pan O’Dea je zticha a divně se na mě dívá a já mám strach, protože když je takhle zticha, znamená to, že si to někdo odskáče. Říká: McCourte, kdo psal tu slohovou práci?

Já, pane.

Psal tu slohovou práci tvůj otec?

Ne, pane.

216

Pojď sem, McCourte. Jdu s ním ze dveří a po chodbě do ředitelny. Pan O’Dea ukáže řediteli moji práci a pan O’Halloran se na mě taky divně zadívá. Psal jsi tu slohovou práci sám?

Ano, pane.

Vezmou mě z páté třídy a přeloží do šesté, do třídy pana O’Hallorana, kde jsou všichni kluci, které znám, Paddy Clohessy, Fintan Slattery, Dotaz Quigley, a když je po škole, musím se vrátit k soše svatého Františka, abych mu poděkoval, přestože mám nohy ještě slabé z tyfu a musím posedávat po schodech a přidržovat se zdí. Ani nevím, jestli jsem tu slohovou práci napsal dobře, nebo naopak špatně.

Pan Thomas L. O’Halloran učí tři třídy v jedné místnosti, šestou, sedmou a osmou. Hlavu má jako president Roosevelt a na nose má zlaté brýle. Nosí oblek námořnicky modrý nebo šedý a na břiše mu mezi kapsami u vesty visí zlatý řetěz od hodinek. Říkáme mu Hoppy, protože má jednu nohu kratší a když chodí, tak hopsá. Ví, že mu tak říkáme, a utahuje si z nás: Ano, jsem Hoppy a hopsnu na vás. Nosí dlouhou hůlku, která mu slouží jako ukazovátko, a když člověk nedává pozor, přetáhne ho třikrát přes obě ruce nebo mu sešvihá zezadu nohy. Nutí nás naučit se všechno nazpaměť, všecičko, a proto je to nejpřísnější učitel na škole. Miluje Ameriku a nutí nás, abychom se naučili všechny americké státy podle abecedy. Doma kreslí tabulky irské gramatiky irského dějepisu a algebry, ve škole je věší na stojan a my musíme společně a nahlas irsky skloňovat a časovat, opakovat slavná jména a slavné bitvy, řešit trojčlenky, přímou a nepřímou úměru a rovnice. Musíme znát všechna důležitá data z irských dějin. Vysvětluje nám, co je důležité a proč. Žádný učitel před ním nám neříkal proč. Když se člověk zeptal proč, dostal pohlavek. Hoppy nám neříká idioti, a když chceme něco vědět, nezačne zuřit. Je to jediný učitel, který se nás vždycky ptá: Rozuměli jste, co jsem říkal? Chce se někdo na něco zeptat?

Všechny šokuje, když nám vypráví, že bitva u Kinsale v roce 1601 byla nejsmutnějším dnem irských dějin, že dopadla nerozhodně a že krutosti a zvěrstva páchaly obě strany.

Krutosti na obou stranách? Na irské straně? Jak je to možné? Všichni ostatní učitelé nám říkali, že Irové vždycky bojova

217

li ušlechtile, vždycky si vedli férově. Přednese básničku, kterou se musíme naučit nazpaměť.

Do bitvy vytrhli, leč všichni padli,

byť statečně hleděli v sokův štít.

Čestně si vedli, však zle se bili,

Kouzla a čáry triumf oslavily.

Jestliže prohráli, pak to bylo kvůli zrádcům a udavačům. Ale já chci vědět, jak to bylo s irskými zvěrstvy.

Pane, páchali Irové zvěrstva v bitvě u Kinsale?

Jistěže páchali. Je zaznamenáno, že zabíjeli zajatce, ale nebyli o nic lepší ani horší než Angličané.

Pan O’Halloran nemůže lhát. Je to ředitel. Po celá léta nám říkali, že Irové byli vždycky čestní a pronášeli statečné řeči, než je Angličani pověsili. A teď nám Hoppy O’Halloran povídá, že Irové páchali zlo. Příště nám snad řekne, že Angličani byli dobří. Říká: Musíte studovat a učit se, abyste si na dějiny a všechno ostatní utvořili svůj vlastní názor, ale s prázdnou hlavou nikam nedojdete. Nacpěte si hlavu vědomostmi. Je to vaše pokladnice a nikdo vám z ní nemůže nic vzít. Kdybyste vyhráli Irskou národní cenu a koupili si dům, který si chcete vybavit, naplnili byste ho odpadky a smetím? Vaše hlava je váš dům, a když si ji naplníte odpadky z kina, shnijou vám v ní. Můžete být chudí, můžete mít rozbité boty, ale vaše hlava je palác.

Zavolá si nás jednoho po druhém k tabuli a prohlíží nám boty. Ptá se, proč jsou rozbité nebo proč žádné nemáme. Povídá nám, že je to ostuda a že uspořádá tombolu, aby získal peníze a my jsme měli na zimu pevné teplé boty. Rozdá nám bločky s losy a my zaplavíme celý Limerick losy botového fondu Leamyho školy, první cena pět liber, pět dalších cen po libře. Jedenáct kluků bez bot dostane nové boty. Malachy ani já nedostaneme nic, protože boty máme, přestože jsou podrážky prošoupané, a nám nejde do hlavy, proč musíme běhat po celém Limericku a prodávat losy, aby se jiní kluci mohli obout. Fintan Slattery říká, že za dobročinnou práci získáme plno-218

mocné odpustky a Paddy Clohessy mu povídá: Fintane, co kdyby ses konečně šel už jednou pořádně vysrat.

Vím, že táta dělá špatné věci. Vím, že propíjí peníze z podpory a máma si zoufá a musí chodit žebrat do Společnosti svatého Vincenta z Pauly a prosit o zboží na dluh v obchodě u Kathleen O’Connellové, ale nechci se od něj odvracet a utíkat k mámě. Jak bych to mohl udělat, když s ním denně vstávám tak časně, že ještě celý svět spí? Rozdělá oheň, uvaří čaj a zpívá si pro sebe nebo mi šeptem čte noviny, tak aby nevzbudil zbytek rodiny. Mikey Molloy mi ukradl Kukulína, anděl ze sedmého schodu se odstěhoval někam pryč, ale můj otec je ráno pořád můj. Brzy ráno mu chodí Irish Press a on mi vypráví o světě, o Hitlerovi, o Mussolinim a o Francovi. Říká, že tahle válka se nás netýká, protože Angličani už zase chystají nějaký podraz. Povídá mi o velikém Rooseveltovi ve Washingtonu a o velikém De Valerovi v Dublinu. Ráno máme celý svět pro sebe a nikdy mi neříká, že mám zemřít pro Irsko. Vypráví mi o starých časech v Irsku, kdy Angličani bránili katolíkům mít vlastní školy, protože chtěli, aby lidi byli hloupí, a kdy se katolické děti scházely v lesních školách v divočině a učily se angličtinu, irštinu, latinu a řečtinu. Lidi milovali poznání. Milovali příběhy a poezii, přestože jim to nijak nepomohlo sehnat práci. Muži, ženy a děti se shromažďovali v nepřístupných roklích a poslouchali velké učitele a všichni se divili, kolik toho může člověk nosit v jedné hlavě. Učitelé riskovali život, když chodili od rokle k rokli a od houštiny k houštině, protože kdyby je Angličani přistihli, jak učí, byli by odtransportováni do ciziny nebo by mohli dopadnout ještě hůř. Říká mi, že škola je dnes lehká, že se nemusíme učit slavné dějiny Irska v rokli. Když se budu dobře učit, vrátím se jednoho dne do Ameriky a dostanu práci v kanceláři, budu sedět u stolu, v kapse budu mít dvě plnicí pera, červené a modré, a budu rozhodovat. Budu schovaný před deštěm, budu mít oblek a boty a teplý byt, a co víc by si člověk mohl přát? Říká, že v Americe může člověk dělat cokoli, že je to země neomezených možností. Můžeš být rybářem v Maine nebo farmářem v Kalifornii. Amerika není jako Limerick, šedivé město, kde zabíjí řeka.

219

Když má člověk otce po ránu u ohně jen pro sebe, nepotřebuje Kukulína ani anděla na sedmém schodu ani nic jiného.

Večer nám pomáhá s cvičeními. Máma říká, že v Americe se jim říká domácí úkoly, ale tady jsou to cvičení, z počtů, z angličtiny, z irštiny a z dějepisu. S irštinou nám nepomůže, protože je ze severu a rodnou řeč neumí. Malachy mu navrhne, že ho naučí všechna irská slova, která zná, ale táta říká, že je pozdě, že starého psa novým kouskům nenaučíš. Před spaním sedáme kolem krbu a když řekneme: Táto, vyprávěj nám něco, vymyslí si příběh o někom, kdo bydlí vedle v ulici, a v tom příběhu nás vozí po celém světě, po nebi a pod mořem a zase se vrátí zpátky do ulice. Každý v tom příběhu má jinou barvu a všechno je naruby a pozpátku. Automobily a letadla plují pod vodou a ponorky létají vzduchem. Žraloci sedí na stromech a obří lososi závodí s klokany na Měsíci. Lední medvědi zápasí se slony v Austrálii a tučňáci učí Zulukafry hrát na dudy. Když skončí s vyprávěním, jde s námi nahoru a klečí s námi, když se modlíme. Přeříkáváme Otčenáš, Zdrávas Maria, Bože, požehnej papeži, Bože, požehnej mámě, Bože, požehnej naší mrtvé sestře a bratrům, Bože, požehnej Irsku, Bože, požehnej De Valerovi a Bože, požehnej každému, kdo dá tátovi práci. Říká: Jděte spát, chlapci, protože svatý Bůh vás vidí a vždycky pozná, jestli nejste hodní.

Myslím si, že můj otec je jako nejsvětější Trojice, že jsou v něm tři lidi, jeden ráno s novinami, druhý večer, který vypráví příběhy a modlí se, a pak třetí, který dělá zlé věci, chodí domů a páchne po whisky a chce, abychom umřeli pro Irsko.

Je mi smutno z těch zlých věcí, ale nikdy se od něj neodvrátím, protože ten ranní táta je můj skutečný táta, a kdybych byl v Americe, řekl bych mu: Mám tě rád, táto, jak to říkají ve filmech, ale v Limericku to říct nemůžete, protože by se vám vysmáli. Je možné říkat, že máte rád Boha, malé děti a koně, kteří vyhrávají, ale všechno ostatní je mozek naměkko.

Ve dne v noci nás v kuchyni sužujou lidi, co vynášejí kýble. Máma říká, že nás nezabije řeka Shannon, ale smrad ze záchodu za dveřmi. Ten je už tak dost hrozný v zimě, kdy všechno

220

přetéká a prosakuje pode dveřmi, ale ještě horší je to za tepla, když je plno much, masařek a krys.

Vedle záchodu je stáj, kde bydlí velký kůň z Gabbetových uhelných skladů. Jmenuje se Finn a všichni ho máme rádi, ale čeledín z uhelných skladů o stáj náležitě nepečuje a smrad ze stáje putuje zase k nám do našeho domu. Smrad ze záchodu a ze stáje přitahuje krysy, které pak musí chytat náš nový pes. Jmenuje se Lucky. Lucky krysy vyslídí, drží je v šachu, a myje pak umlátíme kameny nebo holemi nebo je ve stáji propíchneme vidlemi. Dokonce i kůň se krys bojí a my si musíme dávat dobrý pozor, když se vzpíná na zadních. Ví, že my nejsme krysy, protože mu nosíme jablka, která natrháme za městem v ovocném sadu.

Někdy nám krysy utečou a vběhnou k nám do domu do jámy na uhlí pod schody, kde je tma jak v pytli, takže je tam nevidíme. Nemůžeme je najít, ani když přineseme svíčku, protože si hned vyhrabávají díry a my nevíme, kde je hledat. Když máme oheň, uvaříme vodu a pomalu ji lijeme z konvice do díry, což krysy vyžene a pak nám probíhají mezi nohama zase zpátky ven, pokud je Lucky nechytne ve dveřích do zubů a nevytřese z nich duši. Dalo by se čekat, že krysy sežere, ale on je nechá ležet na ulici s vyhřezlými střevy a běží si k otci pro kousek chleba namočený v čaji. Lidi v ulici říkají, že se na psa chová divně, ale co byste taky čekali od McCourtovic psa.

Jak se objeví krysa nebo se o ní někdo jen zmíní, prchá máma ze dveří ven na ulici. Raději by prochodila zbytek života po ulicích, než aby zůstala minutu v domě, kde je krysa, a nemá ani chvilku klid, protože ví, že kvůli stáji a záchodu se motá vždycky nějaká krysa s mláďaty poblíž a číhá na večeři.

Bojujeme s krysami a se smradem ze záchodu. Rádi bychom nechávali dveře otevřené, když je teplo, ale nejde to, protože kolem pořád chodí lidi s přetékajícími kýbly. Některé rodiny jsou horší než jiné, ale táta je nesnáší všechny, přestože mu máma říká, že za to nemůžou, když před sto lety postavili domy bez záchodů, kromě toho jednoho, který máme za dveřmi my. Táta říká, že lidi by měli vynášet kýble v noci, když spíme, aby nás smrad nerušil.

221

Mouchy jsou skoro stejně strašné jako krysy. Za teplých dnů se slétají ve stáji a když někdo vylévá kýbl, slétají se na záchodě. Když máma vaří, slétají se v kuchyni a táta říká, že je odporné, když pomyslíš, že moucha, která zrovna sedí na cukřence, seděla ještě před minutou na záchodové míse nebo na tom, co je v ní. Když má někdo otevřený bolák, mouchy si ho najdou a už ho trápí. Ve dne si užíváme s mouchami, v noci s blechami. Máma říká, že blechy mají aspoň tu výhodu, že jsou čisté, ale mouchy jsou špinavé, člověk nikdy neví, odkud zrovna přiletěly, a roznášejí spoustu nemocí.

Krysy se dají honit a zabíjet, mouchy a blechy můžete plácnout a zabít, ale se sousedy, co chodí s kýblem, se nedá dělat nic. Když si zrovna hrajeme na ulici a vidíme někoho s kýblem, začneme křičet: Kýbl se nese, zavřít dveře, zavřít dveře, a ten, kdo je doma, běží ke dveřím. Když je teplo, musíme běhat ke dveřím v jednom kuse, protože víme, které rodiny nosí nejhorší kýble. V některých rodinách, jejichž otec má práci, si navykli vařit s kořením karí a jejich kýble jsou proslulé smradem, který stoupá až do nebes a nám se z něj dělá zle. Teď, když je válka a muži posílají z Anglie peníze, vaří stále více rodin s karí a náš dům je plný smradu ve dne v noci. Rozeznáváme rodiny s karí a rodiny se zelím. Mámě je zle pořád, táta se vydává na dlouhé procházky za město a my si hrajeme venku co nejdál od záchodu. Táta už si nestěžuje na řeku Shannon. Ví, že záchod je horší, a vezme mě s sebou, když si jde stěžovat na radnici. Úředník povídá: Pane, jediné, co vám můžu říct, je: Odstěhujte se. Táta říká, že si to nemůžeme dovolit, a muž na to, že on s tím nic nenadělá. Táta povídá: Tohle není Indie. Tohle je křesťanská země. Ulice potřebuje víc záchodů. Muž říká: Očekáváte snad, že Limerick začne stavět záchody v domech, které se stejně rozpadají a které budou po válce zbourány? Táta říká, že nás ten záchod může všechny zabít. Muž říká, že žijeme v nebezpečných časech.

Máma řekne, že bude těžké udržet oheň dost dlouho, aby se uvařil vánoční oběd, ale když jdu na oběd do nemocnice, musím se umýt od hlavy až k patě. Nepřenesla by přes srdce, kdy

222

by sestra Rita řekla, že jsem zanedbaný nebo zralý na další nemoc. Časně ráno před mší uvaří v hrnci vodu a málem mi sedře vlasy z hlavy. Vytírá mi uši a drhne kůži tak silně, až mě to pálí. Obětuje dvoupenci na autobus do nemocnice, ale zpátky budu muset jít pěšky, což mi jen prospěje, protože budu nacpaný jídlem, a teď musí znova rozdělat oheň, aby uvařila vepřovou hlavu, zelí a moučné bílé brambory, což se jí zase jednou podařilo sehnat díky laskavé péči Společnosti svatého Vincenta z Pauly, nicméně je rozhodnuta, že tohle je naposledy, co slavíme narození našeho Pána vepřovou hlavou. Příští rok si dáme husu nebo pěknou šunku, proč bychom nemohli, není snad Limerick proslavený po celém světě svou šunkou?

Sestra Rita mě vítá: No to se podívejme, náš malý voják, a jak vypadá zdravě. Žádné maso na kostech, ale i tak. A ted mi řekni, byl jsi ráno na mši?

Byl, sestro.

U přijímání taky?

Taky, sestro.

Zavede mě do prázdného oddělení a řekne, ať se posadím na židli a že za chvilku dostanu oběd. Odejde a já přemýšlím, jestli budu jíst s jeptiškami a sestřičkami, nebo na oddělení s dětmi, které dostávají vánoční oběd. Za chvíli mi přinese oběd dívka v modrých šatech, která mi nosila knihy. Postaví podnos na kraj postele a já si přitáhnu židli. Mračí se na mě a tvář se jí zkřiví. Tady máš oběd, ale knihy ti žádné nepřinesu.

Oběd je skvělý, krocan, bramborová kaše, hrášek, pudink s piškotem a hrnek čaje. Pudink s piškotem vypadá moc lákavě a já neodolám a pustím se do něj nejdřív, protože to nikdo nepozná, když jsem tu sám, ale zrovna když jsem v nejlepším, přijde dívka v modrém s chlebem a povídá: Co to děláš?

Nic.

Ale ano. Jíš sladké před obědem, a vyběhne ven a křičí: Sestro Rito, sestro Rito, pojďte sem, rychle, a jeptiška přispěchá do pokoje: Francisi, jsi v pořádku?

Ano, sestro.

Není v pořádku, sestro. Cpe se pudinkem s piškotem před večeří. To je hřích, sestro.

223

Ach tak. No, běž si teď, drahá, po svých a já si o tom s Francisem promluvím.

To byste měla, sestro, jinak budou všechny děti v nemocnici jíst sladké před obědem a kampak by to vedlo?

Pravda, pravda, kampak by to vedlo. Tak už běž.

Dívka odejde a sestra Rita se na mě usměje. Pámbůh jí odpusť, té nic neujde, i když je popletená. Musíme s ní mít trpělivost, Francisi, když je tak postižená.

Odejde a v prázdném oddělení je ticho, a když dojím, nevím, co mám dělat, protože mi nikdo nic neřekl. V nemocnici a ve škole vám vždycky říkají, co máte dělat. Čekám dlouho, než přijde dívka v modrých šatech pro podnos. Dojedl jsi? říká.

Ano.

No, tak to je všechno, můžeš jít domů.

Děvčata, která to nemají v hlavě v pořádku, mi určitě nemají co říkat, abych šel domů, a já nevím, jestli bych neměl počkat na sestru Ritu. Sestřička na chodbě mi říká, že sestra Rita večeří a nikdo ji nesmí obtěžovat.

Z Union Cross na Kasárenský vršek je to hodně dlouhá cesta, a když přijdu domů, všichni jsou nahoře v Itálii a krmí se vepřovou hlavou, zelím a moučnými bílými bramborami. Vyprávím jim o svém vánočním obědě. Máma chce vědět, jestli jsem jedl se sestřičkami a s jeptiškami, a trochu se zlobí, když jí povím, že jsem jedl sám na oddělení, protože takhle se s dítětem zacházet nemá. Říká, ať si sednu a dám si kousek vepřové hlavy, a já se snažím nacpat si ještě jedno sousto do pusy, ale jsem tak plný, že si musím lehnout do postele a břicho mám na míli roztažené.

Je časně ráno a venku stojí auto, první auto, které se kdy na ulici objevilo. Nějací muži v oblecích nahlížejí do dveří Finnovy stáje, a něco musí být v nepořádku, protože na ulici jinak na muže v obleku nenarazíte. V nepořádku je Finn. Leží na zemi, kouká ze stáje do ulice a kolem huby má něco bílého, vypadá to jako mléko. Čeledín, který se o Finna stará, říká, že ho takhle ráno našel a že je to zvláštní, protože jinak bývá vždycky na nohou a čeká na krme

224

ní. Muži vrtí hlavou. Můj bratr Michael se ptá jednoho z nich: Pane, co je Fínnovi?

Je nemocný, synku. Běž domů.

Čeledín, který se o Finna stará, je cítit po whisky. Říká Michaelovi: Ten kůň je vyřízenej. Musíme ho zastřelit.

Michael mě tahá za ruku. Franku, nesmějí ho zastřelit. Řekni jim to. Jsi velký.

Čeledín povídá: Běž domů, chlapče. Běž domů.

Michael se na něho vrhne, kope do něj, zatíná mu nehty do zápěstí, až ho muž odstrčí a on odletí. Drž si toho svýho bratříčka, říká mi, drž si ho.

Jeden z mužů vytáhne z tašky něco žlutohnědého, jde k Finnovi, přiloží mu to k hlavě a ozve se ostré prásknutí. Finn se zachvěje. Michael ječí na toho muže a vrhne se taky na něho, ale ten mu říká: Kůň byl nemocný, synku. Takhle je mu líp.

Muži v oblecích odjedou a čeledín ze stáje povídá, že musí počkat na náklaďák, který Finna odveze, že ho tady nemůže nechat samotného, protože by se do něj pustily krysy. Ptá se, jestli bychom koně s naším psem Luckým nepohlídali, zatímco on si odskočí do hospody, protože jestli si nedá hned jednu pintu, tak zplesniví a zmodrá.

Krysy nemají nejmenší šanci se k Finnovi dostat, protože malý Michael ho hlídá s klackem stejně velkým, jako je on sám. Když se čeledín vrátí, je cítit pivem a za chvíli přijede velký náklaďák, aby koně odvezl, a tři muži sesunou dvě dlouhá prkna z korby náklaďáku k Finnově hlavě. Muži a čeledín ze stáje přivážou k Finnovi lano a táhnou ho po prknech nahoru a lidi z uličky na ně křičí, protože v prknech jsou hřebíky a třísky, za které se Finn zachytává a které mu strhávají kusy kůže a z těla na prkna tryská jasně růžová koňská krev.

Vždyť toho koně nadobro zničíte.

Nemáte kouska úcty k mrtvému?

Opatrně s tím ubohým koněm.

Čeledín ze stáje říká: Pro lásku Boží, co řvete? Dyť to je jenom mrtvej kůň, a Michael se k němu znovu se sklopenou hlavou rozeběhne a jeho pěstičky začnou pracovat, dokud ho čeledín neodstrčí, až upadne na záda, načež se na čeledína vyřítí

máma s takovou zběsilostí, že ten přeskočí prkna a Finnovu mrtvolu a utíká pryč. Vrátí se večer opilý vyspat se z opice a když odejde, seno doutná, pak vzplane a stáj shoří do mrtě, krysy běhají uličkou a v patách mají všechny kluky a psy, kteří je pronásledujou, dokud nezmizí v ulicích fajnových lidí.

226

9

Máma říká: Alphie stačí. Jsem utahaná. Končím. Už žádné děti.

Dobrá katolická žena musí plnit manželské povinnosti a být poslušná svého manžela, jinak se dočká věčného zatracení, říká táta.

Máma povídá: Na věčné zatracení se už těším, hlavně že nebudou žádné další děti.

Co má táta dělat? Je válka. Angličtí agenti verbují Iry na práci ve zbrojovkách, platí dobře, v Irsku práce není, a jestliže ho žena nechce, v Anglii je ženských dost, když všichni schopní muži bojují proti Hitlerovi a Mussolinimu, a můžete si dělat, co chcete, pokud si budete pamatovat, že jste Ir a nižší třída a nebudete chtít se povznést nad svoje společenské postavení. V celé ulici dostávají rodiny telegramy s peněžními poukázkami od otců, co pracují v Anglii. Ženou se na poštu, vyzvednou peníze a můžou si nakoupit a v sobotu večer a v neděli ráno se můžou předvádět světu. Kluci se v sobotu dají ostříhat a ženy si natočí vlasy rozpálenou kulmou. Jsou to teď velké dámy, protože si můžou dovolit sedadlo za šestipenci nebo i za šilink v kině Savoy, kde se setkáte s lepší sortou lidí, než s tím póvlem, co se tlačí za dvě pence na bidýlku v Lyrice, neustále pokřikuje na plátno a představte si, oni povzbuzují Afričany, když vrhají oštěpy na Tarzana, nebo Indiány, když skalpují kavalérii Spojených států. Po nedělní mši se noví boháči nesou pyšně domů, kde se nacpou masem a brambory a spoustou sladkostí a dortů, a dámy berou jako samozřejmost, že pijí čaj z křehkých šálků, které stojí na podšálcích, jež zachycují přetékající kapky, a když šálek zvedají, natáhnou malíček, aby ukázaly, jak jsou vzneše

227

né. Některé přestanou úplně chodit do rybáren, protože na těch místech lze spatřit pouze opilé vojáky s nočními děvami, muže, kteří propíjejí podporu, a jejich ženy, které na ně řvou, ať jdou domů. Novou smetánku je teď vidět v restaurantu Savoy nebo ve Stelle, kde popíjejí čaj, přikusují malé koláčky, dotýkají se s dovolením úst ubrouskem, domů se vracejí autobusem a stěžují si, že obsluha už není to, co bývala. Mají zavedenou elektřinu, takže vidí věci, které předtím neviděli, a když padne soumrak, zapnou si nový rozhlasový přijímač, aby se dozvěděli, jak pokračuje válka. Děkují Bohu za Hitlera, protože kdyby ten neprošel celou Evropou, irští mužové by ještě dnes seděli doma a drbali se na zadku ve frontě před pracovním úřadem. V některých rodinách zpívají:

Sup šup šupsajdá,

Francie se rozpadá.

Anglie už prohrává,

Německo nám chleba dá.

Když je chladno, zapnou elektrický krb, protože je to pohodlné, sednou si v kuchyni, poslouchají zprávy a litují sice anglické ženy a děti, které umírají pod německými bombami, ale podívejte, co dělali oni nám osm set let.

Rodiny, co mají otce v Anglii, to dovedou pyšně dávat najevo rodinám, co je tam nemají. Když je čas k obědu nebo k večeři, postaví se matky zbohatlice do dveří a volají na své děti: Mikey, Kathleen, Paddy, pojďte k obědu. Máme krásnou jehněčí kýtu s dobroučkým zeleným hráškem a bíloučké moučné brambory.

Seane, Josie, Peggy, pojďte honem na večeři, pojďte domů na čerstvý chlebíček s máslem a obrovská kachní vajíčka, jaká nikdo v ulici nemá.

Brendane, Annie, Patsy, pojďte na pečené jelítko, horké párečky a na piškotek s ovocem a se šlehačkou máčený v nejlepším španělském sherry. V takových chvílích nám máma říká, abychom zůstali doma. Nemáme nic než chleba a čaj a ona nechce, aby nás škodolibí sousedi viděli s vyplazeným jazykem, jak trpíme tou nád

228

hernou vůní, která se line celou ulicí. Říká, že podle toho, jak se se vším vytahujou, se snadno pozná, že jsou zvyklí nemít nic. Jsou to věru přízemní povahy, když musejí vykřikovat na celý svět, co mají k večeři. Říká, že nám takhle chtějí dát najevo, jak si od nás drží odstup, protože náš táta je cizinec ze severu a nechce mít s nikým z nich nic společného. Táta říká, že všechno to jídlo je za anglické peníze, které těm lidem žádné štěstí nepřinesou, ale co se dá čekat v Limericku od lidí, kteří vydělávají na Hitlerově válce a jsou ochotní pracovat a bojovat za Anglány. Říká, že on by do Anglie nikdy nešel, aby Anglánům pomáhal vyhrát válku. Máma povídá: Ne, ty radši zůstaneš tady, kde není žádná práce a pomalu ani kousek uhlí, abychom si uvařili vodu na čaj. Ne, ty zůstaneš tady a kdykoliv to na tebe přijde, propiješ podporu. Budeš se dívat na své syny, jak chodí v rozbitých botách a zadek jim kouká z kalhot. Ve všech domech v ulici mají elektřinu a my jsme šťastní, když máme svíčku. Bože na nebi, kdybych měla na cestu, odjela bych do Anglie sama, protože ženské v továrnách určitě taky potřebují.

Táta říká, že továrna není nic pro ženu.

Máma na to: Sedět na zadku u ohně není nic pro chlapa.

Ptám se táty: Proč nemůžeš do Anglie, táto, abychom měli elektřinu a rádio a máma mohla stát ve dveřích a říkat celému světu, co máme k večeři?

On na to: Copak nechceš mít otce tady doma u sebe?

Chci, ale můžeš se vrátit, až válka skončí, a všichni pojedeme do Ameriky.

Ach jo, ach, jo, povzdychne si. Tak dobře, po vánocích odjede do Anglie, protože Amerika je teď ve válce a věc tedy bude spravedlivá. Nikdy by nejel, kdyby do toho nešli Američani. Povídá mi, že teď budu hlava rodiny já, a přihlásí se u agenta na práci do továrny v Coventry, což, jak každý říká, je nejbombardovanější město v Anglii. Agent říká: Pro lidi, kteří chtějí dělat, je práce dost. Můžete dělat přesčasy, můžete pracovat do úpadu, a když budete šetřit, kamaráde, bude z vás na konci války Rockefeller.

Ráno vstáváme brzo, abychom vyprovodili tátu na nádraží. Kathleen O’Connellová v obchodě ví, že táta jede do Anglie

229

a že se odtamtud pohrnou peníze, takže dá mámě mileráda na dluh čaj, mléko, cukr, chleba, máslo a vajíčko.

Jedno vajíčko.

Máma povídá: Tohle vajíčko je pro vašeho otce. Musí se pořádně najíst na tu dlouhou cestu, která ho čeká.

Vajíčko je uvařené natvrdo a táta loupe skořápku. Nakrájí je na pět dílů a každému z nás dá jeden, abychom si ho dali na chleba. Máma povídá: Nebuď takový hlupák. Táta říká: K čemu je člověku celé vajíčko? Máma má slzy na řasách. Odtáhne si židli ke krbu. Jíme chleba s vajíčkem a díváme se na ni, jak pláče, až řekne: Co čumíte?, a odvrátí se a dívá se do popela. Její chléb s vajíčkem zůstal na stole a já přemýšlím, jaké s ním má asi plány. Vypadá lákavě a já mám pořád hlad, ale táta vstane a odnese jí ho i s čajem ke krbu. Máma vrtí hlavou, ale on jí ho vtiskne do ruky a ona jí a pije, posmrkuje a pláče. Táta chvíli sedí a dívá se na ni, je zticha a potom pohlédne na hodiny a povídá: Je čas jít. Nasadí si čepici a zvedne kufr. Máma zabalí Alphieho do staré deky a vydáme se do ulic Limericku.

Na ulicích jsou další rodiny. Odjíždějící otcové jdou v čele, matky nesou děti a tlačí kočárky. Matky s kočárky říkají ostatním matkám: Pane na nebi, musíte být utahaná z toho nošení dítěte. Položte mi ho tady do kočárku, ať si trochu odpočinete. Kočárky jsou nacpané čtyřmi pěti dětmi, které ječí, protože kočárky jsou staré, mají polámaná kola, a děti se v nich natřásají, až je jim špatně a zvracejí snídani.

Muži na sebe volají: Bezvadnej den, Micku. Budeme mít pěknou cestu, Joe. Taky bych řek, Micku. No, a co takhle pintu před odjezdem, Joe. To není špatnej nápad, Micku. Když už jedem, proč bychom se trochu nenamázli, Joe.

Smějou se a ženy za nimi mají slzy v očích a červené nosy.

Hospody u nádraží jsou plné mužů, kteří propíjejí peníze, jež dostali od agentů na jídlo na cestu. Dávají si poslední pivo, poslední kapku whisky na irské půdě, protože bůhví, že je to možná naposledy, Micku, když ti skopčáci teď tak bombardujou tu Anglii, krátce po tom, co oni dělali všechna ta zvěrstva nám, a není to hotová tragédie, že tam musíme jet a zachraňovat prdel starýmu nepříteli?

230

Zeny stojí před hospodou a povídají si. Máma říká paní Meehanové: Za první peníze, které nám přijdou, koupím v obchodě pořádnou snídani, aby měli v neděli ráno všichni svoje vajíčko.

Podívám se na svého bratra Malachyho. Slyšels to? Vlastní vajíčko v neděli ráno. Božínku, já už vím, co se svým vajíčkem udělám. Naklepnu ho na konci, opatrně rozbiju skořápku, nadzvednu lžičkou, nacpu máslo do žloutku, posolím, počkám si chvilku, olíznu lžičku, naberu, přisolím, přidám další máslo, dám do pusy, ach, Bože na nebi, jestli má nebe nějakou chuť, tak to musí být chuť osoleného vajíčka s máslem, a hned po vajíčku je na světě nejlepší čerstvý teplý chleba a hrnek sladkého zlatého čaje.

Někteří muži už jsou tak opilí, že nemůžou chodit, a angličtí agenti platí střízlivým mužům, aby je odtáhli z hospody a posadili je na veliký valník tažený koňmi, který je odtáhne na nádraží, kde je nacpou do vlaku. Agenti si zoufají, protože nemůžou dostat lidi z hospod. Pojďte, chlapi. Ujede vám vlak a přijdete o dobrou práci. Pojďte, chlapi, v Anglii je Guiness taky. Máme tam Jamesona. No tak, chlapi. Propíjíte peníze na jídlo a žádné další už nedostanete.

Muži říkají agentům, ať jim políbí jejich irskou prdel a ať jsou rádi, že jsou vůbec živí, ať jsou šťastní, že nevisí na první lampě za to, co Irsku provedli. A muži začnou zpívat:

Na Mountjoy v pondělí ráno, na kopci u brodu, visí tam Kevin Barry za vlast a svobodu.

Vlak houká ve stanici a agenti zapřísahají ženy, aby své muže vytáhly z hospody, a muži klopýtají ven, zpívají, pláčou a objímají ženy a děti a slibují, že pošlou tolik peněz, že se z Limericku stane druhý New York. Stoupají po schodech k nádraží a ženy s dětmi za nimi volají:

Kevine, lásko, dávej na sebe pozor a nenos propocené košile.

231

Usuš si ponožky, Michaele, nebo tě puchýře úplně zničí.

Paddy, nepřeháněj to s tím pitím, slyšíš mě, Paddy?

Táto, táto, nejezdi, táto.

Tommy, nezapomeň posílat peníze. Děti jsou kost a kůže.

Petře, nezapomeň užívat léky, víš, že jsi chabrus na plíce, Pámbůh nám pomáhej.

Larry, bacha na ty bomby.

Christy, ne aby sis začínal s Angličankama. Jsou celý prolezlý nemocema.

Jackie, vrať se. Nějak to zvládnem. Nejezdi, Jack-í-í, Jack-í-í, ach, Jéžiši, nejezdi.

Táta nás pohladí. Říká, abychom nezapomínali na své náboženské povinnosti, ale především abychom poslouchali mámu. Stojí před ní a dívají se na sebe. Máma má v náručí malého Alphieho. Říká mu: Dávej na sebe pozor. Táta postaví kufr na zem a obejme ji. Chvíli tak stojí v objetí, až dítě mezi nimi začne křičet. Táta kývne na pozdrav, zvedne kufr, vyjde po schodech k nádraží, otočí se, zamává, a je pryč.

Když jsme zase doma, povídá máma: Mně je to jedno. Třeba je to marnotratnost, ale rozdělám oheň a uvařím ještě jeden čaj, protože se nestává každý den, aby váš otec jel do Anglie.

Sedíme u krbu, pijeme čaj a pláčeme, protože jsme bez táty, až nakonec máma povídá: Nebrečte, nebrečte. Teď, když váš otec odjel do Anglie, všechno naše trápení určitě skončí.

Určitě.

Máma sedí s Bridey Hannonovou u krbu nahoře v Itálii, kouří woodbinky a pijou čaj a já sedím na schodech a poslouchám. Od té doby, co máme tátu v Anglii, dostáváme z obchodu Kathleen O’Connellové všechno, co chceme, a zaplatíme to, až nám za čtrnáct dní pošle první peníze. Máma říká Bridey, že už se nemůže dočkat, až se dostane z téhle hnusné ulice a bude bydlet někde, kde je slušný záchod, který nebudeme mít společný s půlkou světa. Všichni budeme mít nové boty a kabáty, abychom nemokli, a ze školy už nebudeme chodit vyhladovělí. V neděli k snídani budeme mít vajíčka a pečenou slaninu a k obědu šunku se zelím a brambory. Pořídíme si elektrické osvětlení, proč ne?

232

Copak se Frank a Malachy nenarodili v Americe, kde ho má každý?

Teď musíme jenom dva týdny počkat, až u nás na dveře zaklepe kluk, co roznáší telegramy. Táta se nejdřív bude muset v Anglii zapracovat, koupit si pracovní oblečení a sehnat bydlení, takže první peníze nebudou velké, tři libry nebo tři libry deset, ale brzo budeme dostávat tolik, co ostatní rodiny v uličce, pět liber týdně, zaplatíme dluhy, koupíme si nové oblečení a uložíme něco stranou na dobu, kdy se všichni zabalíme, odstěhujeme do Anglie a ušetříme si tam na cestu do Ameriky. Máma by si mohla taky sehnat práci v továrně na bomby nebo něco podobného, a Pámbůh ví, že sami sebe nepoznáme, jak se nám pohrnou peníze. Není sice nadšená, že se naučíme anglický přízvuk, ale lepší anglický přízvuk než prázdné břicho.

Bridey říká, že je jedno, jaký přízvuk Ir má, protože stejně nikdy nezapomene, co mu Angličané udělali osm set dlouhých let.

Už jsme poznali, jak to v ulici vypadá v sobotu. Víme, že některé rodiny, třeba Downesovi odnaproti, dostávají telegram dřív, protože pan Downes je spořádaný muž, který si v pátek umí dát jednu nebo dvě pinty a jít se domů vyspat. Víme, že muži jako on spěchají na poštu, jakmile dostanou výplatu, takže jejich rodiny neznají strach, že by musely na peníze čekat. Muži jako pan Downes posílají svým synům odznaky R. A. F., aby si je přišili na kabát. Chceme je taky a taky jsme tátovi před odjezdem řekli: Nezapomeň na odznaky R. A. F., táto.

Vidíme, jak kluci, co rozvážejí telegramy, zabočí s koly do naší uličky. Jsou to šťastní doručovatelé, protože spropitné, které dostanou, je v našich ulicích a uličkách větší, než všechno, co dostávají v nóbl ulicích a na hlavních třídách, kde vám boháči nepřejí ani páru ze svýho chcaní.

Rodiny, které obdrží telegram dřív, vypadají spokojeně. Budou mít celou sobotu na to, aby si peněz užily. Budou nakupovat, jíst a celý den přemýšlet o tom, kam půjdou večer, což je skoro stejně tak skvělé jako už tam být, protože když máte v sobotu večer v kapse pár šilinků, je to ten nejbáječnější večer v týdnu.

Jsou rodiny, kterým nechodí telegram každý týden a poznáte je podle toho, jak úzkostně se tváří. Paní Meagherová čeká už dva měsíce každou sobotu u dveří. Matka říká, že by se propadla hanbou, kdyby měla takhle čekat u dveří. Děti si hrají na ulici a vyhlížejí doručovatele. Hej, kluku telegramáku, nemáš něco pro Meagherovy? Když řekne ne, říkají: Víš to jistě?, a on na to: Jasně. Vím přece, co mám v brašně.

Všichni vědí, že telegramáci končí, když Anděl Páně odbíjí šestou, a tma přináší ženám a dětem zoufalství.

Telegramáku, mohl by ses prosím tě ještě jednou podívat do brašny? Proboha, prosím.

Už jsem se díval. Nic pro vás nemám.

Proboha, podívej se ještě. Jmenujeme se Meagherovi. Podíváš se?

Vím zatraceně dobře, že se jmenujete Meagherovi, a už jsem se díval.

Děti se na něj věší a on ujíždí na kole a kope do nich. Ježíšikriste, uhněte mi.

Den skončí, když Anděl Páně odbije šestou. Ti, kteří dostali telegram, večeří pod zářícím elektrickým světlem, a ti, kteří telegram nedostali, musejí zapálit svíčku a zeptat se Kathleen O’Connellově, jestli by jim nedala čaj a chleba na dluh do příštího týdne, kdy s pomocí Boží a Jeho požehnané Matky dostanou telegram.

Pan Meehan z horního konce uličky odjel do Anglie společně s tátou, takže když doručovatel zastaví u Meehanů, víme, že další na řadě budeme my. Máma už má připravený kabát, ve kterém půjde na poštu, ale nehodlá se zvedat ze židle u krbu v Itálii, dokud nebude mít telegram v ruce. Doručovatel jede uličkou a zahýbá k Downesům. Dává jim telegram, dostane spropitné, obrací kolo a vrací se zpátky. Malachy volá: Telegramáku, máš něco pro McCourtovy? Dneska má přijít telegram. Kluk vrtí hlavou a odjíždí pryč.

Máma popotáhne z cigarety. No, máme na to celý den, i když bych radši něco nakoupila dřív, než budou nejlepší šunky v Barryho řeznictví rozebrané. Nemůže se vzdálit od krbu a my nemůžeme z ulice, poněvadž se bojíme, že by doručovatel mohl

234

přijít a my nebyli doma. To bychom pak museli čekat do pondělka, než poukázku na poště proplatí, a celý víkend by byl zkažený. Museli bychom se dívat na Meehanovy a všechny ostatní, jak si vykračují v nových šatech a prohýbají se pod tíhou vajec, brambor a párků, které nakoupili na neděli, než v sobotu večer vyrazí do kina. Ne, nesmíme z domova ani krok, dokud nepřijede kluk s telegramem. Máma říká, že mezi polednem a druhou se nemusíme tolik strachovat, protože většina doručovatelů jde na oběd, ale mezi druhou a Andělem Páně bude určitě velký provoz. Až do šesti se nemusíme bát. Zastavujeme všechny doručovatele. Říkáme jim, že se jmenujeme McCourtovi, že čekáme první telegram, že by to mělo dělat tři libry a něco, a ptáme se, jestli náhodou nezapomněli na telegram napsat naše jméno nebo adresu a jestli jsou si tím jistí. Jeden kluk říká, že se zeptá na poště. Že ví dobře, jaké to je čekat na telegram, protože jeho vlastní otec je vychlastaný starý hovno, co se v Anglii jenom ožírá a v životě nepošle ani penci. Máma uvnitř to slyší a říká nám, že takhle o svém otci nikdy nesmíme mluvit. Tentýž doručovatel se vrátí těsně před Andělem Páně a říká, že se ptal paní O’Connellové na poště celý den, jestli nemají něco pro McCourtovy, ale neměli. Máma se obrátí k vyhaslému popelu v krbu a vysává poslední dobrotu z woodbinky, kterou drží mezi hnědým palcem a spáleným prostředníčkem. Michael, kterému je teprve pět a nemůže ničemu rozumět, dokud mu nebude jedenáct jako mně, chce vědět, jestli budeme mít dneska k večeři smaženou rybu s pomfrity, protože má hlad. Máma povídá: Příští týden, zlatíčko, a on si jde zase hrát na ulici.

Nevím, co se dělá, když nepřijde první telegram. Nemůžu zůstat celý večer venku a hrát si s bratry, protože ostatní děti už odešly a já bych se na ulici styděl a trápil vůní párků, pečených slanin a topinek. Nechci se dívat na elektrické světlo vycházející z oken, když se setmí, nechci poslouchat zprávy BBC ani Rádio Eireann z radiopřijímačů jiných lidí. Paní Meagherová i její děti jsou už doma a svítí u nich jen matné světlo svíčky v kuchyni. Taky se stydí. V sobotu večer zůstávají doma a ne-chodí dokonce ani na mši svatou v neděli ráno. Bridey Hannonová říkala mámě, že paní Meagherová se taky stydí za to, jaké

235

všichni nosí hadry, a že chodí žebrat do chudinského střediska pro veřejnou výpomoc. Máma říká, že to je to nejhorší, co se může nějaké rodině stát. Je to horší než brát podporu, horší než docházet do Společnosti svatého Vincenta z Pauly, horší než žebrat na ulici spolu s dráteníky a pohodnými. Je to ta poslední štace, než dají člověka do chudobince a děti do sirotčince.

Mezi obočím na kořeni nosu mám vřed. Má šedočervenou barvu a svědí. Babička povídá: Nešahej si na ten vřed a nemyj si ho, nebo se ti rozšíří. Kdybych si zlomil ruku, řekla by, abych si na ni nelil vodu, jinak se zlomenina rozšíří. Vřed se mi stejně rozšiřuje až do očí a teď je mám červené a žluté od hnisu, který mi z nich teče a kterým jsou ráno celé slepené. Jsou tak pevně slepené, že si musím násilím prsty zvedat víčka a máma mi musí žlutý hnis otírat hadrem s borovou vodou. Řasy mi vypadávají a když fouká vítr, vlítne mi do očí každé smítko prachu z Limericku. Babička říká, že mám nahaté oči a že je to moje vina, že všechno to trápení pochází z toho, jak za každého počasí vysedávám pod lampou na horním konci uličky s nosem zabořeným do knih, a že to samé čeká Malachyho, jestli toho čtení nenechá. Malého Michaela už taky vidí, jak strká nos do knih, místo aby si hrál venku jako jiné zdravé děti. Knihy, knihy, knihy, říká babička, těma si úplně zničíte oči.

Pije s mámou čaj a slyším ji šeptat: Nejlepší je na to plivnutí svatého Antonína.

Co to je?, ptá se máma.

Tvoje postní plivnutí po ránu. Musíš jít k němu, než se probudí, a plivnout mu na oči, protože plivnutí postící se matky má silně léčivé účinky.

Ale já se vzbudím pokaždé dřív než máma. Otevřu si násilím oči dávno předtím, než se ona pohne. Slyším ji přecházet místnost, a když si nade mne stoupne, aby plivla, otevřu oči. Bože, povídá, ty máš otevřené oči.

Myslím, že už se to lepší.

To je dobře, a jde si lehnout.

Oči se nehojí a tak mě vezme do chudinského střediska, kam chodí chudí lidé k doktorovi a pro léky. Tady se žádá o veřejnou

236

podporu, když je otec mrtvý nebo zmizí a nejsou peníze ani z podpory, ani z výplaty.

Na chodbě před ordinacemi jsou lavice podél stěn. Na lavicích sedí pokaždé plno lidí, kteří si stěžují na svoje neduhy. Stařečkové a stařenky chrchlají, děti vřískají a matky jim říkají: No tak, zlatíčko, no tak. Uprostřed je vysoký stupínek s pultem do výše prsou. Když něco chcete, postavíte se do fronty před stupínkem a čekáte, až na vás dojde řada u pana Coffeyho nebo pana Kanea. Ženy ve frontě jsou stejné jako ty ve Společnosti svatého Vincenta z Pauly. Mají na sobě vlňáky a chovají se k panu Coffeyovi a Kaneovi uctivě, jinak by jim řekli, aby šly domů a přišly, až budou opravdu potřebovat veřejnou podporu nebo poukaz k doktorovi. Pan Coffey a pan Kane se s ženskými rádi zasmějou. Rozhodujou o tom, jestli jste dostatečně zoufalí, abyste mohli dostat veřejnou podporu, nebo jestli jste natolik nemocní, abyste mohli jít k doktorovi. Musíte jim přede všemi vyprávět, co vám schází, a oni se tomu často hlasitě smějou. Říkají: A copak byste potřebovala, paní O’ Sheaová? Lístek k doktorovi, ano? A co vás trápí, paní O’Sheaová? Bolesti, co? Nejspíš vás něco ofouklo. Nebo jste snědla moc zelí. Ze zelí to máte jedna dvě. Smějou se a paní O’Sheaová se směje taky a všechny ženy se smějou a říkají, že pan Coffey a pan Kane jsou veselé kopy a že by trumfli i Laurela a Hardyho, kdyby brali jejich peníze.

Pan Coffey se ptá: Tak jakpak se jmenujete, ženská?

Anděla McCourtová, pane.

A copak je vám?

Jsem tady kvůli synovi, pane. Má něco s očima.

Bože, no to tedy má, ženská. Vypadají hrozně, to vám povím. Vypadají jako dvě vycházející slunce. Japončíci by si je mohli dát na vlajku, ha ha ha. Polil si oči kyselinou nebo co?

Je to nějaká infekce, pane. Loni měl tyfus a teď tohle.

Dobrá, dobrá, nepotřebujeme celý životopis. Tady máte lístek k doktoru Troyovi.

Před ordinací dr. Troye jsou dvě lavice plné lidí. Máma se posadí vedle ženy, která má na nose veliký bolák, který nechce zmizet. Zkoušela jsem všechno, paninko, každou léčebnou kúru, co jich na celým Božím světě je. Je mi třiaosmdesát a ráda

237

bych šla do hrobu zdravá. Nežádám přece tolik, když chci předstoupit před svého Spasitele se zdravým nosem. A copak schází vám, paninko?

Jsem tady se synem. Má něco s očima.

Ach, Pán Bůh požehnej a ochraňuj nás, podívejte na ty oči. To jsou ty nejzhnisanější oči, co jsem v životě viděla. Tak červený oči jsem ještě nikdy neviděla.

To má z infekce, paninko.

Na to znám lék. Potřebujete plodovou blánu.

Co to má být?

Děti to mají na hlavě, když se narodí, je to taková kapucka, vzácná a kouzelná. Sežeňte si plodovou blánu, dejte mu ji na hlavu a každý den, ve kterým je trojka, ho přinuťte zadržet dech na tři minuty, i kdybyste mu měla držet pusu rukou, pak ho třikrát pokropte svěcenou vodou od hlavy k patě a oči se mu zase rozzáří.

A kde bych tu plodovou blánu sehnala?

Tu má přece každá porodní bába, paninko. Co by to bylo za porodní bábu, kdyby neměla plodovou blánu? Ta vyléčí všechny možný nemoci, co máte, a před těma ostatníma vás ochrání.

Máma povídá, že se zeptá sestry O’Halloranové, jestli jí nějaká nezbyla.

Dr. Troy se mi podívá na oči. Okamžitě s tím chlapcem do nemocnice. Vezměte ho na oční oddělení do městské nemocnice. Tady máte výměnný list, aby ho vzali.

Co to má, doktore?

Nejhorší zánět spojivek, jaký jsem kdy viděl, a ještě něco k tomu, co nedokážu rozeznat. Potřebuje to očaře.

Jak dlouho tam bude, doktore?

To ví jen Bůh. Měl jsem to dítě vidět už dávno. V nemocnici jsou muži a kluci s obvazy kolem hlavy, s černými klapkami na očích a se silnými brýlemi. Někteří chodí kolem a oťukávají postele holí. Nějaký člověk celou dobu křičí, že už nikdy nebude vidět, že je ještě mladý a má maličké děti a že už je nikdy neuvidí. Ježíšikriste, Ježíšikriste, a jeptišky jsou zděšené z toho, jak bere jméno Páně nadarmo. Nechte toho, Maurici, nechte toho rouhání. Jste zdravý. Jste živý. Všichni

238

máme své problémy. Kajte se a myslete na utrpení našeho Pána na kříži, na jeho trnovou korunu, na hřeby zaražené do jeho rukou a nohou, na ránu v jeho boku. Maurice naříká: Ach, Ježíši, shlédni na mě a slituj se nade mnou. Sestra Bemadetta ho varuje, že jestli si nebude dávat pozor na jazyk, dají ho na samotku, a on říká: Bože na nebi, což už není tak zlé jako Ježíšikriste, a ona se uklidní.

Ráno musím sejít po schodech dolů pro kapky. Sestřička říká: Tady si sedni na tu vysokou židli a vezmi si bonbón. Doktor má v ruce láhev s něčím hnědým. Říká, abych dal hlavu dozadu, tak je to správně, teď otevři oči, otevři, a naleje mi hnědou vodičku do pravého oka a v lebce mi vyšlehne plamen. Sestřička povídá: Otevři druhé oko, no tak, buď hodný chlapec, a násilím mi drží víčka od sebe, aby mi doktor mohl nalít oheň do druhé poloviny lebky. Otře mi tváře a říká, ať běžím nahoru, ale já sotva vidím a nejraději bych strčil hlavu do ledového potoka. Doktor mi říká: Běž už, buď chlap, buď statečný voják.

Na schodech je všechno hnědé a flekaté. Ostatní pacienti sedí u postelí s jídlem na podnosech. Já tu mám jídlo taky, ale nechci ho, protože se mi hlava může rozskočit. Sedím u postele a chlapec odnaproti se ptá: Hele, ty nechceš ten oběd? Já si ho vezmu, a jde si pro něj.

Chci si lehnout do postele, ale sestra říká: Teď ne, žádné polehávání za bílého dne. Nejsi tak těžký případ.

Musím sedět s očima zavřenýma a všechno je hnědočerné a černohnědé a nejdřív si myslím, že se mi něco zdá, protože slyším: Pane Bože na nebi, není to ten malý chlapec s tyfem, náš malý Frankie? Měsíc a přízračná galeona na moři uprostřed hvězd, jsi to ty, Frankie? Mě totiž povýšili a přesunuli z infekčního oddělení, chvála Bohu, protože tam jsou všechny možné nemoci a nikdy nevíš, jaké choroboplodné zárodky můžeš přinést domů ženě v šatech, a co je s tebou, Frankie, máš obě oči celé hnědé.

Mám zánět, Seamusi.

No jo, než se oženíš, bude zas dobře, Frankie. Oči potřebujou cvičit. Důležité je mrkat. Měl jsem strýce se špatnýma očima a mrkání ho zachránilo. Každý den si sednul a hodinu mrkal,

239

a nakonec mu to pomohlo. Nakonec měl oči jako ostříž, to se musí říct.

Chci, aby mi o mrkání a o silných očích pověděl víc, ale on povídá: A jestlipak si ještě pamatuješ na tu básničku, Frankie, tu krásnou básničku od Patricie?

Stoupne si se smetákem a s kýblem v ruce doprostřed uličky mezi postelemi a začne přednášet báseň o zbojníkovi a všichni pacienti přestanou naříkat a jeptišky a sestry zůstanou stát a poslouchají a Seamus recituje pořád dál, až do konce, a všichni tleskají jako diví a nadšeně volají a on všem říká, že tu básničku miluje a nikdy ji nezapomene, ať půjde kamkoli, a že kdyby nebylo támhle Frankieho McCourta s jeho tyfem a ubohé Patricie Madiganové se záškrtem, která odpočívá v Pánu, nikdy by ji nepoznal, a já jsem najednou slavný po celém očním oddělení Městské domovské nemocnice a všude kolem, a to díky Seamusovi.

Máma za mnou nemůže chodit na návštěvu každý den, protože je to daleko a ona nemá pokaždé dost peněz na autobus, a když jde pěšky, bolí ji kuří oka. Zdá se jí, že už oči vypadají líp, i když těžko říct, když jsou plné té hnědé tekutiny, která vypadá a je cítit jako jód, a když je to něco jako jód, tak to musí pálit. Ale říká se, čím víc hořká medicína, tím rychlejší uzdravení. Dostane povolení brát mě na vycházky do zahrady, když se vyjasní, a tak se mi naskytne zvláštní pohled na pana Timoneye, jak stojí opřený o zeď mezi starými lidmi a oči upírá do nebe. Chci si s ním popovídat, ale musím se zeptat mámy, protože v nemocnici člověk nikdy neví, co se sluší a co ne.

Pane Timoneyi.

Kdo je to? Koho pak to tu máme?

Frank McCourt, pane.

Francis, á, Francis.

Máma říká: Já jsem jeho matka, pane Timoneyi.

No, tak to jste oba dva požehnaní lidé. Já už nemám příbuzný a známý, ani svýho psa Makušlu. A copak tady děláš, Francisi?

Mám v očích zánět.

Prokrista, Francisi, jen ne oči, jen ne oči. Matko Boží, na to jsi ještě moc mladý.

240

Chtěl byste, abych vám četl, pane Timoneyi?

S těma tvýma očima, Francisi? Ne, ne, synku, šetři si oči. Já číst nepotřebuju. Mám už v hlavě úplně všechno. Zamlada jsem byl dost chytrý na to, abych si hlavu nacpal vědomostma, a teď v ní mám knihovnu. Angličani mi zastřelili ženu. Irové utratili mou ubohou nevinnou Makušlu. Není to bláznivý svět?

Máma říká: Strašný svět, ale Bůh je dobrotivý.

Jistěže, paninko. Bůh stvořil svět, ten svět je hrozný, ale Bůh je dobrotivý. Sbohem, Francisi. Nech oči chvíli odpočinout a potom čti, dokud ti nevypadnou z hlavy. Se starým Jonathanem Swiftem jsme si ale užili, co říkáš, Francisi?

To ano, pane Timoneyi.

Máma mě odvede zpátky na oční oddělení. Říká mi: Kvůli panu Timoneyovi neplač, není to tvůj otec. A kromě toho si tím ničíš oči.

Seamus přichází na oddělení třikrát týdně a nosí v hlavě nové básně. Říká: Patricii jsi, Frankie, rozesmutnil, když se ti nelíbila ta o výrovi a kočičce.

To mě mrzí, Seamusi.

Umím ji nazpaměť, Frankie, a řeknu ti ji, ale nesmíš říkat, že je hloupá.

Nebudu, Seamusi.

Přednese básničku a všem na pokoji se moc líbí. Chtějí se naučit slova a on ji ještě třikrát zopakuje, až ji přednáší celé oddělení:

Výr s kočičkou vypluli na moře v hráškově zelené loďce.

Vzali si sladký med a spoustu peněz stočených v pětilibrovce.

Výr zvedl zrak na nebe hvězdné, hlas jeho s kytarou zněl:

Kočičko má, lásko má jediná, jen o tvé kráse bych zpívat chtěl, jen o tvé, jen o tvé,

jen o tvé kráse bych zpívat chtěl.

241

Říkají teď básničku všichni se Seamusem, a když je konec, začnou výskat a tleskat, Seamus se směje a je sám na sebe hrdý. Když se svým smetákem a kýblem odejde, slyšíte každou chvíli, ve dne v noci:

Kočičko má, lásko má jediná, jen o tvé kráse bych zpívat chtěl, jen o tvé, jen o tvé,

jen o tvé kráse bych zpívat chtěl.

Pak přijde Seamus bez smetáku a bez kýble a já se leknu, že ho kvůli básničkám vyhodili, ale on se usmívá a říká, že jede do Anglie, kde bude pracovat v továrně a pro změnu pořádně vydělávat. Bude dělat dva měsíce a pak si do Anglie přiveze ženu a Bůh je možná obdaří dětmi, protože k něčemu musí všechny ty básničky, které se naučil nazpaměť, být dobré, a co může být lepšího než vyprávět je maličkým na památku té roztomilé Patricie Madiganové, která zemřela na záškrt.

Sbohem, Francisi. Napsal bych ti, kdybych to uměl, ale až za mnou přijede žena, tak bude psát za mě. Možná se ještě číst a psát naučím, aby dítě, které se narodí, nemělo otce hlupáka.

Chce se mi plakat, ale nejde to, když jste na očním oddělení s hnědou vodičkou v očích a sestřičky říkají: Copak to je, copak je tohle za mužskýho, a jeptišky se přidají: Kaj se, pomysli na utrpení našeho Pána na kříži, na trnovou korunu, kopí v boku, na ruce a nohy přibité hřeby.

Po měsíci v nemocnici řekne doktor, že můžu jít domů, přestože tam ještě malý zánět je, ale když budu oči udržovat čisté, mýt si je mýdlem a otírat čistým ručníkem a když budu zdravě a hodně jíst, hlavně hovězí a vajíčka, budu mít brzy oči jako jiskry, ha ha.

Pan Downes odnaproti přijel z Anglie na pohřeb své matky. Vypráví paní Downesové o našem otci. Ona to řekne Bridey Hannonové a ta zas mámě. Podle pana Downese se už Malachy McCourt z pití dočista zbláznil a rozmařile utrácí výplatu po hospodách

242

v celém Coventry, zpívá irské povstalecké písničky, které Angličanům nevadí, protože jsou zvyklí na způsob, jakým Irové vyjadřují stovky let svého utrpení, ale nestrpí, když si někdo stoupne doprostřed hospody a začne urážet anglického krále nebo královnu, jejich dvě roztomilé dcerky anebo dokonce přímo královnu matku. Urážet královnu matku je vrchol. Co kdy komu udělala, ta stará ubohá paní? Občas propije Malachy i peníze na nájem a musí chodit spát do parku, protože ho domácí vyhodí. Dělá hroznou ostudu, o tom není pochyb, a pan Downes je rád, že McCourt není z Limericku a nedělá tudíž hanbu tomuhle starobylému městu. Radním v Coventry už dochází trpělivost, a jestli Malachy McCourt nepřestane s těmi zatracenými vylomeninami, vyrazí ho nadobro ze země.

Máma povídá Bridey, že vůbec neví, co si má s těmi zprávami z Anglie počít, že nikdy v životě nebyla tak zoufalá. Zjistila, že už jí Kathleen O’Connellová nechce dávat v obchodě na dluh, vlastní matka na ni křičí, když si chce vypůjčit šilink, a ve Společnosti svatého Vincenta z Pauly chtějí vědět, kdy už přestane žádat o almužny, když má muže v Anglii. Stydí se za to, jak vypadáme v těch špinavých starých roztrhaných košilích, s rozedranýma spodkama, v rozbitých botách a s dírami v punčochách. V noci leží, nespí a přemýšlí o tom, že by snad bylo nejlepší, kdyby dala všechny čtyři chlapce do sirotčince, aby mohla sama odjet do Anglie, najít si práci někde, kam by nás mohla za rok vzít a my mohli žít s ní a líp než tady. I kdyby tam padaly bomby, bude jí to milejší než ta hanba tady, kde musí žebrat o tohleto a támhleto.

Ne, ať se děje co se děje, představa, že by nás dala do sirotčince, je nesnesitelná. Něco jiného by to bylo v Americe, kde bychom byli v nějakém Chlapeckém městě s krásným knězem, jako je Spencer Tracy, ale Křesťanským bratrům támhle v Glinu ona v životě nebude důvěřovat, ti tlučou chlapce čistě ze cviku a nechávají je hladovět k smrti.

Máma říká, že zbývá už jen chudinská péče a obecní podpora a že se propadne studem, když tam bude muset jít a žebrat. Znamená to, že jste na konci lana a možná už jenom stupínek nad dráteníky, antoušky a žebráky na ulici všeobecně. Zname

243

ná to, že se musíte plazit před panem Coffeyem a panem Kaném a děkovat Bohu jenom za to, že je chudinské středisko na druhém konci Limericku, takže lidi z vaší uličky nevědí, že tam dostáváte podporu.

Ví od ostatních žen, že je lepší jít tam brzy ráno, kdy se dá čekat, že pan Coffey a pan Kane budou mít dobrou náladu. Když přijdete pozdě dopoledne, je pravděpodobné, že budou otrávení, protože už viděli stovky mužů, žen a dětí, které jsou nemocné a žádají o pomoc. Vezme nás s sebou, aby dokázala, že musí živit čtyři děti. Vzbudí nás ještě za tmy a poprvé v životě nám říká, ať si nemyjeme pusu, nečešeme si vlasy, ať si oblékneme nějaké staré hadry. Povídá mi, ať si pořádně promnu bolavé oči, ať jsou červenější, protože čím hůř budu v chudinském středisku vypadat, tím spíš se slitujou a tím větší je naděje dostat obecní podporu. Stěžuje si, že Malachy, Michael a Alphie vypadají příliš zdravě, nejde jí na rozum, proč zrovna v tenhle důležitý den nemůžou mít obvyklé strupy na kolenou, ošklivé škrábance nebo aspoň modřinu pod okem. Jestliže potkáme někoho na ulici nebo ve městě, nesmíme prozradit, kam jdeme. Už takhle je jí hanba, bez toho, aby to vyprávěla celému světu a čekala pak, až se to doslechne její vlastní matka.

Před chudinským střediskem už je fronta. Stojí v ní ženy jako máma s dětmi v náručí, s batolaty jako Alphie a s dětmi, které si hrajou na chodníku. Ženy přebalujou děti, aby jim nebyla zima, a křičí na ty, co si hrajou, aby neběhaly na ulici a neporazilo je auto nebo kolo. Stařečkové a stařenky se choulí u zdi, povídají si sami pro sebe anebo vůbec nemluví. Máma nás napomíná, ať se od ní nevzdalujeme ani krok, a my čekáme půl hodiny, než se velká vrata otevřou. Nějaký muž nás vyzývá, abychom vcházeli dovnitř v pořadí, v jakém jsme přišli, a seřadili se před stupínkem, že pan Coffey a pan Kane přijdou za chviličku, jen co si vypijou čaj. Jedna z žen si stěžuje, že její děti mrznou, a nemohli by si zatraceně pan Coffey s panem Kaném s tím čajem pospíšit? Muž jí říká, že je potížistka, ale že si ji protentokrát nezapíše, když je po ránu taková zima, ale jestliže cekne ještě slovo, bude litovat.

Pan Coffey s panem Kaném vystoupí na stupínek a lidí si vůbec nevšímají. Pan Kane si nasadí brýle, pak je sundá, vyčis

244

tí, znovu nasadí a kouká ke stropu. Pan Coffey si čte v listinách a něco do nich zapisuje. Předá listiny panu Kaneovi. Šeptají si spolu. Dávají si na čas. Nedívají se na nás.

Potom zavolá pan Kane ke stupínku prvního stařečka. Jak se jmenujete?

Timothy Creagh, pane.

Creagh, áha. To máte moc pěkné limerické jméno.

To věru mám, pane.

A co chcete, Creaghu?

No víte, mám už zas tyhlety bolesti v žaludku a rád bych si zašel k doktoru Feeleyovi.

Heleďte, Creaghu, jste si jist, že ty bolesti nejsou z toho, že pijete moc piva a to vás pak v žaludku tlačí?

Ne, ne, opravdu ne, pane. Vždyť já se piva ani nedotknu s těma svejma bolestma. Žena leží doma v posteli a musím se starat ještě i o ni.

Na světě je to samá lenost, Creaghu. A pan Kane se obrátí k lidem ve frontě: Slyšely jste to, dámy? Samá lenost, nemám pravdu?

A ženy říkají: Ano, ano, na mou věru, pane Kane, samá lenost.

Pan Creagh dostane lístek k doktorovi, fronta se pohne dopředu a pan Kane se připraví na mámu.

Obecní podporu chcete, ženská, výpomoc, mám pravdu?

Ano, pane Kane.

A kde je vás manžel?

Ó, v Anglii, ale v Anglii, opravdu? A kdepak je týdenní telegram, kdepak je těch slavných pět liber?

Za celé ty měsíce nám neposlal ani penci, pane Kane.

Je to pravda? No, my víme proč, co? My víme, co chlapi z Irska dělají v Anglii. My víme, že jistý chlap z Limericku bývá často vídán, jak si vykračuje s nějakou rajdou z Piccadilly, že ano?

Podívá se po lidech ve frontě a oni vědí, že se sluší říct: Ano, pane Kane, a vědí, že se mají zasmát, nebo to budou mít těžké, až na ně přijde řada. Vědí, že by je mohl předat panu Coffeyovi, a ten je známý tím, že říká na všechno ne.

245

Máma říká panu Kaneovi, že táta je v Coventry a ne někde poblíž Piccadilly, a pan Kane si sundá brýle a podívá se na ni. Ale copak? Že bychom si špatně rozuměli?

Ale ne, pane Kane, proboha ne.

Chci, abyste si uvědomila, ženská, že tady nemáme ve zvyku dávat podporu ženám, které mají muže v Anglii. Chci, abyste si uvědomila, že berete chléb od úst lidem, kteří si ho zasluhují mnohem víc, protože zůstali ve své vlasti a dělají pro ni, co můžou.

Ano, ano, pane Kane.

Jak že se jmenujete?

McCourtová, pane.

To není limerické příjmení. Jak jste k takovému příjmení přišla?

To můj manžel, pane. Je ze severu.

Tak on je ze severu a nechá vás tady, abyste brala podporu od Svobodného irského státu. Za to jsme bojovali, co?

Nevím, pane.

Pročpak si nejdete nahoru do Belfastu a nezeptáte se oranžistů, co pro vás můžou udělat, co?

Nevím, pane.

Vy nevíte. Ovšemže nevíte. Ve světě je to samá nevědomost.

Podívá se po lidech: Řekl jsem, že ve světě je to samá nevědomost, a lidi pokyvují hlavami a souhlasí, že ve světě je to samá nevědomost.

Šeptá něco panu Coffeyovi a oba si prohlížejí mámu a pak si prohlížejí nás. Konečně řekne mámě, že dostane obecní podporu, ale dostane~li jedinou penci od manžela, nárok zaniká a bude muset všechny peníze vrátit chudinskému středisku. Máma to slíbí a jdeme ven.

Jdeme s ní do obchodu ke Kathleen O’Connellové pro čaj, chleba a pár rašelinových briket na oheň. Vyjdeme po schodech do Itálie, rozděláme oheň a je nám s čajem fajn. Všichni jsme úplně zticha, i maličký Alphie, protože víme, co pan Kane mámě udělal.

246

10

Dole v Irsku je mokro, ale my jsme v Itálii. Máma říká, že bychom měli přenést papeže nahoru a pověsit ho na zeď naproti oknu. Je to koneckonců přítel pracujích a je to Ital, a to jsou lidi, co mají rádi teplo. Máma sedí u ohně, celá se třese, a my víme, že něco není v pořádku, když si ani nezapálí cigaretu. Říká, že cítí, že na ni jde nachlazení a že by měla chuť na něco kyselého, třeba na citronovou limonádu. Ale v domě nejsou žádné peníze, nemáme ani na chleba k snídani. Vypije čaj a jde si lehnout do postele.

Postel vrže celou noc, jak se obrací a přavaluje, a budí nás svým sténáním, že chce vodu. Ráno zůstane ležet v posteli, pořád se třese, a my jsme zticha. Když bude spát dost dlouho, bude pozdě na to, abychom šli s Malachym do školy. Hodiny plynou a ona se pořád nehýbe, a když je jasné, že už je pozdě jít do školy, rozdělám oheň a uvařím v konvici vodu. Ptám se jí, jestli chce čaj, ale ona jako by ohluchla. Tváře má celé rudé a je zvláštní, že se ani nezmiňuje o cigaretách.

Sedíme potichu u krbu, Malachy, Michael, Alphie a já. Pijeme čaj a Alphie žvýká poslední kousek chleba posypaný cukrem. Musíme se smát, když vidíme, jak si cukr rozmazal po celém ob~ličeji a jak se na nás kření s těmi svými tlustými ulepenými tvářičkami. Nemůžeme se ale smát moc nahlas, aby máma nevyskočila z postele a nenařídila nám s Malachym, ať jdeme do školy, kde by nás zabili za pozdní příchod. Smích nám nevydrží dlouho, chleba došel a všichni čtyři máme hlad. V obchodě u paní O’Connellové už na dluh nic nedostaneme. Babičce už taky nemůžeme na oči. Věčně na nás křičí, protože táta je ze se

247

veru a nikdy domů nepošle žádné peníze z Anglie, kde pracuje ve zbrojovce. Babička říká, že by mu snad bylo jedno, kdybychom umřeli hlady. Mámu by to aspoň naučilo, brát si chlapa ze severu s bílou kůží a s divným chováním, který vypadá jako presbyterián.

Budu to přece jen muset ještě jednou zkusit u Kathleen O’Connellové. Řeknu jí, že matka leží nahoře nemocná v posteli, bratři hladovějí a všichni umřeme, když nebude chleba.

Natáhnu si boty a běžím rychle ulicemi Limericku, abych v únorovém mraze nenastydl. Vidím lidem do oken, všichni mají v kuchyni útulno, s ohněm plápolajícím v krbu nebo s černým sálajícím sporákem, a všechno jasně svítí pod elektrickým světlem, šálky a podšálky na stole s nakrájeným chlebem, libry másla, sklenice plné džemu, vůně smažených vajec a pečené slaniny proniká okny, až se mi v ústech sbíhají sliny, a rodiny sedí uvnitř, nandávají si celí usměvaví, matky v zástěře čisťounké jako ze škatulky, každý umytý, a Nejsvětější srdce Ježíšovo na ně na všechny shlíží ze zdi, trpící a smutné, ale i šťastné, že mají katolíci u snídaně tolik jídla a světla.

Pokouším se v duchu si něco zazpívat, ale slyším jenom sténající mámu žadonící o limonádu.

Limonáda. Od Southovy hospody odjíždí dodávka, ze které vyložili na chodník bedny piva a limonády, a na ulici není živá duše. Ve vteřině mám pod trikem dvě lahve a šourám se nenápadně pryč.

Před obchodem Kathleen O’Connellové stojí dodávka s chlebem. Zadní dveře jsou otevřené a od regálů se line vůně z čerstvě upečeného chleba. Řidič je uvnitř v obchodě, dává si s Kathleen čaj a buchtu, a já si bez nesnází přivlastním bochník chleba. Okrádat Kathleen je špatná věc, protože na nás byla vždycky hodná, ale když půjdu dovnitř a řeknu jí o chleba, rozhněvá se a odbyde mě, že ji ruším při ranním šálku čaje, který by si ráda vypila v pohodě a v klidu a míru. Je mnohem jednodušší, když chleba nacpu pod triko k limonádám a slíbím, že se ke všemu přiznám u zpovědi.

Bratři už jsou zase v posteli, hrají si pod kabáty, ale když uvidí chleba, vyskočí ven. Jsme tak hladoví, že chleba ani ne—

248

krájíme, trháme ho rukama a louhujeme čaj z ranních lístků. Když se máma pohne, Malachy jí přidrží láhev s limonádou ke rtům a ona hltavě pije, až všechno vypije. Když jí ta limonáda tak chutná, budu jí muset sehnat víc.

Přiložíme na oheň poslední zbytek uhlí, sedneme si kolem krbu a vyprávíme si příběhy, které si vymýšlíme, jak to dělával táta. Vyprávím bratrům o svých dobrodružstvích s limonádou a chlebem a vymýšlím si, jak mě hospodští a hokynáři pronásledovali a já vběhl do kostela svatého Josefa, kam za vámi nikdo nesmí, ani když jste zločinec a zabili jste vlastní matku. Malachy s Michaelem se nejprve tváří zděšeně, když slyší, jak jsem se chleba a limonády zmocnil, ale pak Malachy prohlásí, že takhle by to Robin Hood udělal taky, oloupil by bohaté a rozdával by chudým. Michael říká, že jsem teď psanec a když mě chytí, pověsí mě na nejvyšším stromě v Lidovém parku, tak jako to dělají s psanci ve filmech v Lyrice. Malachy mi říká, že bych si měl rychle zajistit stav posvěcující milosti, protože sehnat kněze před popravou může být problém. Říkám mu, že na popravu by kněz přijít musel. Od toho tu kněží jsou. Roddy McCorley měl kněze a Kevin Barry měl kněze. Malachy povídá, že když věšeli Roddyho McCorleye a Kevina Barryho, žádní knězi u toho nebyli, protože se o nich v písničkách nic neříká, a začne ty písničky zpívat, aby to dokázal, dokud matka nezačne v posteli sténat a neřekne nám, ať jsme zticha.

Maličký Alphie usnul na zemi u krbu. Položíme ho k mámě do postele, aby mu bylo teplo, i když nechceme, aby od ní chytil nějakou nemoc a umřel. Kdyby se vzbudila a našla ho mrtvého v posteli vedle sebe, naříkala by do nekonečna a ještě by mně to vyčítala.

Zalezeme zpátky do postele, skrčíme se pod kabáty a snažíme se nesklouznout do díry v matraci. Je nám v posteli příjemně, ale pak se Michael začne strachovat o Alphieho, aby nedostal od mámy tu její nemoc, a taky se bojí, že mě pověsí jako psance. Říká, že by to nebylo spravedlivé, protože by mu zbyl jenom jeden bratr, zatímco každý na světě má bratrů spoustu. Nakonec ze samého strachování usne a Malachy brzo začne dřímat taky, a já v posteli přemýšlím o džemu. Nebylo by to nádherné mít ještě je

249

den bochník chleba a k tomu jahodový džem nebo vůbec nějaký džem? Nevzpomínám si, že bych někdy viděl dodávku s džemem, a nerad bych byl jako Jesse James, abych si prostřílel cestu do obchodu a žádal džem. Za to už by mě určitě pověsili.

Oknem nakukuje dovnitř studené slunce a já jsem přesvědčený, že venku musí být tepleji, a nebylo by to pro bratry příjemné překvapení, kdyby se vzbudili a našli mě tu s novým chlebem a džemem? Všechno by zbaštili a pak by zase mleli o mojích hříších a věšení.

Máma pořád spí, přestože má červené tváře, a když chrápe, ozývají se dusivé zvuky.

Musím si na ulici dávat pozor, protože je školní den, a kdyby mě zahlédl strážník Dennehy, odtáhl by mě do školy a pan O’Halloran by mě ve třídě zmlátil ode zdi ke zdi. Strážník dohlíží na školní docházku a s oblibou pronásleduje záškoláky na kole a tahá je za ucho do třídy.

Před dveřmi velkého domu v Barrington Street leží krabice. Předstírám, že klepu na dveře, abych si mohl prohlédnout, co v ní je. Láhev mléka, bochník chleba, sýr, rajčata a, ach Bože, sklenice marmelády. Všechno to pod tričko neschovám. Bože. Mám vzít celou krabici? Kolemjdoucí si mne nevšímají. Co kdybych vzal celou krabici? Matka by řekla, že člověka pověsí za ovci stejně jako za jehně. Zvednu krabici a snažím se vypadat jako poslíček se zásilkou a nikdo mi neřekne ani slovo.

Malachy a Michael jsou nadšením bez sebe, když vidí, co je v krabici, a hned se cpou tlustými krajíci chleba namazeného zlatou marmeládou. Alphie má marmeládu rozmazanou po celém obličeji i ve vlasech, dokonce i na nohách a na břiše. Spláchneme jídlo studeným čajem, protože nemáme oheň, na kterém bychom ho ohřáli.

Máma zase mumlá, že chce limonádu, a já jí dám půlku druhé lahve, aby byla zticha. Chce ještě, a tak zředím limonádu vodou, abych ji oklamal, protože nehodlám strávit život běháním po městě a kradením limonád z hospod. Je nám potom všem báječně, až pak máma začne v posteli blouznit o své krásné dcerušce, o niž přišla, a o svých dvou chlapečcích dvojčatech, kteří zemřeli, když jim ještě nebyly ani tři roky, a ne

250

mohl by Pámbů pro změnu brát bohatým, a je ještě v baráku nějaká limonáda? Michael se ptá, jestli máma umře, a Malachy mu vysvětluje, že lidi nemůžou umřít, dokud nepřijde kněz. Potom se Michael začne vyptávat, jestli ještě budeme mít oheň a horký čaj, protože je celý zmrzlý, přestože leží v posteli zabalený do kabátů, které nám tu zbyly ze starých časů. Malachy říká, že bychom měli jít dům od domu a prosit o rašelinu, uhlí a dřevo, a že bychom mohli použít Alphieho kočárek, abychom to v něm všechno odvezli. Měli bychom vzít s sebou i Alphieho, protože je malý a usmívá se, a když ho lidé uvidí, slitují se nad ním i nad námi. Pokoušíme se ho umýt a dostat z něj všechnu tu špínu, všechen ten prach, chuchvalce peří a lepkavou marmeládu, ale když se ho dotkneme mokrýma rukama, začne ječet. Michael povídá, že se v kočárku stejně zase umaže, tak proč ho umývat. Michael je malý, ale pokaždé řekne něco pozoruhodného, jako třeba tohle.

Tlačíme kočárek po rušných třídách a ulicích boháčů, ale když zaklepeme na dveře, služky se na nás utrhnou, ať jdeme pryč, nebo že na nás zavolají příslušné orgány, a že to je hanba tahat maličké děti po městě v rozbitém kočárku, který smrdí až do nebe, v tomhle špinavém vehiklu, který není dobrý ani na to, aby se v něm tahala prasata na jatka, a tohle že je katolická země, kde by měla být bejbata hýčkána a držena při životě, aby mohla předávat víru z generace na generaci. Malachy jedné služce řekne, ať mu políbí prdel, a ona mu dá takový pohlavek, až mu vhrknou slzy do očí, a on prohlásí, že se už nikdy v životě bohatých o nic prosit nebude. Říká, že to nemá cenu, že zajedeme k domům z druhé strany, přelezeme zeď a vezmeme si, co budeme chtít. Michael může zvonit vepředu u vstupních dveří, aby služky zaměstnal, a Malachy a já budeme házet uhlí a rašelinu přes zed a naplníme celý kočárek kolem Alphieho.

Pomůžeme si tímto způsobem ve třech případech, ale pak hodí Malachy kus uhlí přes zeď a trefí Alphieho a ten se rozeřve na plné pecky, a my musíme utíkat a zanechat Michaela svému osudu, který pořád zvoní u dveří a služky mu nadávají. Malachy povídá, že bychom měli nejdříve zajet s kočárkem domů a potom se vrátit pro Michaela. Nemůžeme se teď zastavo

251

vat, když Alphie tak ječí a lidi se na nás nevlídně dívají a říkají, že jsme hanbou své matky a vůbec celého Irska.

Když přijedeme domů, chvíli to trvá, než Alphieho vyhrabu z uhlí a rašeliny, a on přitom pořád řve, dokud mu nedám chleba s marmeládou. Bojím se, aby máma nevstala z postele, ale ona jen blouzní o tátovi a o pití a o mrtvých dětech.

Malachy se vrátí s Michaelem, který vypráví, jaká zažil dobrodružství, když zvonil u dveří. Jedná bohatá paní mu přišla otevřít osobně a pozvala ho do kuchyně na svačinu, na mléko a chleba s džemem. Vyptávala se ho na rodinu a on jí řekl, že táta má v Anglii skvělé zaměstnání, ale máma že leží v posteli, je zoufale nemocná a ve dne v noci volá, že chce limonádu. Bohatá paní chtěla vědět, kdo se o nás stará, a Michael se pochlubil, že se o sebe staráme sami a že nám nechybí ani chleba ani marmeláda. Bohatá paní si zapsala Michaelovo jméno a adresu a řekla mu, aby byl hodný chlapec a vrátil se domů ke svým bratrům a k mamince v posteli.

Malachy začne Michaelovi nadávat, že je hlupák, když bohaté paní všechno vyzvonil. Ta teď půjde a všechno na nás řekne a než se nadějeme, tak u nás budou všichni kněží světa bušit na dveře a otravovat nás.

A bušení už tu je. Ale není to žádný kněz, je to strážník Dennehy. Volá nahoru: Haló, haló, je někdo doma? Jste tam, paní McCourtová?

Michael ťuká na okno a mává strážníkovi. Nakopnu ho a Malachy mu dá pohlavek a on začne ječet: Řeknu to strážníkovi. Řeknu to strážníkovi. Chtějí mě zabít, pane strážníku. Bijou mě a kopají do mě.

Nepřestává a nepřestává a strážník Dennehy na nás křičí, ať ihned otevřeme dveře. Volám z okna, že nemůžu otevřít, protože máma je v posteli a má hroznou nemoc.

Kde máte otce? v Anglii.

Pusťte mě dovnitř, musím si promluvit s vaší matkou.

Nemůžete. Nemůžete. Je nemocná. Všichni jsme nemocní. Je to asi tyfus. Můžou to být taky rychlé souchotiny. Už nám naskákaly skvrny. Mimino je celé oteklé. Mohlo by to být smrtelné.

252

Vrazí do dveří a vyběhne po schodech nahoru do Itálie, právě když Alphie vyleze po čtyřech zpod postele, celý ulepený od marmelády a špíny. Strážník se podívá na něho, na mámu a na nás, sundá si čepici a drbe se na hlavě. Ježíšmarjájósef, to je hrůza. Jak to, že je vaše máma tak nemocná?

Říkám mu, že by se k nám neměl přibližovat, a Malachy volá, že nebudeme moct chodit do školy celou věčnost, načež strážník řekne, že do školy chodit budeme, ať se děje co se děje, že jsme na tomhle světě proto, abychom chodili do školy, stejně jako on je tady od toho, aby na to dohlížel. Ptá se, jestli máme nějaké příbuzné, a pošle mě za babičkou a za tetou Aggie, aby k nám přišly.

Ty se na mě rozeřvou a nadávají mi, jak jsem špinavý. Pokouším se jim vysvětlit, že máma je nemocná a já jsem utahaný z toho, jak se snažím sehnat živobytí a udržovat doma oheň, jak sháním limonádu pro mámu a chleba pro bratry. O marmeládě nemá cenu mluvit, to by se zase rozeřvaly. Taky nemá smysl vyprávět jim o tom, jak zlí jsou bohatí a jejich služky.

Postrkujou mě před sebou celou cestu zpátky, nadávají mi a povykujou na celý Limerick. Strážník Dennehy se pořád ještě drbe na hlavě. Říká: Podívejte se na to, taková ostuda. Něco takového neuvidíte snad ani v Bombaji, ani na Bowery v New Yorku.

Babička naříká nad mámou: Matko Boží, Andělo, co je to s tebou? Co ti to udělali?

Máma si přejíždí jazykem suché rty a polyká naprázdno.

Chce limonádu, povídá Michael, a my jsme jí limonádu sehnali a chleba a marmeládu taky, a teď jsme psanci. Frankie byl první psanec a pak jsme šli všichni loupit uhlí po celém Limericku.

Strážníka Dennehyho to viditelně zajímá, odvede si Michaela za ruku dolů a za pár minut slyšíme, jak se dole směje. Teta Aggie říká, že je to hanba se takhle chovat, když je máma nemocná a leží v posteli. Vrátí se strážník a říká jí, ať dojde pro doktora. Kdykoli se na nás podívá, zakrývá si obličej čepicí. Loupežníci, kucká, loupežníci.

Doktor přijede autem s tetou Aggie a hned odváží matku do nemocnice, protože má zápal plic. Taky bychom rádi jeli s dok

253

torem v autě, ale teta Aggie povídá: Ne, vy půjdete ke mně domů a zůstanete tam, dokud se vaše matka nevrátí.

Říkám jí, ať se nenamáhá. Je mi jedenáct a dokážu se o bratry postarat sám. Zůstanu doma, nebudu chodit do školy a budu se starat o to, aby byli všichni najedení a umytí. Ale babička křičí, že nic takového dělat nebudu, a teta Aggie mi dá pohlavek. Strážník Dennehy říká, že jsem ještě moc malý na to, abych byl psancem nebo otcem, i když mám v obou oborech slibnou budoucnost.

Oblečte se, říká teta Aggie, vezmu vás k sobě, dokud se vaše matka nevrátí z nemocnice. Pane na nebi, to děcko je hotová ostuda.

Najde hadr a zabalí Alphiemu zadek, aby nepodělal celý kočárek. Potom pohlédne na nás a chce vědět, proč tu stojíme s dlouhými ksichty, když nám jasně řekla, ať se oblékneme. Bojím se, že mě praští nebo že začne znovu ječet, když jí řeknu, že už jsme oblečení, že to, co máme na sobě, je naše oblečení. Civí na mě a vrtí hlavou. Tu máš, říká, nalej do tý dětský láhve vodu a přidej do ní cukr. A že musím kočárek po ulici tlačit sám, že by to nezvládla s tím polámaným kolem, kvůli němuž kočárek poskakuje sem a tam, a kromě toho je ten krám tak ostudný, že by se v něm styděla vozit prašivého psa. Sebere z postele tři staré kabáty a naskládá je do kočárku tak, že Alphieho není skoro vůbec vidět.

Babička jde s námi a celou cestu z Roden Lane do bytu tety Aggie ve Windmill Street mi nadává. Nemůžeš ten kočárek tlačit pořádně? Prokristapána, vždyť to dítě zabiješ. Přestaň kličkovat ze strany na stranu nebo tě přetáhnu přes hlavu. K tetě domů odmítá jít. Nevydržela by se na nás dívat už ani minutu. Má celého klanu McCourtů až po krk, a to už od té doby, kdy nám musela poslat peníze na cestu z Ameriky, a potom nám dávala další peníze na pohřby mrtvých dětí a na jídlo, když náš otec propil podporu nebo výplatu, a vůbec, neustále Anděle s dětmi pomáhala, a ten podvodník ze severu si zatím propíjí výplatu v Anglii. Ach, už toho má plné zuby, opravdu jó. Odchází ve svých vysokých černých šněrovačkách pryč po Henry Street, černý vlňák přes bílou hlavu.

254

Když je vám jedenáct a vašim bratrům deset, pět a jeden rok, nevíte, jak se máte chovat, když jdete k někomu bydlet, i když je ten někdo sestra vaší mámy. Řeknou vám sice, ať necháte kočárek na chodbě a dítě přinesete do kuchyně, ale když to není váš dům, tak zase nevíte, co máte dělat, když už v tě kuchyni jste, protože máte strach, že na vás bude teta ječet nebo vás praští po hlavě. Svlékne kabát a jde do ložnice a já stojím s dítětem v náručí a čekám, co mi řekne. Kdybych udělal krok dopředu nebo do strany, mohla by přijít a zeptat se mě, kam jdu, a já bych nevěděl, co říct, protože to sám nevím. Když se budu bavit s bratry, může na mě vyjet: Ty si myslíš, že se smí v mý kuchyni mluvit? Musíme stát a být zticha, což je těžké, když se z ložnice ozývá crčení a my víme, že to je teta na nočníku a že tam čůrá. Nechci se dívat na Malachyho, když se podívám, neubráním se úsměvu a on se taky neubrání úsměvu a Michael se taky neubrání úsměvu a hrozí nám nebezpečí, že se začneme smát, a jestliže se opravdu rozesmějeme, tak nepřestaneme a budeme se smát nahlas celé dny při představě, jak tetina veliká bílá zadnice trůní na malém, kytičkami pomalovaném nočníku. Dokážu to a ovládnu se. Nerozesměju se. Malachy s Michaelem se taky nerozesmějou a jeden na druhém vidíme, jak jsme na sebe pyšní, že se nesmějeme a nedostaneme se tak do potíží s tetou Aggie, ale pak se v mém náručí Alphie usměje a řekne: Gu, gu, a tím nás odstartuje. Všichni tři propukneme v smích a Alphie se kření s tváří celou špinavou a znovu říká: Gu, gu, a my už prostě nemůžeme a teta Aggie řve z pokoje, stahuje si šaty a dá mi takový pohlavek, že se zastavím o zeď, s dítětem i se vším. Malachyho praští taky a pokouší se praštit i Michaela, ale ten oběhne kulatý stůl na druhou stranu a ona se k němu nemůže dostat. Pojď sem ke mně, říká, já ti ten tvůj rozšklebenej ksicht narovnám, ale Michael začne obíhat kolem dokola a ona je moc tlustá na to, aby ho chytla. Já tě dostanu pozdějc, říká, a zahřeju ti prdel, a ty, lorde z prasečince, říká mně, postav to dítě na zem támhle u sporáku. Položí na podlahu staré kabáty z kočárku, Alphie si na ně lehne se svojí sladkou vodou a říká: Gu, gu, a usmívá se. Teta nám nařídí, abychom ze sebe všechno svlékli, i ten nejposlednější kousek, a vypadli na dvorek

255

a vydrhli si tam každý centimetr kůže. Nesmíme se vrátit, dokud nebudeme naprosto čistí. Chci jí vysvětlit, že je půlka února, že venku mrzne a že bychom všichni mohli umřít, ale vím, že když jenom ceknu, tak můžu taky umřít rovnou tady v kuchyni na podlaze.

Třeseme se nazí na dvorku a máčíme se ledovou vodou z kohoutku. Teta otevírá okno z kuchyně a vyhazuje ven rejžák a velkou hnědou kostku mýdla, jakým myli kdysi koně Finna. Přikazuje nám, abychom jeden druhému drhli záda a nepřestali, dokud nám neřekne. Michael říká, že už mu ruce a nohy zimou upadávají, ale jí je to jedno. Opakuje pořád, že jsme furt ještě špinaví, a jestli tam na nás bude muset jít a vydrhnout nás sama, budeme toho do smrti želet. Zase další želení. Drhnu se silněji. Drhneme se všichni, až jsme celí růžoví a cvakají nám zuby. Tetě Aggie to nestačí. Vyjde ven s kýblem a polévá nás studenou vodou od hlavy k patě. Teď, povídá, běžte dovnitř a osušte se. Stojíme v malém přístěnku vedle kuchyně a utíráme se do jednoho ručníku. Stojíme, klepeme se zimou a čekáme, protože nejde prostě jít jen tak do kuchyně, dokud teta neřekne. Slyšíme ji, jak rozdělává oheň, haraší pohrabáčem ve sporáku, a pak na nás zaječí: To tam chcete stát celý den? Sup dovnitř a oblíknout.

Dá nám hrnky s čajem a krajíčky opečeného chleba a my sedíme u stolu a potichu jíme, protože nesmíme říct ani slovo, dokud ona nedovolí. Michael se jí zeptá, jestli by nemohl dostat ještě jeden krajíček, a my očekáváme, že ho za jeho troufalost srazí ze židle, ale ona jen zabručí: Doma jste asi sotva dostávali dva krajíce chleba, a dá nám každému ještě jeden. Pokouší se krmit Alphieho chlebem namočeným v čaji, ale ten se vzpouzí, dokud chleba nepocukruje, a když pak všechno sní, usmívá se a vyčůrá se jí na klín a my z toho máme radost. Teta odběhne do přístěnku, aby se otřela ručníkem, a my se na sebe u stolu šklebíme a říkáme Alphiemu, že je jako mmě absolutní mistr. Do dveří vejde strýček Pa Keating a je celý černý z práce v plynárně.

No propáníčka, copak je tohle?

Michael říká: Máma je v nemocnici, strýčku Pa.

Vážně? Co jí je?

256

Zapálené plíce, říká Malachy.

No, to je pořád ještě lepší než připálená palice.

Nevíme, čemu se směje, a teta Aggie se vrátí z přístěnku a vysvětluje mu, jak mámu odvezli do nemocnice a my že tady s nimi zůstaneme, dokud ji nepustí. On říká: Výborně, výborně, a jde se taky umýt do přístěnku, ale když se vrátí, tak byste si klidně mohli myslet, že se ani nenamočil, jak je černý.

Sedne si ke stolu a teta Aggie mu dá večeři, což je opečený chleba se šunkou a nakrájená rajčata. Pak nám teta nařídí, ať se pakujem od stolu a nevejráme na strýčka, když jí, a jemu říká, aby nám přestal dávat kousky šunky a rajčat. On jí odporuje: Prokristapána, Aggie, ty děti mají hlad, ale ona na to: Ty se do toho nepleť. Tvoje nejsou. Nám řekne, ať si jdeme radši hrát a do půl deváté ať jsme zpátky. Víme, že venku je mráz, a raději bychom zůstali u teplého sporáku, ale na ulici máme zase pokoj od tety Aggie a jejího sekýrování.

Za chvíli mě zavolá dovnitř a pošle mě nahoru, abych vypůjčil od sousedky, které umřelo dítě, gumovou podložku. Sousedka povídá, ať vyřídím tetě, že tu podložku bude chtít zase zpátky. Teta Aggie řekne: Dítě jí umřelo před dvanácti lety a ona si ji pořád schovává. Je jí pětačtyřicet, a jestli ještě bude mít nějaký dítě, tak to abychom vyhlíželi hvězdu na východě. Malachy se zeptá: A jako proč?, a ona mu povídá, aby se staral o svý, že je na to ještě moc malý.

Gumovou podložku dá na postel mezi sebe a strýčka a položí na ni Alphieho. Spí vzadu u zdi a strýček Pa na kraji, protože musí ráno vstávat do práce. My ostatní spíme na podlaze u protější zdi s jedním kabátem pod sebou a dvěma na sobě. Říká, že jestli od nás v noci uslyší jediný slůvko, nařeže nám na zadek, a že ráno budeme vstávat brzo, protože je Popeleční středa a vůbec nám neuškodí, když půjdeme na mši a pomodlíme se za svou ubohou matku se zápalem plic.

Ze spaní nás vytrhne budík. Teta Aggie volá z postele: Vstávat, vy tři, a na mši. Slyšíte? Vstávat. Umyjte si obličej a jděte k jezuitům.

Na dvorku je to samý led a mráz a studená voda z kohoutku nás štípe do rukou. Trochu vody si šplíchneme do obličeje

257

a utřeme se do ručníku, který je mokrý ještě od včerejška. Malachy šeptá, že máma by řekla, že to naše mytí bylo, jako když koza olízne.

Na ulici je taky samý led a mráz, ale v jezuitském kostele je teplo. Musí to být nádherné být jezuitou, spát si v posteli s prostěradlem, dekami a polštáři, budit se v teplém domě, chodit do teplého kostela, kde neděláte nic, než sloužit mše, poslouchat lidi u zpovědi a vyčítat jim hříchy, dostáváte jídlo až pod nos, a než jdete spát, čtete si v latinském breviáři. Chtěl bych se jednou stát jezuitou, ale nemám šanci, když jsem vyrůstal mezi chudinou. Jezuiti si vybírají. Chudáky nemají rádi. Mají rádi lidi, co jezdí autama a natahují malíček, když zvedají šálek s čajem.

Kostel je plný lidí, kteří přišli na mši o sedmé a dostávají popel na čelo. Malachy šeptá, že Michael popel nedostane, protože půjde k prvnímu přijímání až v květnu a byl by to hřích. Michael začne naříkat: Já chci popel, já chci popel. Nějaká stará paní za námi se ptá: Co to děláte tomu roztomilému dítěti? Malachy jí vysvětluje, že to roztomilé dítě ještě nebylo u prvního přijímání a není ve stavu posvěcující milosti. Malachy se sám chystá k přijímání a předvádí se, jak umí katechismus, a pořád vypráví o stavu posvěcující milosti. Nechce připustit, že já, který jsem věděl všechno o stavu posvěcující milosti už před rokem, ještě pořád něco vím, protože je to prý už tak dávno, že určitě začínám zapomínat. Stará paní tvrdí, že člověk nemusí být ve stavu posvěcující milosti, aby mohl dostat na čelo trochu popela, a říká Malachymu, ať svého malého bratříčka přestane trápit. Pohladí Michaela po hlavě a povídá mu, že je roztomilé dítě a jen ať si jde pěkně pro popel. Michael běží k oltáři a když se vrátí, dává mu stará paní k popelu navíc penci.

Teta Aggie je ještě v posteli s Alphiem. Nařídí Malachymu, aby do Alphieho lahve nalil mléko a přinesl mu ho. Mně říká, ať rozdělám ve sporáku oheň, že v bedně je papír a dřevo a v uhláku uhlí. Kdyby oheň nehořel, polij ho trochu petrolejem. Oheň hoří málo a kouří a tak ho poliju petrolejem a plamen vyšlehne, hú, a málem mi spálí obočí. Všude je kouř a teta Aggie vrazí do kuchyně. Odstrčí mě od sporáku. Pane na nebi, copak nemůžeš

258

udělat nic pořádně? Musíš otevřít kouřovou záklopku, ty nemehlo.

O kouřových záklopkách nic nevím. Doma máme jeden krb dole v Irsku a jeden nahoře v Itálii, ale žádná kouřová záklopka tam není. Přijdete do tetina domu a chtějí po vás, abyste se vyznali v kouřových záklopkách. Nemá cenu jí říkat, že ve sporáku rozdělávám oheň poprvé. Zase by mi jenom jednu vrazila, až bych letěl přes celou kuchyň. Nemůžu pochopit, proč se dospělí tolik rozčilujou kvůli takovým prkotinám, jako jsou kouřové záklopky. Až budu velký, určitě nebudu mlátit malé děti kvůli kouřovým záklopkám, a vůbec kvůli ničemu. Teta zase ječí: Helemese na lorda z prasečince, stojí tam jako tvrdý Y. To tě ani nenapadne, že bys moh otevřít okno a ten kouř vyvětrat? Ne, něco takovýho tě samozřejmě nenapadne. Ksichtíš se jako tvůj táta ze severu. Myslíš, že už teď dokážeš uvařit vodu na čaj a nepodpálíš přitom celej dům?

Ukrojí z bochníku tři krajíce chleba, namaže nám je margarínem a vrátí se do postele. Vypijeme čaj, sníme chleba a jdeme zase jednou docela rádi do školy, protože je tam teplo a žádná uječená teta.

Po vyučování mi teta povídá, abych si sedl a napsal otci, že máma je v nemocnici a že než se vrátí, zůstaneme všichni u tety Aggie. Mám mu napsat, že se u ní máme skvěle a těšíme se výtečnému zdraví a ať pošle peníze, že jídlo je drahé, kluci rostou jako z vody a hodně jedí, ha ha, a maličký Alphie potřebuje oblečení a plenky.

Nechápu, proč je pořád tak naštvaná. Má teplý a suchý dům. Má elektrické světlo v celém domě a svůj vlastní záchod na dvorku. Strýček Pa má stálé zaměstnání a každý pátek nosí výplatu domů. Vypije si pintu v Southově hospodě, ale když přijde domů, nezpívá smutné písničky o irských dějinách. Místo toho říká: Syfla na všechny jejich baráky, a říká, že to nejlegračnější na světě je to, že všichni máme prdel, kterou si musíme utírat, tomu se nikdo nevyhne. Kdykoli začne nějaký politik nebo papež blábolit, představuje si ho strýček, jak si utírá prdel. Hitler, Roosevelt i Churchill si všichni utírají prdel. De Valera taky. Říká, že jediní lidi, kterým se dá z týhle bandy věřit, jsou

259

mohamedáni, protože oni jednou rukou jedí a druhou se utírají. Sama o sobě je každá ruka záludná mrcha a člověk nikdy neví, co zrovna před chvílí provedla.

Nejvíc si se strýčkem Pa užijeme, když teta Aggie odejde do Domu mechaniků hrát kanastu. Strýček povídá: K čertu se závistivcema. Koupí v Southově hospodě dvě lahve piva a v krámě na rohu šest rozinkových žemlí a půl libry šunky. Uvaří čaj, pijeme ho u sporáku, jíme chleba se šunkou a žemle a smějeme se jeho vyprávění o tom, co si myslí o světě. Říká: Nalokal jsem se plynu, chlastám pivo a celý svět mi nestojí ani za šumařův prd. Když je malý Alphie unavený a rozmrzelý a začne brečet, rozepne si strýček Pa košili na prsou a povídá: Tumáš, napij se od maminky. Alphie se zarazí, když vidí bradavku na plochém hrudníku, a přestane zlobit.

Než přijde teta Aggie domů, musíme umýt hrnky a uklidit po sobě, aby nevěděla, že jsme se cpali žemlemi a chlebem se šunkou. Vyčítala by to strýčkovi Pa celý měsíc a to je něco, čemu nerozumím. Proč jí dovoluje, aby se do něj pořád tak navážela? Byl ve Velké válce, otrávil se plynem, je dospělý, má práci, je s ním sranda. Záhada. Tak to říkají knězi a učitelé, že všechno je záhada a člověk musí věřit tomu, co se mu řekne.

Klidně bych si dokázal představit strýčka Pa jako svého otce. Moc bychom si užili. Pili bychom čaj u sporáku a smáli bychom se tomu, když si uprdne a říká: Škrtněte sirkou, to je dárek od Němců.

Teta Aggie mi věčně nadává. Říká mi Prašivé oko. Tvrdí, že jsem věrná kopie svého otce, že se chovám divně, že mám hadí výraz presbyteriána ze severu a že až vyrostu, tak nejspíš postavím oltář samotnému Oliveru Cromwellovi, uteču a ožením se s anglickou kurvou a vyvěsím si doma obrázky královské rodiny.

Chtěl bych od ní pryč, ale jediný způsob, který mě napadá, je onemocnět a dostat se do nemocnice. V noci vstanu a jdu na dvorek. Může si myslet, že jdu na záchod. Postavím se venku na mráz a doufám, že chytnu zápal plic nebo rychlé souchotiny a pak půjdu do nemocnice, kde je krásné čisté povlečení a jídlo do postele a taky jsou tam knížky, které mi bude nosit

260

dívka v modrých šatech. Třeba tam potkám novou Patricii Madiganovou a naučím se další dlouhou básničku. Stojím na dvorku celou věčnost jenom v košili a naboso, dívám se na Měsíc, co je přízračná galeona na moři uprostřed hvězd, a pak se vrátím do postele a celý se třesu a doufám, že se ráno vzbudím s hrozným kašlem a červenými tvářemi. Ale nic. Cítím se svěží a plný života, a být doma s mámou a bratry, je mi skvěle.

Jsou dny, kdy nám teta Aggie říká, že už nás nesnese ani minutu: Táhněte mi z očí. Tady máš Alphieho, Prašivý oko, dej si ho do kočárku, vem svý bratry a pakujte se do parku a tam si hřejte, dělejte si, co chcete, ale nevracejte se před večeří, dokud Anděl Páně nezazvoní, ale ani o minutu pozdějc, slyšíš, ani o minutu pozdějc. Je zima, ale nám to nevadí. Tlačíme kočárek po O’Connell Avenue do Ballinacury nebo na Rosbrien Road. Necháváme Alphieho lézt na poli po čtyřech a prohlížet si krávy a ovce a smějeme se, když ho kráva olízne. Lezu pod krávy a dojím mléko Alphiemu do pusy, až je tak plný, že všechno zase vyzvrací. Sedláci nás honí, dokud nezjistí, jak jsou Michael a Alphie malí. Malachy se na sedláky směje: Zkuste mě uhodit s bejbletem v náručí. Pak dostaneme obrovský nápad: Co takhle zajít k nám domů a chvíli si hrát? Sebereme na poli větve a kusy dřeva a ženeme se do Roden Lane. U krbu v Itálii jsou sirky, a za chvíli se už hřejeme u ohně. Alphie usne a my hned po něm a spíme jako zabití, dokud nezačne odbíjet Anděl Páně na redemptoristickém kostele a je jisté, že přijdem pozdě a teta Aggie nám to nedaruje.

Je nám to jedno. Ať si ječí, jak chce, hlavně že jsme si báječně užili ni venkově s krávami a ovcemi a pak jsme si nahoře v Itálii udělali pěkný ohýnek.

Víme, že ona si takhle nikdy neužila. Ať si má elektriku a záchod, ale neužila si.

Ve čtvrtek a v neděli ji přijde vyzvednout babička a jedou spolu autobusem za mámou do nemocnice. Nesmíme s nimi, protože děti dovnitř nepustí, a když se ptáme, jak je mámě, tváří se naštvaně a říkají, že je v pořádku, že bude žít. Rádi bychom se zeptali, kdy se vrátí z nemocnice, abychom všichni mohli zase domů, ale bojíme se ceknout.

Jednoho dne říká Malachy tetě Aggie, že má hlad a jestli by nemohl dostat kousek chleba. Ona ho přetáhne srolovaným Malým zpravodajem Nejsvětějšího srdce a Malachy má slzy na krajíčku. Druhý den se nevrátí ze školy a není doma, ani když už jdeme spát. Teta Aggie povídá: No, nejspíš utekl. Šťastnou cestu. Kdyby měl hlad, už by tu byl. Ať si ustele v příkopu.

Druhý den přiběhne Michael z ulice a volá: Táta je tady, táta je tady, a utíká zpátky ven a za dveřmi sedí táta a objímá Michaela a pláče: Vaše ubohá matka, vaše ubohá matka, a je cítit kořalkou. Teta Aggie se usmívá: Jé, ty jseš tady, a hned vaří čaj, vajíčka a párky. Pošle mě pro láhev piva a já nemůžu pochopit, proč je najednou tak milá a ochotná. Michael se ptá: Půjdeme domů, táto?

Půjdeme, synáčku.

Alphie už zase sedí v kočárku obložený třemi starými kabáty a uhlím a dřevem na oheň. Teta Aggie stojí ve dveřích a říká, ať jsme hodní chlapci, že můžeme kdykoli přijít na čaj, a mně se v duchu vybaví dvě ošklivá slova: vychcaná kurva. Mám tu nadávku v hlavě, nemůžu si pomoct a budu to muset říct knězi při zpovědi.

Malachy nebyl v příkopu, je doma a jí smaženou rybu s pomfrity, kterou ztratil opilý voják u brány před Sarsfíeldovými kasárnami.

Máma se vrátí domů za dva dny. Je slabá a bledá a chodí pomalu. Povídá: Doktor mi přikázal, abych byla v teple, hodně odpočívala a vydatně jedla, maso a vajíčka třikrát týdně. Pámbůh nám pomáhej, tihle doktoři ani netuší, co to je nic nemít. Táta jí uvaří čaj a opeče chleba. Opeče chleba i pro nás a uděláme si v teplé Itálii hezký večer. Táta říká, že nemůže zůstat dlouho, že musí zpátky do práce v Coventry. Mámě není jasné, jak se chce dostat do Coventry, když nemá v kapse ani vindru. Na Bílou sobotu vstane táta časně ráno a pijeme spolu čaj u krbu. Opeče čtyři krajíce chleba a zabalí si je do stránek Limerické kroniky. dva krajíce do každé kapsy kabátu. Máma je ještě v posteli a on na ni zdola volá: Tak já půjdu. Ona říká: No dobře. Napiš, až dojedeš. Táta odjíždí do Anglie a ona ani nevstane z postele. Ptám se, jestli s ním můžu jít na nádraží. Ne, nejde na

262

nádraží. Jde na dublinskou silnici, jestli by ho někdo nes vezl. Pohladí mě, řekne, ať se starám o matku a o bratry, a vyjde ze dveří. Dívám se za ním, když jde uličkou nahoru, dokud nezahne za roh. Vyběhnu do uličky, abych ho viděl scházet z Kasárenského vršku a Svatojosefskou ulicí. Seběhnu z kopce a sleduju ho, kam až to jde. Ví, že za ním jdu, protože se otočí a volá na mě: Běž domů, Francisi. Běž domů k matce.

Za týden přijde dopis, ve kterém stojí, že šťastně dorazil, že máme být hodní, plnit náboženské povinnosti a především poslouchat mámu. A další týden přijde telegram s poukázkou na tři libry a my jsme v sedmém nebi. Budeme bohatí, bude smažená ryba s pomfritama, piškoty v sherry, každou sobotu filmy v Lyrice, v Coliseu, v Carltonu, v Atheneu a v Centrálu, ale hlavně a především v Savoyi. A možná, že si po kině ještě dáme společně s limerickou smetánkou čaj a zákusek v Savoy Café. Budeme dávat dobrý pozor, abychom zvedali šálek s malíčkem nataženým.

Příští sobotu žádný telegram nepřijde, ani sobotu potom, ani žádnou další. Máma se zase doprošuje ve Společnosti svatého Vincenta z Pauly a usmívá se v chudinském středisku, kde pan Coffey a pan Kane vtipkují o tom, že táta má rajdu z Piccadilly. Michael chce vědět, co je to rajda, a máma mu říká, že to je něco, co se jí k čaji. Většinu dne tráví u krbu s Bridey Hannonovou, potahuje z woodbinky a pije slabý čaj. Když se vrátíme ze školy, jsou ještě chlebové drobky od rána na stole. Hrnky a sklenice od džemu neumývá a mouchy jsou v cukru a všude, kde je něco sladkého.

Říká, že se s Malachym budeme střídavě starat o Alphieho a vozit ho v kočárku na vzduch. Dítě nemůže zůstávat v Itálii od října do dubna. Kdybychom jí řekli, že si chceme hrát s kamarádama, mohl by přiletět takový pravý hák, až by nám zazvonilo v uších.

Hrajeme s Alphiem v kočárku různé hry. Já si stoupnu na horní konec Kasárenského vršku a Malachy stojí dole. Postrčím kočárek z kopce a dole ho má Malachy chytit, ale on se zrovna ohlíží za kamarádem na kolečkových bruslích a kočárek prosviští kolem něho přes ulici do otevřených dveří Lenistonova

263

klubu, kde si zrovna chlapi v klidu popíjejí pivo a naprosto nečekají, že se tam přiřítí kočárek s ušmudlaným dítětem, které říká: Gu, gu, gu, gu. Hospodský křičí, že to je škandál, že na takovéhle chování musí být zákon, když dveřmi projíždějí škvrňata v rozlámaných kočárcích a že na nás zavolá strážníky, ale Alphie na něj mává a usmívá se a on povídá: Tak dobře, dobře, dítě dostane bonbónek a limonádu, bráchové můžou dostat limonádu taky, ale ví Bůh, že to na tomhle světě není žádná legrace, protože ve chvíli, kdy už si jeden myslí, že má vystaráno, vřítí se mu dveřmi do lokálu kočárek, a jeden aby rozdával bonbóny a limonádu nalevo napravo, a vy dva, koukejte to dítě sebrat a mažte domů za mámou.

Malachy dostane skvělý nápad, že bychom mohli jezdit s Alphiem v kočárku po Limericku jako dráteníci a všude zajíždět do hospod, kde by nám dávali bonbóny, sladkosti a limonádu, ale já nechci, protože kdyby se to máma dozvěděla, určitě by mě uzemnila pravým hákem. Malachy říká, že se mnou není žádná sranda, a odběhne. Tlačím kočárek po Henry Street a nahoru k redemptoristickému kostelu. Den je šedivý, kostel je šedivý a hlouček lidí před farou je taky šedivý. Čekají, až se otevřou dveře, aby si mohli vyžebrat zbytky, které zbydou faráři od oběda.

Uprostřed hloučku stojí ve špinavém šedivém kabátě moje máma.

Moje vlastní matka tam stojí a žebrá. To je horší než podpora v nezaměstnanosti, než Společnost svatého Vincenta z Pauly, než chudinské středisko. Tohle je ta nejhorší možná ostuda, skoro stejně hrozná, jako když dráteníci žebrají na ulici a zvedají své strupaté děti: Dejte penci na ubohé dítě, pane, na ubohé hladové dítě, paninko.

Z mojí matky je teď žebračka, a jestli ji zahlédne někdo z ulice nebo ze školy, bude mít naše rodina navěky ostudu. Kamarádi si na mě budou vymýšlet nové nadávky, budou mě trápit na školním dvoře a já už vím, co budou volat:

Frankie McCourt žebrota prašivý voko

264

1

tanečníček

uřvanec

Japončík

Dveře fary se otevřou a lidi se tlačí s nataženýma rukama dopředu. Slyším, jak naříkají: Bratře, bratře, mně, bratře, ach, pro lásku Boží, bratře. Pět dětí mám doma, bratře. Vidím matku, jak se tlačí mezi nimi. Vidím, jak má pevně stažená ústa a jak se sápe na pytel, a když se pak obrátí a odchází ode dveří, tlačím kočárek pryč ulicí, aby mě neviděla.

Nechci se vracet domů. Tlačím kočárek na Dokařskou cestu a dál do Corkanree, kde se hromadí a spaluje všechno smetí a odpadky z Limericku. Na chvíli se zastavím a pozoruju kluky, jak honí krysy. Nechápu, proč musí týrat krysy, které nebydlí u nich doma. Nejraději bych šel pořád dál za město, kdybych s sebou neměl Alphieho, který pláče hlady, kope buclatými nožičkami a mává prázdnou lahví.

Máma doma rozdělala oheň a vaří něco v hrnci. Malachy se usmívá a říká, že přinesla domů hovězí v konzervě a nějaké brambory z obchodu Kathleen O’Connellové. Nebyl by tak nadšený, kdyby věděl, že je synem žebračky. Máma nás volá z ulice domů, a když se posadíme ke stolu, mám co dělat, abych se na matku vůbec podíval. Postaví hrnec na stůl, vybírá lžící jednu bramboru za druhou a pak napíchne na vidličku hovězí.

Žádné hovězí maso z konzervy to není. Je to velký kus roztřeseného šedivého loje a jediným zbytečkem hovězího je malá bradavka červeného masa nahoře. Civíme na ten ždibec a jsme zvědaví, kdo ho dostane. Máma říká: To je pro Alphieho. Je malý, rychle roste, potřebuje to. Položí ho na talířek před něj. Alphie maso odstrčí prstem, pak ho zase přitáhne zpátky. Zvedne ho k puse, rozhlédne se po kuchyni, uvidí Luckyho a maso mu hodí.

Nemá smysl něco říkat. Maso je pryč. Sníme osolené brambory a já sním svůj kousek loje a představuju si, že je to bradavka červeného masa.

265

Od tohohle kufru ruce pryč, varuje nás máma, není v něm naprosto nic, co by vás mohlo zajímat nebo co by se vás týkalo. V tom kufru má různé papíry, rodné a křestní listy, svůj irský pas, tátův anglický pas z Belfastu, naše americké pasy a červené dívčí šaty s flitry a černými krajkami, se kterými se táhla celou cestu z Ameriky. Chce si ty šaty uchovat navěky, jako vzpomínku na dobu, kdy byla mladá a chodila tancovat.

Obsah kufru mě nezajímal až do té doby, než jsme se s Billym Campbellem a s Malachym rozhodli založit fotbalové mužstvo. Nemůžeme si dovolit ani dresy, ani boty a Billy povídá: Podle čeho nás lidi poznají? Vždyť nemáme ani jméno.

Vzpomenu si na ty šaty a napadne mě jméno: Rudá srdce Limericku. Máma kufr nikdy neotevírá, tak proč by mělo vadit, když si kus těch šatů ustřihnu a udělám z něj sedm červených srdcí, která si připevníme na prsa? Sama říkává: Co oči nevidí, to srdce nebolí.

Šaty jsou zahrabané hluboko pod papíry. Podívám se na svoji fotografii v pase, když jsem byl malý, a je mi jasné, proč mi říkají Japončík. Najdu listinu s názvem oddací list, na které stojí, že Malachy McCourt a Anděla Sheehanová vstoupili do posvátného svazku manželského 28. března roku 1930. Jak je to možné? Narodil jsem se 19. srpna a Billy Campbell říkal, že otec a matka musí být ženatí devět měsíců, než se jim může narodit první dítě. Já jsem se podle tohohle papíru narodil za polovinu té doby. To znamená, že musím být zázrak, že ze mě může vyrůst svatý a lidi budou slavit svátek svatého Františka Limerického.

266

Musím se na to přeptat Mikeyho Molloye, který je pořád ještě odborníkem na dívčí těla a sprosťárny vůbec.

Billy říká, že jestli se chceme stát velkými fotbalisty, musíme trénovat a že se budeme scházet naproti v parku. Když klukům rozdám srdce, začnou remcat, ale řeknu jim, že jestli se jim to nelíbí, můžou jít domů a rozstříhat šaty a halenky svých vlastních matek.

Nemáme peníze na pořádný míč, a tak jeden z kluků přinese ovčí měchýř vycpaný hadry. Kopeme s měchýřem po celé louce, až se v něm udělají díry a hadry začnou vypadávat a nás přestane bavit kopat do měchýře, ze kterého pomalu nic nezbývá. Billy říká, že se sejdeme zítra ráno, což je sobota, a že půjdeme do Ballinacury a koukneme se, jestli by se nedali vyzvat nějací boháči z Crescent College na pořádný zápas se sedmi hráči na každé straně. Říká, že si máme přišpendlit rudá srdce na košile, i když jsou to jen červené hadry.

Malachy jde domů na večeři, ale já nemůžu, protože musím vyhledat Mikeyho Molloye a zeptat se ho, proč jsem se narodil za polovičku obvyklé doby. Mikey vychází z domu se svým otcem Peterem. Slaví dnes své šestnácté narozeniny a otec ho bere do Bowlesovy hospody na první pintu. Nora Molloyová vřeští z domu za Peterem, že když teď půjdou do tý hospody, můžou si tam klidně zůstat, že se vykašle na pečení chleba, že už nikdy nehodlá jít do blázince a že jestli to dítě přivede domů opilý, odjede do Skotska a zmizí z povrchu země.

Peter povídá Mikeymu: Nevšímej si jí, Kyklope. Každá irská matka je ze zásady úhlavním nepřítelem první pinty. Moje máma se pokusila otce zabít pánvičkou, když mě vzal na první pintu.

Mikey svého otce poprosí, abych mohl jít s nimi a dát si limonádu. Peter všem v hospodě vykládá, že Mikey přišel na svoji první pintu, načež všichni chtějí Mikeymu taky koupit jedno pivo, ale Peter říká: To ne, to by byla hrůza, kdyby přebral a pivo si zošklivil.

Pivo je natočené a my už sedíme u zdi, Molloyovi se svými pintami a já s limonádou. Chlapi přejí Mikeymu v životě všechno nejlepší, a nebyl to prý dar Boží, že spadl před lety z toho

267

okapu a nemá od té doby žádné záchvaty, a není prý nakonec velká škoda toho ubohého malého prevíta Quasimoda Dooleye, kterého sklátily rychlé souchotiny po všech těch letech, co se tak namáhal, aby mluvil jako Angličan a dostal se do BBC, což ovšem stejně není žádný místo pro pořádnýho Ira, co?

Peter si povídá s chlapy a Mikey pije svoji první pintu a šeptá mi: Moc mi to nechutná, ale tátovi to neříkej. Pak mi povídá, že tajně cvičí anglický přízvuk, aby mohl být hlasatelem BBC on a splnil tak Quasimodův sen. Říká mi, že si můžu vzít Kukulína nazpátek, že jemu už k ničemu není, když bude číst zprávy v BBC. Teď, když je mu šestnáct, chce odjet do Anglie, a jestli si někdy pořídím rádio, tak ho uslyším v domácím vysílání BBC.

Povím mu o oddacím listu a o tom, že Billy Campbell říkal, že musí uplynout devět měsíců, a já že se narodil za poloviční čas, a ptám se ho, jestli to není nějaký zázrak.

Né, povídá on, né. Jseš parchant. Jseš odsouzenej ke zkáze.

Nemusíš mi nadávat, Mikey.

Nenadávám ti. Tak se říká těm, co se narodili před devítiměsíční lhůtou po svatbě. Jsou počatý nemanželsky.

Co to je?

Co je co?

Počatý.

To je, když spermie nabourá vajíčko a to pak roste a za devět měsíců jsi z toho ty.

Nevím, o čem to mluvíš.

Šeptá: Ta věc, co máš mezi nohama, je vzrušení. Nelíbí se mi ty ostatní jména, vocas, čurák, péro, bigo. Takže, tvůj otec zastrčí vzrušení do tvý matky, vystříkne a ty malý zárodky vniknou do břicha tvý matky, kde je vajíčko a z toho pak jseš ty.

Já nejsem žádný vajíčko.

Jseš. Každej byl jednou vajíčko.

Proč jsem odsouzený ke zkáze? To přece není moje vina, že jsem parchant.

Všichni parchanti jsou odsouzený ke zkáze. Jsou jako nekřtěňátka. Když zemřou, musejí navěky do předpeklí a ven se nedostanou, a přitom to není jejich vina. Člověku nejde do hla

268

vy, proč ten Bůh tam nahoře na trůně nemá s těma děťátkama slitování. Proto já už do kostela ani nepáchnu. Každopádně jseš zatracenej. Tvůj otec a matka měli vzrušení a nebyli řádně oddaní, takže ty nejsi ve stavu nejsvětější milosti.

Co mám dělat?

Nic. Jseš předurčenej ke zkáze.

Nemůžu zapálit svíčku nebo něco?

Mohl bys zkusit požehnanou Pannu. Ta má na starosti případy zatracení.

Ale já nemám penci na svíčku.

No jo, tak na, tady máš tu penci. Můžeš mi ji vrátit za milion let, až dostaneš práci. Stojí mě to majlant, bejt odborníkem na dívčí těla a sprosťárny ve velkým.

Hospodský luští křížovku a ptá se Petera: Co je opakem postupu?

Ústup, povídá Peter.

To je ono, říká hospodský. Všechno má svůj opak.

Matko Boží, vzdychne Peter.

Co je s tebou, Petere?, ptá se hospodský.

Cos to předtím říkal, Tommy?

Všechno má svůj opak.

Matko Boží.

Jsi v pořádku, Petere? Je něco s tím pivem?

Pivo je skvělý, Tommy, a já jsem přeborník v pití piva, nemám pravdu?

To bych myslel, Petere. To ti nikdo nemůže upřít.

To znamená, že bych moh bejt přeborníkem i v opačným směru.

O čem to mluvíš, Petere?

Moh bych bejt přeborníkem v nepití vůbec žádnýho piva.

No tak, Petere, zdá se mi, že trochu přeháníš. Je žena v pořádku?

Tommy, odnes si tu moji pintu. Jsem od teďka přeborník v nepití piva.

Peter se obrátí k Mikeymu a vezme mu sklenici. Jdeme domů za mámou, Mikey.

Tys mi neřekl Kyklope, táto.

269

Jseš Mikey. Jseš Michael. Pojedeme do Anglie. Už žádný pivo pro tebe ani pro mě a tvoje matka už nikdy nebude píct chleba. Pojď.

Odcházíme z hospody a hospodský Tommy za námi volá: Víš, z čeho to máš, Petere? To máš z těch zatracenejch knížek, který čteš. Ty ti pomotaly hlavu.

Peter a Mikey zabočí k domovu. Já musím ještě jít ke svatému Josefu zapálit svíčku, která mě má uchránit před zatracením, ale když se podívám do výlohy Counihanova obchodu, uvidím tam karamelové tyčinky Cleeves a nápis DVA KUSY ZA PENCI. Vím, že jsem odsouzen ke zkáze, ale sliny se mi sbíhají, a když pokládám penci na pult paní Counihanové, slibuju Panně Marii, že za příští penci, kterou dostanu, zapálím svíčku, a prosím ji, jestli by nemohla být tak laskavá a promluvila se svým Synem a zatracení na chvilinku pozdržela.

Karamelová tyčinka za penci nevydrží věčně a když ji sním, musím pořád myslet na to, jak přijdu domů za mámou, která dovolila tátovi, aby do ní strčil své vzrušení, takže jsem se narodil v polovičním čase a vyrostl ze mne parchant. Jestli se někdy jenom zmíní o červených šatech nebo něco, řeknu jí, že vím všechno o vzrušení, a tím ji usadím. V sobotu ráno mám sraz s Rudými srdci Limericku a společně se vydáváme hledat fotbalového soupeře. Kluci pořád reptají, že kousky červených šatů nevypadají jako srdce, až jim Billy řekne, že jestli nechtějí hrát fotbal, můžou jít domů a hrát si s panenkama svých sester.

Nějací kluci hrají fotbal na hřišti v Ballinacuře a Billy je vyzve k utkání. Mají osm hráčů a nás je jenom sedum, ale to nám nevadí, protože jeden z nich má jenom jedno oko a Billy nám radí, abychom hráli po jeho slepé straně. Frankie McCourt, říká, je skoro slepej na vobě voči a to je horší. Cizí kluci jsou nastrojení v modrobílých tričkách a bílých trenýrkách a mají opravdové kopačky. Jeden z nich říká, že vypadáme jako nějaký sračky, co je přinesla kočka v zubech, a my musíme Malachyho držet, aby se s nima nepopřál. Dohodneme se, že budeme hrát půl hodiny, protože kluci z Ballinacury říkají, že pak budou muset jít na lanč. Na lanč. Celý svět chodí uprostřed dne na oběd, ale oni

270

musejí chodit na lanč. Když nikdo do půl hodiny nestřelí gól, bude to remíza. Hrajeme pořád nerozhodně, až Billy dostane balon, vyrazí podél postranní čáry a kličkuje tak rychle, že ho nikdo nemůže chytit, a střelí první gól. Půlhodina je skoro u konce, ale kluci z Ballinacury chtějí hrát ještě půlhodinu a v té se jim podaří vyrovnat. Potom jde míč do autu. Je to náš míč. Billy se postaví na pomezní čáru s míčem nad hlavou. Předstírá, že se dívá na Malachyho, ale hodí míč mně. Míč letí a je to, jako by to byla jediná věc, co existuje. Dostanu ho přesně na nohu a stačí, abych se jen pootočil doleva a zavěšuju ho do brány. V hlavě mám bílo a cítím se jako v nebi. Vznáším se nad celým hřištěm, a pak mě Rudá srdce Limericku poplácávají po zádech a volají: To byl báječnej gól, Frankie, a ten tvůj taky, Billy.

Vracíme se po O’Connell Avenue a já pořád myslím na to, jak mi balon sedl na nohu a že musel být seslán Bohem nebo požehnanou Pannou Marií, která by určitě neseslala takovou milost někomu, kdo je odsouzený ke zkáze, protože se narodil v polovičním čase, a já vím, že dokud budu žít, nikdy nezapomenu na ten míč, který mi hodil Billy Campbell, nikdy nezapomenu na ten gól.

Máma potká na ulici Bridey Hannonovou a její matku a ony jí vyprávějí o tom, jaké má pan Hannon špatné nohy. Chudák John, je to pro něj utrpení šlapat každý večer na kole domů, když celý den rozváží uhlí a rašelinu pro uhláře z Dokařské cesty. Je placený od osmi ráno do půl páté večer, ale ve skutečnosti musí připravit koně dávno před osmou a zaopatřit ho na noc dlouho po půl páté. Celý den leze nahoru na valník a zase dolů, tahá se s pytli uhlí a musí dávat pozor, aby se mu na nohou nerozvázaly obvazy a špína se nedostala do otevřených boláků. Obvazy se věčně přilepují a musejí se odtrhávat, a když se vrátí domů, umyje mu paní Hannonová boláky teplou mýdlovou vodou, namaže je mastí a ovine čistými obvazy. Nemůžou si dovolit nové obvazy každý den, a tak mu pořád pere ty staré, až jsou z toho celé šedivé.

Máma říká, že by pan Hannon měl jít k doktorovi, a paní Hannonová na to: Jistě, u toho byl tucetkrát, a doktor mu pokaž-

271

dý řekl, že si má přestat namáhat nohy. To je všechno. Nenamáhejte si nohy. Jak si ale má nenamáhat nohy? Z čeho bychom žili, kdyby nepracoval?

Máma říká, že by si třeba Bridey mohla sehnat nějakou práci, ale Bridey se urazí. Jako bys nevěděla, Andělo, že jsem slabá na plíce. Copak nevíš, že jsem měla revmatickou horečku a mohla bych ze dne na den umřít? Musím být opatrná.

Máma často mluví o Bridey s její revmatickou horečkou a slabými plícemi. Říká: Ta je schopná tady hodinu sedět a stěžovat si na svoje choroby, a přitom vypaluje jednu cigaretu za druhou.

Máma říká Bridey, že ji to mrzí s těmi plícemi a že je hrozné, jak její otec trpí. Paní Hannonová si mámě stěžuje, že Johnovi je den ode dne hůř. A co byste tomu říkala, paní McCourtová, kdyby s ním váš chlapec Frankie pár hodin týdně jezdil a pomáhal mu s těmi pytli? Můžeme si to sice stěží dovolit, ale dostával by šilink nebo dva a John by si s nohama aspoň odpočinul.

Máma váhá: Já nevím, je mu teprve jedenáct, měl tyfus a uhelný prach by mu nedělal dobře na oči.

Bridey říká: Bude na vzduchu a nic tak nepomáhá, když má někdo špatný oči a zotavuje se z tyfu, jako čerstvý vzduch, nemám pravdu, Frankie?

Ano, Bridey.

Nemůžu se ani dočkat, až budu s panem Hannonem jezdit na velkém valníku jako opravdický pracující muž. Když mi to půjde, nechají mě možná doma a nebudu už vůbec chodit do školy, ale máma říká: Tak jo, ale nesmí to zasahovat do jeho školních povinností. Může začít v sobotu ráno.

Jsem teď chlap, a tak si časně ráno rozdělám oheň, uvařím si čaj a opeču chleba. Čekám před vedlejším domem na pana Hannona, až vyjde s kolem, a z jejich okna se line nádherná vůně pečené slaniny a vajec. Máma říká, že pan Hannon dostává jen to nejlepší jídlo, protože paní Hannonová je do něho zblázněná stejně jako v den, kdy si ho brala. Chovají se pořád jako dva milenci z amerického filmu. A už přichází pan Hannon, tlačí kolo a bafá z dýmky. Povídá, abych si vylezl na řidítka, a tak jedeme do mého prvního chlapského zaměstnání. Hlavu má nad mojí

272

hlavou a nádherně voní dýmkou. Šaty mu jsou cítit uhelným prachem, a to mě nutí kýchat.

Muži kráčejí nebo jedou na kole do uhelných skladů, do Rankových mlýnů nebo do Limerické parní společnosti na Dokařské cestě. Pan Hannon si vytáhne dýmku z pusy a povídá, že sobota je nejlepší den, protože má jen poloviční šichtu. Začínáme v osm a skončíme, když Anděl Páně odbije poledne.

Než koně zapřáhneme, vytřeme ho trochu, nasypeme mu oves do dřevěného žlabu a do vědra nalijeme vodu. Pan Hannon mi předvede, jak se nasazuje postroj, a dovolí mi zavést koně do postraňků. Říká: Prokrista, Frankie, ty máš ale fortel.

Jsem z toho tak nadšený, že se mi chce skákat radostí, a nejraději bych řídil vůz až do konce života.

Dva muži plní pytle uhlím a rašelinou a váží je na veliké železné váze, každý pytel padesát kilo. Naložit pytle na valník je jejich práce a pan Hannon jde zatím do kanceláře pro doručenky. Muži, co pytlujou uhlí, jsou rychle hotoví a my můžeme začít rozvážet. Pan Hannon si sedne na levou stranu vozu a práskne bičem napravo, aby mi ukázal, kam se mám posadit já. Nahoru se leze těžko, protože vůz je vysoký a ještě jsou na něm naložené pytle, a já se pokouším vylézt po kole. Pan Hannon říká, ať to už podruhé nikdy nezkouším. Když je kůň zapřažený v postroji, nikdy se nohou ani rukou nedotýkej kola. Koně by mohlo napadnout, že se rozjede, tobě se noha nebo ruka dostane do kola, kolo ji ukroutí a ty budeš jen koukat. Říká koni: No tak, pohni se, a kůň zavrtí hlavou, zachřestí postrojem a pan Hannon se směje. Ten hloupej kůň práci miluje, říká. Za pár hodin postrojem chřestit přestane.

Když začne pršet, přehodíme přes sebe staré pytle od uhlí a pan Hannon obrátí dýmku v puse horem dolů, aby tabák zůstal suchý. Říká, že za deště je všechno těžší, ale člověk si nemá stěžovat. To bys sis mohl zrovna tak stěžovat, že v Africe je slunce.

Přejedeme Sarsfieldův most, abychom zavezli objednávky na Ennis Road a na Severní okružní třídu. Bohatým lidem, říká pan Hannon, trvá vždycky moc dlouho, než sáhnou do kapsy pro spropitné.

273

Máme rozvézt šestnáct pytlů. Pan Hannon říká, že dnes máme štěstí, protože v některých domech berou víc než jeden pytel, takže nemusí pořád slézat a vylézat na vůz a ničit si nohy. Když zastavíme, sleze dolů, přitáhne pytel ke kraji valníku a hodí si ho na ramena. U některých domů mají venku padací dvířka, která otevřete, nakloníte pytel, ten se vysype, a to je pak snadné. Jiné domy mají vzadu dlouhý dvůr, a pan Hannon zkusí s nohama jako pes, když musí nosit pytle z vozu až do přístěnku u zadních dveří. Ježíšikriste, Frankie, Ježíšikriste, to je to jediné, co od něho slyším, když mu podávám ruku, aby vylezl zpátky na vůz. Říká, že kdyby měl ruční vozík, na kterém by mohl vozit pytle od vozu za dům, bylo by to hotové požehnání, ale vozík stojí dvoutýdenní mzdu a to si nemůže dovolit.

Pytle jsou rozvezené, sluníčko svítí, vůz je prázdný a kůň ví, že pracovní doba skončila. Je to nádhera, sedět na voze a pozorovat koně, jak se vlní od ocasu k hlavě, když kráčí po Ennis Road, přes Shannon a na Dokařskou cestu. Pan Hannon říká, že chlap, který rozvezl šestnáct půlmetrákových pytlů uhlí a rašeliny, si zaslouží pintu piva, a chlapec, který mu pomáhal, si zaslouží limonádu. Povídá, že bych měl studovat a nedřít se jako on až do úpadu, s nohama, které pod ním hnijou. Jdi na školu, Frankie, uteč z Limericku, a vůbec z Irska. Tahle válka brzo skončí, a ty můžeš odjet do Ameriky nebo do Austrálie nebo do nějaké jiné veliké otevřené země, kde se rozhlédneš a konce nedohlédneš. Svět je široký a plný dobrodružství. Kdybych neměl tyhle dvě nohy, byl bych za vodou v Anglii a vydělával bych velké peníze v továrně, jako ostatní Irové, jako tvůj otec. Ne. Ne jako tvůj otec. Slyšel jsem, že vás nechal na suchu, co? Nepochopím, jak může rozumný chlap odjet a nechat ženu a děti hladovět a mrznout v limerické zimě. Škola, Frankie, škola. Knihy, knihy, knihy. Vypadni z Limericku dřív, než ti uhnijou nohy a mozek se ti úplně rozpadne.

Kůň klape dál, a když dojedeme do uhelných skladů, nakrmíme ho, dáme mu vodu a vytřeme ho. Pan Hannon na něj pořád mluví, říká mu: Ty jsi moje stará segoša, a kůň odfrkuje a drcá pana Hannona hlavou do prsou. Rád bych si ho vzal domů a nechal ho bydlet dole, když my jsme nahoře v Itálii, jen

274

že i kdybych ho dostal dveřmi dovnitř, matka by se rozčilovala, že to poslední, co nám v domě ještě scházelo, je kůň.

Ulice, které vedou z Dokařské cesty do města, jsou moc příkré na to, aby pan Hannon mohl jet na kole a ještě mě vezl, a tak jdeme pěšky. Nohy má za celý den rozbolavělé a trvá nám dlouho, než dojdeme do Henry Street. Každou chvíli odpočívá opřený o kolo nebo si sedne na schody před domem a v ústech drtí dýmku.

Jsem zvědavý, kdy dostanu peníze za práci, protože máma mi možná dovolí jít do Lyriky, když přijdu včas a přinesu šilink nebo kolik mi pan Hannon dá. Došli jsme ke dveřím Southovy hospody a on povídá, ať s ním jdu dovnitř, že mi slíbil limonádu. V hospodě sedí strýček Pa. Je celý černý jako obvykle a sedí vedle Billa Galvina, celého bílého jako obvykle, potahuje nosem a mocně se napájí černým pivem. Pan Hannon zdraví: Jak se vede?, a sedne si z druhé strany k Billu Galvinovi a všichni v hospodě se začnou smát. Jéžiši, říká hospodský, podívejte se na ně, dva kusy uhlí a jedna sněhová koule. Chlapi z celé hospody se přijdou podívat na ty dva chlapy černé jako uhlí a jednoho mezi nimi bílého jako vápno a chtějí poslat do Limerického vůdce pro fotografa.

Strýček Pa se ptá: A jak to, že ty jsi taky celý černý, Frankie? Spadl jsi do jámy s uhlím?

Pomáhal jsem panu Hannonovi na voze.

Ty oči vypadají hrozně, Frankie. Dvě díry od chcaní na sněhu.

To je uhelný prach, strýčku Pa.

Umej si je, až přijdeš domů.

Umeju, strýčku Pa.

Pan Hannon mi koupí limonádu, dá mi šilink za půldne práce a povídá, že teď můžu jít domů, že jsem velký pracant a příští týden po škole mu zase můžu pomáhat.

Cestou domů se prohlížím ve skle výlohy, jsem celý černý od uhlí a cítím se jako chlap, chlap se šilinkem v kapse, chlap, který si dal v hospodě limonádu se dvěma uhlíři a s jedním vápeníkem. Už nejsem dítě a klidně bych mohl odejít z Leamyho

275

školy nadobro. Pracoval bych s panem Hannonem každý den a až se mu nohy ještě víc zhorší, převzal bych jeho vůz a do konce života bych rozvážel uhlí bohatým lidem a matka by nemusela žebrat před farním domovem u redemptoristů.

Lidi na ulicích a v uličkách si mě zvědavě prohlížejí. Kluci a holky se mi smějou a volají: Kominík, kominík. Za kolik bys nám vyčistil komín? Spadl jsi do uhelný jámy? Spálila tě tma?

Jsou hloupí. Nevědí, že jsem celý den rozvážel půlmetrákové pytle s uhlím a rašelinou. Nevědí, že jsem chlap.

Máma spí s Alphiem nahoře v Itálii a na okně visí kabát, aby byla v pokoji tma. Povídám jí, že jsem si vydělal šilink, a ona říká, že můžu jít do Lyriky, že si to zasloužím. Vezmi si dvoupenci a zbytek nech dole na krbu, abych mohla poslat pro bochník chleba k večeři. Náhle spadne kabát z okna a v pokoji se udělá světlo. Máma na mě hledí: Bože na nebi, podívej se, jaké máš oči. Jdi dolů a já za tebou hned přijdu a vymyju ti je.

Ohřeje v konvici vodu, potře mi oči borovou vodou a povídá, že dneska do Lyriky jít nemůžu, ani později, dokud se mi ty oči nevyčistí, ačkoli Bůh ví, kdy to bude. Říká: Nemůžeš rozvážet uhlí, když máš oči v takovém stavu. Vždyť by sis je tím uhelným prachem zničil docela.

Já tu práci chci. Chci domů nosit šilink. Chci být chlap.

Můžeš být chlap a nemusíš přitom nosit domů šilink. Jdi nahoru, lehni si, ať si ty oči odpočinou, nebo bys taky mohl oslepnout.

Chci tu práci. Vymývám si oči třikrát denně borovou vodou. Vzpomenu si na Seamuse v nemocnici a na to, jak si jeho strýc vyléčil oči mrkáním, a tak poctivě sedím a mrkám hodinu denně. Není nad mrkání, když chceš mít silný zrak, říkal. A tak mrkám a mrkám, až Malachy běží za mámou, která si na ulici povídá s paní Hannonovou: Mámo, s Frankiem něco je, sedí nahoře a pořád mrká.

Máma vyběhne nahoru. Co je s tebou?

Provádím cvičení na posílení zraku.

Jaké cvičení?

Mrkání.

Mrkání není žádné cvičení.

276

Seamus v nemocnici říkal, že není nad mrkání, když chceš mít silný zrak. Jeho strýček si mrkáním spravil oči.

Říká, že začínám bláznit, a jde se zase do uličky vybavovat s paní Hannonovou, a já mrkám a koupu si oči v teplé vodě s borovým práškem. Oknem slyším paní Hannonovou: Vašeho Frankieho seslalo Johnovi nebe, protože to lezení nahoru a dolů z vozu by mu jinak zhuntovalo nohy.

Máma mlčí, což znamená, že pana Hannona lituje a dovolí mi pomáhat mu zase ve čtvrtek, to je den rozvážky. Vymývám si oči třikrát denně a mrkám, až mě z toho rozbolí obočí. Mrkám ve škole, když se pan učitel nedívá, a všichni kluci mi teď říkají Mrkáč a přidali to slovo do seznamu nadávek:

Mrkáč McCourt

Žebrota

prašivý voko

uřvanec

tanečníček

Japončík

Je mi jedno, jak mi říkají, jen když se mi oči čistí a mám pravidelné zaměstnání, když tahám půlmetrákové pytle s uhlím po voze. Ti by koukali, kdyby mě viděli ve čtvrtek po škole, jak sedím na kozlíku, když mi pan Hannon předává otěže, aby si mohl v klidu vykouřit dýmku. Vezmi to za mě, Frankie, pěkně s citem, protože tohle je dobrý kůň a nemusíš mu přitahovat.

Bič mi podá taky, ale tenhle kůň bič nepotřebuje. Mám ho jen pro parádu a práskám do vzduchu jako pan Hannon, nebo jím srážím mouchy z koňova velkého zlatého zadku, který se pohupuje mezi postraňky.

Celý svět se na mě dívá a obdivuje mě, jak se kolébám na kozlíku a s jakým přehledem ovládám otěže a bič. Kdybych tak měl ještě dýmku jako pan Hannon a tvídovou čepici. Kdybych tak byl opravdový uhlíř s černou kůží, jako má pan Hannon nebo strýček Pa Keating, to by si lidi říkali: Tady jde Frankie McCourt, co rozváží všechno uhlí v Limericku, jde si vypít pintu piva do Southovy hospody. Obličej bych si nikdy nemyl. Byl

277

bych černý celý rok, i na vánoce, kdy se má člověk pořádně umýt, než přijde Ježíšek. Vím, že by mu to nevadilo, protože jsem v jesličkách v redemptoristickém kostele viděl Tři krále a jeden z nich byl černější než strýček Pa Keating, nejčemější člověk v Limericku, a když je černý král, znamená to, že ať přijde člověk na světě kamkoli, vždycky tam někdo rozváží uhlí.

Kůň zvedne ocas a velké kusy kouřících žlutých koblih mu začnou padat od zadku. Zatáhnu za otěže, aby zastavil a vykadil se v klidu, ale pan Hannon říká: Ne, Frankie, nech ho klusat. Vždycky serou v klusu. To je velké dobrodiní, kterého se koním dostalo, že můžou srát v klusu, neušpiní se a nesmrdí jako lidská rasa, ani trochu, Frankie. Nejhorší na světě je jít na záchod po někom, kdo měl k večeři prasečí nožičky a celý večer pil pivo. Smrad z toho dokáže porazit i silného chlapa. Koně jsou jiní. Žerou jenom oves a seno a jejich koblihy jsou čisté a přirozené.

Dělám s panem Hannonem v úterý a ve čtvrtek po vyučování a v sobotu dopoledne, což obnáší tři šilinky pro matku, přestože se stále strachuje o moje oči. Hned jak přijdu domů, mi je vymyje a musím půl hodiny odpočívat.

Pan Hannon na mě ve čtvrtek počká u Leamyho školy, až dokončí rozvážku v Barrington Street. Teď mě kluci uvidí. Teď poznají, že jsem chlap, co pracuje, nejenom Prašivý oko, Uřvanec, Tanečníček, Japončík. Pan Hannon říká: Vylez nahoru a sedni si na vůz jako opravdový pracant. Sleduju, jestli kluci zírají. Zírají. Povídám panu Hannonovi, že jestli si chce v klidu pokouřit z dýmky, vezmu to za něj, a když mi podá otěže, slyším zcela zřetelně, jak kluci lapají po dechu. Volám na koně: No ták, pohni sé, aby to všichni slyšeli, aby jim bylo jasné, že vůz řídím já a nikdo jiný, aby nezapomněli, že jsem to byl já, koho viděli na voze s otěžemi a bičem. Je to nejlepší den mého života, lepší než den prvního přijímání, který mi zkazila babička, lepší než den biřmování, kdy jsem měl tyfus.

Už mi nenadávají. Už se nesmějou mým prašivým očím. Chtějí vědět, jak jsem se k takovému skvělému zaměstnání dostal, když je mi teprve jedenáct, kolik vydělávám a jestli tu práci budu mít pořád. Chtějí vědět, jestli je v uhelných skladech ještě nějaké volné místo a jestli bych se tam za ně nepřimluvil.

278

Ti velcí, třináctiletí, mi strkají nos do obličeje a říkají, že tu práci by měli dělat oni, protože jsou větší, kdežto já jsem jenom malej suchar po tyfusu, co nemá žádný ramena. Můžou si říkat, co chtějí. Tu práci mám já a pan Hannon říká, že jsem silný.

Jsou dny, kdy ho nohy bolí tak, že sotva chodí, a na paní Hannonové je vidět, že o něho má strach. Dá mi hrnek čaje a já se dívám, jak mu vyhrnuje nohavice a odtrhává špinavé obvazy. Boláky jsou červené a žluté, strupy jsou zauhlené prachem. Omyje je mýdlovou vodou a natře žlutou mastí. Zvedne mu nohy na židli a on takhle zůstane sedět celý večer a čte si noviny nebo knihu z poličky nad hlavou.

Nohy už má tak špatné, že musí ráno vstávat o hodinu dřív, aby je rozhýbal a ovázal si je novou vrstvou obvazů. V sobotu ráno u nás ještě za tmy zaklepe paní Hannonová a ptá se, jestli bych nemohl zajít k sousedům a vypůjčit si od nich ruční vozík, který bychom naložili na vůz, protože pan Hannon dneska nebude moct pytle nosit a já je nejspíš budu muset vozit na ručním vozíku místo něj. Nebude mě moct vzít na kolo, takže na něho mám čekat s ručním vozíkem u skladů.

Soused říká: Pro pana Hannona všechno, Bůh mu žehnej.

Čekám u vrat před uhelnými sklady a vidím ho, jak přijíždí na kole, pomaleji než jindy. Je tak ztuhlý, že sotva sleze z kola, a říká: Jseš skvělý chlap, Frankie. Dovolí mi zapřáhnout koně, i když mi ještě dělá potíže nasadit postroj. Nechá mě vyvézt vůz ze dvora a kočírovat ho mrazivými ulicemi a já si přeju, abych mohl kočírovat navždycky a nikdy už se nemusel vracet domů. Pan Hannon mi ukáže, jak mám pytle přitáhnout ke kraji vozu a shodit je na zem, jak je vytáhnout na vozík a dotlačit do domu. Vysvětlí mi, jak mám pytle zvedat a vozit a nestrhat se přitom, a před polednem je všech šestnáct pytlů rozvezených.

Kéž by mě teď viděli kluci z Leamyho školy, jak kočíruju koně a nakládám pytle a to všechno sám, zatímco pan Hannon s nohama odpočívá. Kéž by mě viděli, jak tlačím ruční vozík do Southovy hospody a dávám si limonádu a pan Hannon, strýček Pa a já jsme celí černí a Bili Galvin celý bílý. Chtěl bych, aby celý svět viděl to spropitné, které mi pan Hannon dovolí si ne

279

chat, čtyři šilinky a ještě jeden šilink navíc, který mi dává za dopolední práci, dohromady pět šilinků.

Máma sedí u krbu, a když jí podávám peníze, podívá se na mě, pustí peníze do klína a rozpláče se. Nerozumím tomu, vždyť peníze by přece měly přinášet radost. Podívej se na svoje oči, říká. Běž k zrcadlu a podívej se na svoje oči.

Obličej mám černý a oči vypadají hůř než kdy jindy. Bělma a oční víčka jsou červená a žlutý hnis se hromadí v koutcích a vytéká z očí. Když se hnis zastaví, udělají se z něj strupy, které se musí strhnout nebo smýt.

Máma říká, že tím to končí. Už žádný pan Hannon. Snažím se jí vysvětlit, že mě pan Hannon potřebuje. Už sotva chodí. Musel jsem dneska dopoledne dělat všechno, řídit vůz, tlačit ruční vozík s pytli, sedět v hospodě, pít limonádu, poslouchat chlapy, jak se dohadujou, jestli je lepší Rommel nebo Montgomery.

Říká, že je jí pana Hannona líto, ale my máme své vlastní starosti a poslední, co teď potřebujeme, je slepý syn klopýtající ulicemi Limericku. Stačilo, že jsi málem umřel na tyfus, teď bys chtěl ještě oslepnout.

A já se neubráním slzám, protože tohle byla moje jediná šance, jak se stát chlapem a nosit domů peníze, které nám od táty nikdo nenosí. Musím plakat, protože nevím, co si pan Hannon počne v pondělí ráno, když mu nikdo nepomůže tahat pytle na kraj vozu a tlačit vozík do domů. Musím plakat, protože je tak hodný na toho koně, o kterém říká, že je poslušný, a co bude teď dělat ten kůň, když tam nebude pan Hannon, aby ho vyváděl, a když tam nebudu já, abych ho vyváděl? Neumře hlady, když mu teď nikdo nedá oves ani seno, ani jablko na přilepšenou?

Máma říká, že nesmím plakat, protože to očím škodí. Říká: Uvidíme. To je to jediné, co ti teď můžu říct. Uvidíme.

Vymyje mi oči a dá mi šestipenci, abych vzal Malachyho do Lyriky na Borise Karloffa ve filmu Muž, kterého nemohli pověsit a abychom si koupili dvě karamelové tyčinky. Se žlutým hnisem v očích na plátno špatně vidím a Malachy mi musí děj vyprávět. Lidi kolem ho okřikujou, ať je zticha, že chtějí slyšet, co

280

Boris Karloff říká, a když jim Malachy odmlouvá, že jenom pomáhá slepému bratrovi, zavolají biletáře Franka Goggina a ten nám povídá, že jestli uslyší od Malachyho ještě slovo, vyhodí nás oba ven.

Nevadí. Přišel jsem na způsob, jak si vymačkávat hnis z jednoho oka a dívat se přitom na plátno druhým, než se to zaplní hnisem, a já se pak zase věnuju jemu, a pak zase zpátky, mačkám, dívám se, mačkám, dívám se, a všechno, co vidím, je žluté. V pondělí ráno u nás zaklepe paní Hannonová. Ptá se mámy, jestli by Frank mohl zajít do uhelných skladů a říct člověku v kanceláři, že dnes pan Hannon nepřijde, protože musí k doktorovi, aby se mu podíval na nohy, že zítra ale přijde určitě a rozveze i dnešní fůru. Paní Hannonová mi teď zásadně říká Frank. Když někdo rozváží půlmetrákové pytle, tak nemůže být Frankie.

Muž v kanceláři říká: Hmm. Myslím, že jsme k Hannonovi moc tolerantní. Ty, jak se jmenuješ?

McCourt, pane.

Vyřid Hannonovi, že potřebujeme od doktora potvrzení. Rozuměls?

Ano, pane.

Doktor povídá paní Hannonové, že její manžel musí do nemocnice nebo dostane gangrénu a on za nic neručí. Pana Hannona odvezou sanitkou a já mám po práci. Budu teď bílý jako každý v Leamyho obecné, žádný vůz, žádný kůň, žádné šilinky, které bych nosil mámě.

Za pár dnů se u nás zastaví Bridey Hannonová. Říká, že její matka by ráda, kdybych za ní zašel a vypil si s ní šálek čaje. Paní Hannonová sedí u krbu a ruku má na opěradle židle pana Hannona. Sedni si, Franku, říká, a když se chci posadit na obyčejnou kuchyňskou židli, říká: Ne, sedni si sem. Sedni si na jeho židli. Víš, kolik mu je let, Franku?

No, musí být dost starý, paní Hannonová. Musí mu být už dobrých pětatřicet.

Usměje se. Má pěkné zuby. Je mu devětačtyřicet, Franku, a muž v jeho věku by neměl mít takové nohy.

To ne, paní Hannonová.

281

Víš, že jsi byl jeho velká radost, když jsi s ním rozvážel uhlí?

Nevím, paní Hannonová.

Byl. Máme dvě dcery: Bridey, kterou znáš, a Kathleen, ta dělá ošetřovatelku v Dublinu. Ale žádného syna a on říkal, že jsi mu dával pocit, že má syna.

Cítím, že mě pálí oči, ale nechci, aby mě viděla plakat, obzvlášť když nevím, proč brečím. V poslední době nic jiného nedělám. Je to kvůli práci? Nebo kvůli panu Hannonovi? Máma říká: Ale, máš nejspíš močový měchýř u oka.

Myslím, že pláču, protože paní Hannonová mluví tak potichu, a potichu mluví kvůli panu Hannonovi.

Měl pocit, že má syna, říká, a já jsem ráda, že měl takový pocit. Práce pro něj už skončila, víš. Bude muset zůstat doma. Možná, že ho vyléčí, a jestli se to povede, tak by snad mohl dostat místo hlídače, kde nebude muset nic zvedat a tahat.

Já už taky nebudu mít práci, paní Hannonová.

Ty máš práci, Franku. Školu. To je tvoje práce.

To není práce, paní Hannonová.

Je to práce, jakou už nikdy mít nebudeš, Franku. Manželovi to rvalo srdce při pomyšlení na to, jak se taháš s pytli uhlí, a tvojí mámě to rvalo srdce taky, a ještě sis tím ničil oči. Pán Bůh ví, že mě mrzí, že jsem tě do toho dostala já, protože jsem chudáka tvoji mámu navedla do pasti mezi tvoje oči a nohu mého muže.

Můžu se jít za panem Hannonem podívat do nemocnice?

Asi by tě tam nepustili, ale můžeš za ním chodit sem. Pán Bůh ví, že toho nebude mít moc na práci, kromě čtení a koukání z okna.

Máma říká: Neměl bys plakat, ale vlastně jsou slzy slané a vypláchnou ti z očí hnis.

282

12

Přišel dopis od táty. Přijede domů dva dny před vánocemi. Říká, že všechno bude jiné, že je z něho nový člověk a že doufá, že jsme hodní chlapci, posloucháme matku, plníme své náboženské povinnosti a že nám přiveze něco k vánocům.

Máma mě vezme s sebou na nádraží. Na nádraží je to vždycky vzrušující, lidi přicházejí a odcházejí, vyklánějí se z vagónů, pláčou, smějou se, mávají si na rozloučenou, vlak houká a píská, bafá v oblacích páry, lidi posmrkávají na nástupišti, stříbrné koleje se táhnou do dálky, do Dublinu a dál do světa.

Je skoro půlnoc a na prázdném nástupišti je zima. Muž v železničářské čepici se nás ptá, jestli bychom nechtěli počkat v teple. Máma říká: Mockrát děkuju, a směje se, když nás vede na konec nástupiště, kde musíme vyšplhat po žebříku do stavědlové věže. Chvilku jí to trvá, protože je těžká, a říká pořád: Ach Bože, ach Bože.

Jsme vysoko nad světem, ve stavědlové věži je tma, jenom červená, zelená a žlutá světýlka blikají, když se muž skloní nad řídící pult. Zrovna večeřím, nedáte si taky?

Máma říká: Ne, ne, díky, nebudeme vám přece brát večeři.

On na to: Žena mi toho dá vždycky tolik, že kdybych tady byl týden, tak bych to nesnědl. Není to žádná těžká práce, sledovat světla a tahat páky.

Sundá uzávěr z termosky a nalije do hrnku kakao. Na, říká mi, dej si.

Mámě podá půlku namazaného chleba. Ale ne, říká ona, vezměte to raději domů dětem.

283

Mám dva syny, paninko, a ti odešli do války a bojujou v ozbrojených silách Jeho Veličenstva anglického krále. Jeden si odsloužil svoje s Montgomerym v Africe a druhý je v Barmě nebo v nějaké jiné zatracené díře, s odpuštěním. Osvobodili jsme se od Anglie a teď za ni bojujeme v jejích válkách. Tak nate, paninko, vezměte si kousek chleba

Světla na pultu přeskočí a muž říká: To je váš vlak, paninko.

Děkuju vám a veselé vánoce.

Vám taky, paninko, a šťastný nový rok. Opatrně na tom žebříku, mládenče. Pomoz matce.

Děkuju, pane.

Čekáme znovu na nástupišti a vlak vjíždí s rachotem do stanice. Dveře vagónů se otevřou, vystoupí několik mužů s kufry a pospíchají směrem k východu. Ozve se cinkot konví na mléko, které udeří o nástupiště. Nějaký muž se dvěma mladíky vykládá noviny a časopisy.

Táta nikde není. Máma říká, že možná zaspal v některém z vagónů, ale víme dobře, že neusne ani ve vlastní posteli. Říká, že se možná loď z Holyheadu zpozdila a vlak mu ujel. Irské moře bývá v téhle roční době rozbouřené.

Nepřijel, mámo. Nestojí o nás. Zkrátka se zase v Anglii ožral.

Nemluv tak o svém otci.

Už mlčím. Neřeknu jí, že bych si přál tátu, jako je ten člověk ve stavědlové věži, který mi dal namazaný chleba a kakao.

Druhý den vejde táta do dveří. Scházejí mu horní zuby a pod levým okem má modřinu. Říká, že Irské moře bylo neklidné, a když se opřel o zábradlí, zuby mu vypadly. Máma říká: Neopil ses náhodou, že ne? Neporval ses?

Co tě napadá, Andělo.

Michael volá: Psal jsi, že nám něco přivezeš, táto.

No jistě.

Vytáhne z kufru bonboniéru a podá ji mámě. Máma ji otevře a ukáže nám vnitřek, polovina bonbónů chybí.

Nemohls ji nechat celou?, ptá se.

Zavře bonboniéru a položí ji na krbovou římsu. Sníme si čokoládu zítra po obědě.

284

Máma se ptá, jestli přivezl nějaké peníze. On říká, že časy jsou zlé, práce málo, a ona na to: Děláš si ze mě legraci? Je válka a v Anglii je spousta práce. Tys ty peníze propil, tak je to.

Tys ty peníze propil, táto.

Tys ty peníze propil, táto.

Tys ty peníze propil, táto.

Křičíme tak hlasitě, až se Alphie rozbrečí. Táta říká: Chlapci, no tak. Trochu úcty k otci.

Nasadí si čepici. Musí zajít za jedním člověkem. Máma říká: Běž si za svým člověkem, ale ne abys přišel domů opilý a zpíval Roddyho McCorleye nebo něco podobnýho.

Přijde domů opilý, ale chová se tiše a ustele si na podlaze vedle máminy postele.

Druhý den máme vánoční oběd díky poukázce na jídlo, kterou máma dostala ve Společnosti svatého Vincenta z Pauly. Máme ovčí hlavu, zelí, moučné bílé brambory a láhev jablečného moštu, protože jsou vánoce. Táta povídá, že nemá hlad, dá si čaj a vypůjčí si od mámy cigaretu. Máma říká: Sněz něco. Jsou vánoce.

Táta znovu, že nemá hlad, ale jestli nikdo nebude chtít ovčí oči, on že je sní. Říká, že oko je výživné, a my dáme najevo patřičné zhnusení. Zapije oči čajem a dokouří zbytek woodbinky. Nasadí si čepici a jde nahoru pro kufr.

Máma říká: Kam se chystáš?

Do Londýna. V tento den Páně? Vždyť je Boží hod.

To je nejlepší den na cestování. Lidi v autě vždycky vezmou dělníka do Dublinu. Vzpomenou si na těžké časy Svaté rodiny.

A jak se dostaneš na loď do Holyheadu, když nemáš v kapse ani vindru?

Stejně jako jsem přijel. Vždycky se naskytne nějaká příležitost, kdy se nikdo nedívá.

Políbí nás všechny na čelo a říká, abychom byli hodní, poslouchali mámu a modlili se. Mámě říká, že bude psát, a ona mu říká: No jistě, jako vždycky. Stojí před ní s kufrem v ruce. Máma vstane, vezme čokoládovou bonboniéru a dá ji kolovat. Dá si do pusy čokoládový bonbón a zase ho vytáhne, protože je

285

moc tvrdý a ona ho nemůže rozkousat. Můj bonbón je měkký, a tak si ho s ní vyměním za tvrdý, který dýl vydrží. Je sytý, smetanový, s oříškem uprostřed. Malachy s Michaelem reptají, že nedostali oříšek a proč má Frank pokaždé oříšek? Máma se ptá: Co myslíte tím pokaždé? Tohle je poprvé, co máme bonboniéru.

Malachy říká: Ve škole měl rozinku v žemli a všichni kluci říkali, že ji dal Paddymu Clohessymu, tak proč by nám nemohl dát oříšek?

Máma mu povídá: Protože jsou vánoce a on má nemocné oči a oříšek na nemocné oči pomáhá.

Michael se ptá: Uzdraví mu oříšek oči?

Uzdraví.

Uzdraví mu jedno oko, nebo obě?

Myslím, že obě.

Malachy povídá: Kdybych měl oříšek, dal bych mu ho na oči.

Máma říká: Já vím, že bys mu ho dal.

Táta se na nás chvíli dívá, jak jíme čokoládu. Nadzvedne závoru, vyjde ze dveří a zavře je za sebou.

Máma říká Bridey Hannonové: Dny jsou zlé, ale noci ještě horší, a kdy už ten déšť přestane? Snaží se ulehčit si ošklivé dny tím, že zůstává v posteli a ráno nás s Malachym nechá rozdělat oheň, sama sedí v posteli, krmí Alphieho kousky chleba a drží mu hrnek s čajem u pusy, aby se napil. Když si chceme umýt obličej, musíme sejít dolů do Irska k umyvadlu, umýváme se pod vodovodním kohoutkem a utřít se musíme do staré mokré košile, která visí přes opěradlo židle. Máma nás nechá nastoupit k posteli, kontroluje, jestli nám na krku nezůstaly špinavé fleky, a když ano, musíme zpátky dolů ke kohoutku a k mokré košili. Když máme v kalhotách díru, sedne si a vyspraví ji kdejakým kusem hadru, který najde. Do čtrnácti let chodíme v krátkých kalhotách a ve věčně děravých dlouhých punčochách, které se musejí pořád spravovat. Když není vlna na zalátání a punčochy jsou černé, začemíme si kotníky krémem na boty, abychom vypadali slušně. Chodit po světě s holou kůží, která

286

prosvítá dírami v punčochách, je hrozné. Po týdnech nošení se díry roztáhnou do takových rozměrů, že si punčochy musíme stahovat dolů pod paty, aby se díra vzadu schovala do boty. Za deštivých dní punčochy nasáknou vodou, takže je musíme na noc pověsit u krbu a doufat, že do rána uschnou. Jsou pak celé ztvrdlé od zaschlé špíny a my se bojíme si je natáhnout na nohy, protože kdyby upadly na zem, rozpadly by se nám určitě před očima. Když už jsme si šťastně natáhli punčochy, je třeba zacpat díry v botách a já se s Malachym musím rvát o každý kousek lepenky nebo papíru. Michaelovi je teprve šest a musí čekat, jestli na něj něco zbyde, ledaže nám máma pohrozí z postele a řekne, že musíme bratříčkovi pomoct. Jestli bratrovi nespravíte boty a já budu z té postele muset vstát, tak dostanete, co se do vás vejde. Michaela musí člověk litovat, protože na to, aby si hrál s Alphiem je moc velký, a na to, aby si hrál s námi, je zase moc malý, a ze stejných důvodů se nemůže ani s nikým prát.

Zbytek oblékání už je jednoduchý, do školy chodím ve stejné košili, ve které spím. Nosím ji den co den. Je to košile na fotbal, na lezení přes zeď, na loupežné výpravy do ovocných sadů. Chodím v ní na mši svatou i do Bratrstva a lidi nasávají vzduch a odvracejí se. Když máma dostane u svatého Vincenta z Pauly poukázku na košili novou, stará košile je povýšena na ručník a celé měsíce pak visí vlhká přes židli, nebo ji máma rozstříhá a použije k záplatování jiných košil. Taky ji může zkrátit a nějaký čas ji nosí Alphie, až nakonec skončí na podlaze pode dveřmi jako ucpávka před deštěm.

Chodíme do školy zadními uličkami, abychom se vyhnuli způsobným chlapcům, kteří chodí do školy Křesťanských bratří, a taky těm bohatým, kteří chodí k jezuitům do Crescent College. Chlapci od Křesťanských bratří nosí tvídová saka, teplé vlněné svetry, košile, vázanky a mají nablýskané nové boty. Víme, že to jsou oni, kdo dostanou místa ve státní správě a budou pomáhat lidem, kteří řídí svět. Chlapci z Crescent College chodí v blejzrech a naparují se na ulici se školními šátky na krku. Dlouhé vlasy jim padají do čela a přes oči, aby si mohli odhazovat patku jako Angličani. Víme, že to jsou oni, kdo půjdou na

287

univerzitu, převezmou rodinný podnik, ujmou se vlády a budou řídit svět. My budeme poslíčci na kolech, kteří jim budou vozit pečivo, nebo odjedeme do Anglie pracovat na stavbu. Naše sestry budou pečovat o jejich děti a drhnout jim podlahy, ledaže odjedou taky do Anglie. To víme. Stydíme se za to, jak vypadáme, a když chlapci z bohatých škol trousí pohrdavé poznámky, pustíme se s nimi do rvačky a skončíme s rozbitým nosem nebo s roztrhanými šaty. Učitelé nám ty rvačky netrpí, protože jejich synové chodí do bohatých škol. Říkají nám: Vy nemáte právo vztahovat ruku na lidi z vyšší třídy, aby bylo jasno.

Člověk nikdy neví, kdy doma zastihne mámu, jak sedí u krbu a povídá si s nějakou cizí ženou s dítětem. Vždycky je to žena s dítětem. Máma ty ženský najde, jak se toulají po ulicích, a když se zeptají: Neměla byste, slečinko, pár zbytečných pencí?, může jí to srdce utrhnout. Peníze nikdy nemá, a tak je pozve domů na čaj a kousek opečeného chleba, a když je večer ošklivo, nechá je vyspat u ohně na hromadě hadrů v koutě. Chleba, který jim dává, bere nám, ale když si stěžujeme, říká, že někteří lidi jsou na tom ještě hůř než my a že nám to nic neudělá, podělit se s nimi o to málo, co máme.

S Michaelem je podobná potíž. Vodí si domů zaběhlé psy a staré chlapy. Nikdy nevíte, kdy vedle něj v posteli najdete nějakého psa. Jsou to psi s boláky, psi bez uší, psi bez ocasů. Jednou přinesl slepého chrta, kterého děti trápily v parku. Michael se s dětmi popral, chrta, který byl větší než on, odnesl v náručí domů a mámě řekl, že mu má dát večeři. Máma říká: Jakou večeři, jsme rádi, když máme sami krajíček chleba. Michael povídá, že si pes může vzít jeho chleba. Máma rozhodne, že pes musí zítra z domu, a Michael celou noc probrečí a ještě víc brečí ráno, když zjistí, že pes v posteli vedle něho je mrtvý. Do školy nejde, protože musí vykopat hrob na místě, kde dřív byla stáj, a chce, abychom všichni kopali s ním a modlili se růženec. Malachy říká, že modlit se za psa nemá cenu, jak vůbec víš, že byl katolík? Michael povídá: Samozřejmě byl ten pes katolík. Copak jsem ho neměl v náručí? Naříká kvůli psovi tak urputně, že nás máma nechá všechny doma a nemusíme jít do školy nikdo.

288

Máme z toho velkou radost a ani nám nevadí kopat s Michaelem hrob a pomodlit se třikrát Zdrávas. Nehodláme ovšem s růžencem a modlitbami za mrtvého chrta promarnit celý den. Michaelovi je teprve šest, ale někdy si přivede domů starého chlapa, rozdělá oheň a uvaří mu čaj. Máma říká, že se z toho může zbláznit, když přijde domů a najde tam tyhle staré chlapy, jak pijou čaj z jejího zamilovaného hrnku, blábolí něco u krbu a škrábou se po celém těle. Vypráví Bridey Hannonové, že Michael má ve zvyku vodit si domů staré chlapy, kteří jsou většinou trochu padlí na hlavu, a když pro ně nemá chleba, zaklepe na dveře u sousedů a bezostyšně si o něj řekne. Nakonec povídá Michaelovi: Už žádné staré chlapy. Jeden z nich přitáhl vši a všechny nás zavšivil.

Vši jsou hnusné, horší než krysy. Máme je v hlavě a v uších a usazují se nám v důlcích klíčních kostí. Zakusují se do kůže. Dostanou se do švů na šatech a jsou všude v kabátech, které používáme místo přikrývek. Musíme Alphiemu prohlížet každičký kousíček těla, protože je mimino a nemůže se bránit.

Vši jsou horší než blechy. Vši se uvrtnou a sají a skrz jejich kůži vidíme naši krev. Blechy skákají a koušou, ale jsou čisté a rozhodně jim dáváme přednost. Potvory, co skáčou, jsou čistější než potvory, co jen sedí.

Dohodneme se, že už nikdo nebude domů vodit ani toulavé ženy s dětmi, ani psy a staré chlapy. Nechceme už žádnou nemoc a infekci.

Michael brečí.

Babiččina sousedka paní Purcellová má jediné rádio u nich v ulici. Dostala ho od úřadů, protože je stará a slepá. Já bych chtěl taky rádio. Naše babička je sice stará, ale není slepá, a k čemu je taková babička, která neoslepne a nedostane od úřadů žádné rádio? v neděli večer sedávám na chodníku pod oknem paní Purcellové a poslouchám hry na stanici BBC a na irské stanici Rádio Eireann. Dávají hry od O’Caseye, Shawa, Ibsena i od samotného Shakespeara, který je ze všech nejlepší, přestože je Angličan. Shakespeare je jako šťouchané brambory, nikdy se ho

289

nepřejíte. A někdy poslouchám zvláštní hry o Řecích, co si vypíchnou oči, protože se omylem oženili se svojí matkou.

Jednoho večera sedím pod oknem paní Purcellové a poslouchám Macbetha. Její dcera Kathleen vystrčí hlavu ze dveří. Pojď dovnitř, Frankie. Máma říká, že chytneš souchotiny, když budeš v tomhle počasí sedět na zemi.

Ale ne, Kathleen. To je dobrý.

Není. Jen pojď.

Dostanu čaj a veliký krajíc chleba namazaný ostružinovým džemem. Paní Purcellová se ptá: Máš rád Shakespeara, Frankie?

Mám ho moc rád, paní Purcellová.

Ach, ten je jako hudba, Frankie, a má ty nejlepší příběhy na světě. Nevím, co bych si v neděli večer bez Shakespeara počala.

Když hra skončí, nechá mě točit knoflíkem u rádia a já nalézám vzdálené zvuky na krátkých vlnách, podivné šeptání a sykot, hukot oceánu, kterýse vzdouvá a zase klesá, pípání morseovky, dá dy dy dá. Slyším mandolíny, kytary, španělské dudy, africké bubny, kvílející lodníky na Nilu. Vidím námořníky na hlídce, jak pijou horké kakao z hrnku. Vidím katedrály, mrakodrapy, chatrče. Vidím beduíny na Sahaře, francouzskou cizineckou legii a kovboje na amerických prériích. Vidím kozy poskakující po skalnatém pobřeží Řecka, kde jsou pastýři slepí, protože se omylem oženili se svými matkami. Vidím lidi, jak si povídají v kavárnách, popíjejí víno, nebo se procházejí po bulvárech a promenádách. Vidím noční ženy stojící ve dveřích, mnichy odříkávající nešpory, a najednou uslyším mohutný úder Big Benu: Tady stanice BBC, zahraniční vysílání, posloucháte zprávy…

Paní Purcellová říká: Nech to tam, Frankie, ať víme, co se děje ve světě.

Po zprávách následuje americké armádní vysílání a je to nádhera poslouchat ty ležérní a klidné americké hlasy, a teď je tu ta jejich muzika, ach Bože, Duke Ellington osobně mi říká, ať nasednu na vlak a jedu tam, kde Billie Holidayová zpívá jen pro mě:

290

Nemůžu ti dát nic než svou lásku, bejby.

To je to jediný, čeho mám dost, bejby.

Ach, Billie, Billie, chci být s tebou a se vší tou muzikou v Americe, kde nikdo nemá špatné zuby, každý má jídlo na talíři, každá rodina má záchod a všichni žijou šťastně až do smrti.

A paní Purcellová říká: A víš, co mě napadlo, Frankie?

Copak, paní Purcellová?

Ten Shakespeare je tak dobrý, že to musel být Ir.

Výběrčí nájemného ztrácí trpělivost. Povídá mámě: Dlužíte mi už za čtyři týdny, paninko. To dělá libru a dva šilinky. A takhle to dál nejde, protože já musím v kanceláři nahlásit panu Vincentu Nashovi, že McCourtovi už měsíc neplatili. Kam bych to dovedl, paninko? Skončil bych bez práce s holým zadkem a s matkou, o kterou se musím starat a která je v devadesáti dvou letech denně ve františkánském kostele u přijímání. Výběrčí nájemného musí vybírat nájemné, paninko, jinak přijde o práci. Stavím se příští týden, a jestli ty peníze nebudou, dělá to dohromady libru osm šilinků a šest pencí, jste na chodníku a z nebe vám bude pršet na nábytek.

Máma se vrátí do Itálie, posadí se ke krbu a přemýšlí, kde má proboha sehnat peníze na nájemné za týden, o těch nedoplatcích ani nemluvě. Ráda by si dala šálek čaje, ale nemá nic, na čem by uvařila vodu, až Malachy utrhne kus uvolněné dřevěné příčky mezi horními pokoji. Máma říká: No, když už se utrhla, tak už ji můžeme rovnou rozštípat na oheň. Uvaříme vodu a zbytek dřeva použijeme na ranní čaj, ale na čem budeme vařit zítra? Máma říká: Ještě jeden kousek příčky, ještě jeden, ale víc už ne. Říká to dva týdny, až nezbyde nic než trámová konstrukce. Varuje nás, abychom se trámů nedotýkali, protože ty drží strop a vůbec celý dům.

Kdepak, trámů se ani nedotkneme.

Máma odejde k babičce a doma je taková zima, že vezmu sekyru á do jednoho trámu se přece jen pustím. Malachy mě povzbuzuje a Michael vzrušeně tleská. Zatáhnu za trám, strop zaúpí a na máminu postel se řítí sprška omítky, tašek a deště. Ma—

291

lachy volá: Ach Bože, máma nás zabije, a Michael tančí dokolečka a zpívá: Frankie zbořil dům, Frankie zbořil dům.

Běžíme v dešti sdělit tu novinu mámě. Nejprve se tváří nechápavě, když Michael prozpěvuje: Frankie zbořil dům, dokud jí nevysvětlím, že v domě je díra a že nám dům padá na hlavu. Volá: Jéžiši, a vyráží na ulici, s babičkou, která jí sotva stačí, v patách.

Když uvidí svou postel zasypanou omítkou a taškami, začne si rvát vlasy: Co teď budeme dělat, co budeme dělat?, a křičí na mě, že jsem si neměl s trámy zahrávat. Babička říká: Zaběhnu na domovní úřad a řeknu jim, aby to spravili, než vás voda úplně vytopí.

Vrátí se za chvilku s výběrčím nájemného. Ten říká: Bože na nebi, kde je druhý pokoj?

Babička se ptá: Jaký pokoj?

Pronajal jsem vám tady dva pokoje a jeden je pryč. Kde je ten pokoj?

Máma říká: Jaký pokoj?

Byly tady dva pokoje a teď je tu jeden. A kde je ta stěna? Tady byla stěna. Teď tu žádná není. Jasně si pamatuju, že tady byla stěna, protože si jasně pamatuju, že tady byl pokoj. Tak kde je ta stěna? Kde je ten pokoj?

Babička říká: Já si žádnou stěnu nepamatuju, a když si nepamatuju stěnu, jak si můžu pamatovat pokoj?

Vy si nepamatujete? Ale já jo. Čtyřicet let pronajímám byty, a s něčím takovým jsem se ještě nesetkal. Proboha, to je k zbláznění. Člověk se jen na chvíli otočí a nájemníci přestanou platit činži, a ještě mizí stěny a pokoje. Já bych rád věděl, kde je ta stěna a co jste udělali s tím pokojem, to bych rád věděl.

Máma se obrátí k nám. Pamatuje si někdo z vás, že by tady byla nějaká stěna?

Michael ji zatahá za ruku: Je to ta stěna, kterou jsme spálili v krbu?

Muž říká: Bože na nebi, tohle je horší než v Indii, tohle je konec, to přestává všechno. Nájemné neplatíte, a co teď řeknu panu Vincentovi na úřadě? Ven, paninko, máte výpověď. Ode

292

dneška za týden zaklepu na tyhle dveře a ať už tady nikoho neuvidím. Už vás tady nechci. Rozuměla jste mi, paninko?

Mámě ztvrdnou rysy. Škoda, že jste nebyl na světě v dobách, kdy nás vyhazovali z bytů Angličani a nechávali nás na ulici.

Už ani slovo, paninko, nebo pošlu chlapy a vystěhuju vás hned zítra.

Jde pryč a nechá dveře otevřené, aby ukázal, co si o nás myslí. Máma vzdychá: Co teď budeme proboha dělat? Babička říká: No, já pro vás místo nemám, ale tvůj bratranec Gerard Griffin, co bydlí v tom malém domku po matce na Rosbrien Road, ten by vás k sobě určitě vzít mohl, než to bude lepší. Je už sice noc, ale zajdu za ním a uvidím, co řekne. Frank může jít se mnou.

Říká mi, ať si obléknu kabát, ale já žádný nemám a ona povídá: Ptát se tě, jestli máš deštník, asi taky nemá smysl. Pojď.

Přetáhne si vlňák přes hlavu a vydáme se spolu v dešti na Rosbrien Road, tři kilometry daleko. Zaklepe na dveře malého domku v dlouhé řadě jiných domků. Jsi tam, Lamane? Vím, že jsi doma. Otevři.

Babičko, proč mu říkáš Laman? Copak se nejmenuje Gerard?

Jak to mám vědět? Copak já vím, proč se tvému strýci Patovi říká Ab? Tomuhle mužskýmu říkají Laman. Otevři dveře. Půjdeme dál. Možná, že dělá přes čas.

Strčí do dveří. Uvnitř je tma a vlhký nasládlý zápach. První místnost vypadá jako kuchyň a pak je tu vedle ještě jeden menší pokoj. Nad ložnicí je malá půda se střešním oknem, do kterého bubnuje déšť. Všude jsou krabice, noviny, časopisy, zbytky jídla, hrnky a prázdné plechovky. Dvě postele zabírají celou ložnici, jednaje velká, druhá menší a stojí u okna. Babička strčí do hromady na velké posteli. Lamane, jsi to ty? Vstávej, no tak vstávej.

Co je? Co je? Co je? Co je?

Máme starosti. Andělu s dětmi vyhazujou z bytu a venku leje jako z konve. Musí někde bydlet, než se trochu postaví na nohy, a já pro ně nemám místo. Mohl bys je dát nahoru na půdu,

ale to asi nepůjde, protože ti malí tam nevylezou, mohli by spadnout dolů a zabít se, takže nahoru se odstěhuj ty a oni budou tady dole.

No jo, no jo, no jo, no jo.

Zvedne se z postele a je z něj cítit whisky. Jde do kuchyně a přitáhne ke zdi stůl, aby po něm mohl vylézt na půdu. Babička říká: Tak dobře. Můžete se sem nastěhovat ještě dneska, abyste nemuseli čekat na ty chlapy, co vás přijdou vystěhovat.

Babička povídá mámě, že jde domů. Je unavená, promočená a už jí není pětadvacet. Říká, že si s sebou nemusíme brát postele ani nábytek, protože u Lamana Griffina všechno je. Uložíme Alphieho do kočárku a kolem něho nastrkáme hrnec, pánvičku, konvici, sklenice od džemu a hrnky, papeže, dva podhlavníky a kabáty z postelí. Kabáty si přehodíme přes hlavu a tlačíme kočárek ulicemi. Máma nám nařizuje, ať jsme na ulici zticha, protože sousedi by mohli přijít na to, že nás vyhodili z bytu, a byla by to ostuda. Jedno kolo je ohnuté a kočárek se naklání na stranu a neustále zatáčí. Snažíme se, aby jel rovně, a je to velká psina, protože už musí být dávno po půlnoci a máma nás zítra nebude nutit do školy. Stěhujeme se ostatně tak daleko od Leamyho školy, že už tam možná nebudeme muset chodit vůbec. Jakmile vyjedeme z ulice, začne Alphie třískat lžící do hrnce a Michael spustí písničku, kterou slyšel ve filmu s Alem Jolsonem, Swannee, jak tě miluji, jak tě miluji, má drahá, krásná Swanee. Musíme se smát, když slyšíme, jak se Michael snaží napodobit Jolsonův hluboký hlas.

Máma říká, že je ráda, že už je pozdě a na ulici není nikdo, kdo by nás viděl.

Jakmile přijedeme k domku, vyložíme Alphieho a všechno ostatní z kočárku a já běžím s Malachym zpátky do Roden Lané pro lodní kufr. Máma říká, že by umřela, kdyby přišla o tenhle kufr a o to, co v něm je.

Malachy a já spíme na opačných koncích malé postele. Máma spí na velké posteli s Alphiem vedle sebe a s Michaelem v nohách. Všude je vlhkost a plíseň, a Laman Griffin nad námi chrápe. V tomhle domě nejsou žádné schody, takže tu nebude ani žádný anděl na sedmém schodu.

294

Ale mně je dvanáct, táhne mi na třináctý rok, a už jsem možná na anděly příliš starý.

Je ještě tma, když ráno zazvoní budík a Laman Griffin začne kašlat, smrkat a vychrchlávat hleny z plic. Podlaha pod ním skřípe, a když čůrá celou věčnost do nočníku, musíme si zacpat pusy kabáty, abychom se nesmáli, a máma na nás syčí, ať jsme zticha. Laman nahoře něco bručí, pak sleze dolů, vezme kolo a je pryč. Máma šeptá: Vzduch je čistý, běžte zpátky do postele a dospěte se. Dneska můžete zůstat doma.

Nemůžeme spát. Jsme v novém domě, chce se nám čůrat a musíme všechno prozkoumat. Záchod je venku, asi deset kroků od zadních dveří, je náš vlastní, má dveře, které se dají zavírat, a opravdové prkýnko, na kterém se dá sedět a číst si čtverce Limerického vůdce, které tam má Laman Griffin na utírání. U domu je dlouhý dvorek, zahrada zarostlá vysokou trávou a plevelem, taky je tu staré kolo, které muselo patřit nějakému obrovi, hromada plechovek, staré noviny a časopisy hnijící na zemi, zrezlý šicí stroj a mrtvá kočka s provazem kolem krku, kterou sem asi někdo hodil přes plot.

Michaela napadne, že tohle je Afrika, a pořád se ptá: Kde je Tarzan? Kde je Tarzan? Běhá bez kalhot po dvorku, napodobuje Tarzana a jódluje na stromy. Malachy nahlíží přes zeď do ostatních dvorků a povídá: Mají tam záhony. Pěstujou tam zeleninu. My si taky můžem něco vypěstovat. Budeme mít vlastní brambory a všechno.

Máma volá od zadních dveří: Podívejte se, jestli tam není něco na podpal.

U zadní zdi domu stojí kůlna. Je napůl zřícená a dřevo se dá použít na oheň. Přineseme ho mámě, ale jí se vůbec nelíbí. Říká, že je shnilé a plné bílých červů, avšak žebráci si nemůžou vybírat. Dřevo čoudí na hořícím papíru a my pozorujeme bílé červy, jak se snaží uniknout. Michael říká, že je mu bílých červů líto, ale my víme, že je mu líto všeho.

Máma nám vypráví, že v tomhle domě býval obchod, že v malém okýnku prodávala matka Lamana Griffina pečivo a díky tomu mohla Lamana poslat na Rockwell College a nakonec

295

se z něj stal důstojník královského námořnictva. Ano, na důstojníka to dotáhl. Důstojníka královského námořnictva Royal Navy, a tady je jeho fotografie, jak s dalšími důstojníky večeří se slavnou americkou filmovou hvězdou Jean Harlowovou. Šíleně se do ní zamiloval, ale k čemu to bylo? Ona byla Jean Harlowová a on jenom důstojník královského námořnictva, a tak začal z toho pít a od námořnictva ho vyhodili. A teď se na něho podívejte, je z něho obyčejný zaměstnanec Elektrických podniků a dům je pro ostudu. Když se na ten dům podíváte, nevěřili byste, že v něm vůbec bydlí člověk. Je jasné, že Laman od smrti své matky s ničím v domě nehnul, a my to tady musíme uklidit, abychom tu mohli bydlet.

Najdeme krabice plné lahví s růžovým olejem na vlasy. Když máma odejde na záchod, otevřeme jednu a olejem si natřeme vlasy. Malachy říká, že nádherně voní, ale když se máma vrátí, ptá se: Co je to tady za příšerný smrad?, a chce vědět, proč máme najednou tak zamaštěné vlasy. Musíme strčit hlavu pod vodovodní kohoutek venku a usušit se potom starým ručníkem, který vytáhne zpod hromady časopisů s názvem The Illustrated London News, které jsou tak staré, že jsou v nich fotografie mávající královny Viktorie a prince Edwarda. Najdeme kostky Pearova mýdla a tlustou knihu s názvem Pearova encyklopedie, v které si čtu ve dne v noci, protože v ní je všechno o všem, a to je přesně to, co potřebuju.

Najdeme i lahve Sloanova mazání, které se bude hodit, jak říká máma, na křeče a na bolesti z vlhka. Na lahvích stojí: Když vás něco bolí, Sloan vám bolest zhojí. Najdeme krabice plné spínacích špendlíků a krabice s dámskými klobouky, které se rozpadají, když se jich dotkneme. Najdeme pytle se šněrovačkami, s podvazky a s vysokými dámskými botami se šněrováním a taky všelijaká projímadla, která slibují růžová líčka, veselý zrak a kudrnaté vlasy. Najdeme dopisy generála Eoina O’Duťfyho ctěnému Gerardu Griffinovi, v nichž generál píše, že ho vítá v řadách Národní fronty, oddíl irských modrokošiláčů, že mu bylo ctí, když se dozvěděl, že muž jako Gerard Griffin s vynikajícím vzděláním, výcvikem v Královském námořnictvu a s pověstí vynikajícího ragbisty v mužstvu Young Munster, které vy

296

hrálo v národním šampionátu Batemanův pohár, má zájem vstoupit do jeho hnutí. Generál O’Duffy dává dohromady Irskou brigádu, která už brzy odpluje do Španělska, aby bojovala po boku velkého katolíka generalissima Franka, a pan Griffin bude pro jeho brigádu velkou posilou.

Máma říká, že Lamanova matka mu nedovolila odjet. Nedřela celá léta v obchůdku a neposílala ho na školu, aby se šel kvůli Frankovi flákat někam do Španělska, a tak Laman zůstal doma, našel si místo u Elektrických podniků, kopal jámy na sloupy elektrického vedení podél silnic v celé zemi, a jeho matka byla ráda, že ho má každý večer pro sebe, kromě pátku, kdy chodil do hospody na pintu piva a tesknil po Jean Harlowové.

Máma je ráda, že máme spoustu papíru na podpal, i když dřevo z rozpadlé kůlny, které pálíme, vydává puch, ze kterého se dělá zle, a ona se bojí, že se bílí červi rozlezou a rozmnoží po celém bytě.

Celý den stěhujeme krabice a pytle do kůlny venku. Máma otevře všechna okna, aby v domě vyvětrala a aby vyprchal zápach oleje na vlasy a zatuchlých let. Říká, že je to úleva, když je zas vidět podlaha a můžeme se posadit a dát si v klidu šálek čaje, udělat si pohodlí, a což teprve v létě, až si budeme moci sednout venku na zahradě a pít čaj jako Angličani.

Laman Griffin chodí, vyjma pátků, každý večer v šest hodin domů, nají se a spí pak až do rána. V sobotu jde do postele v jednu odpoledne a zůstane v ní do pondělí ráno. Přitáhne kuchyňský stůl ke zdi pod půdou, vyleze přes židli na stůl, pak židli vytáhne na stůl, znovu na ni vyleze, chytne se za nohu od postele a vytáhne se nahoru. Když je v pátek moc opilý, musím vylézt nahoru já a přinést mu polštář a přikrývky, a on pak spí na podlaze v kuchyni u krbu, nebo padne do postele ke mně a k mým bratrům a chrápe a prdí celou noc.

Když jsme se nastěhovali, tak si ze začátku stěžoval, že nám musí přenechat spodní místnost a sám jít na půdu a že je utahaný z věčného lezení nahoru a dolů, když chce jít na záchod. Vždycky na nás volá: Přitáhněte stůl a židli, jdu dolů, a my musíme sklidit všechno ze stolu a přitáhnout stůl ke zdi. Pak už toho má dost, už nechce lézt nahoru a dolů, a začne používat mat

297

čin krásný nočník. Celý den leží v posteli a čte si knížky, které má půjčené z knihovny, kouří cigarety Gold Flake a občas hodí mámě dolů pár šilinků, aby někoho z nás poslala do obchodu pro koláčky nebo aby měl k čaji kousek šunky s nakrájeným rajčetem. Pak zavolá na mámu: Andělo, ten nočník už je plný, a ona si přitáhne židli a stůl, vyleze nahoru pro nočník, vynese ho na záchod, vypláchne ho a podá zpátky na půdu. Tváří se naštvaně a říká: Přálo by si Vaše Lordstvo ještě něco?, a on se směje: Ženská práce, Andělo, ženská práce a nájem zdarma.

Laman mi z půdy hodí svoji legitimaci do knihovny a povídá, ať mu donesu dvě knihy, jednu o rybaření a druhou o zahradničení. Napíše knihovnici lístek, že ho hrozně bolí nohy z toho věčného kopání děr pro Elektrické podniky, a že od teď mu bude pro knihy docházet Frank McCourt. Ví, že je chlapci teprve třináct a táhne mu na čtrnáct, a ví taky, že platí přísné předpisy ohledně půjčování knih pro dospělé dětem, ale že si chlapec bude mýt ruce, chovat se způsobně a poslouchat, co se mu řekne, děkuji.

Knihovnice si lístek přečetla a říká, že je jí pana Griffina hrozně líto, že je to opravdový džentlmen a obrovsky vzdělaný muž, ani bys nevěřil, co ten přečte knih, někdy až čtyři za týden, a jednou si půjčil dokonce i knihu ve francouzštině, představ si, ve francouzštině, o vývoji kormidla, představ si, kormidla, a ona by dala nevím co za to, kdyby se mu mohla podívat do hlavy, protože ta musí být napěchovaná vědomostmi k prasknutí, o tom není pochyb.

Vybere nádhernou knihu s barevnými obrázky o anglických zahradách. Já vím, co má rád z oddílu o rybářství, říká, a vytáhne knihu s názvem Za irským lososem od brigádního generála Hugha Coltona. Ó, ten čte stovky knih od anglických důstojníků, kteří jezdí rybařit do Irska. Některé jsem si sama přečetla, čistě ze zvědavosti, a člověk hned pochopí, proč ti důstojníci jezdí tak rádi do Irska po tom všem, co si museli vytrpět v Indii, v Africe a v jiných zoufalých zemích. Tady jsou lidi alespoň zdvořilí. Jsme tím známí, jsme známí naší zdvořilostí, my nepobíháme s oštěpy v ruce a nehážeme je po lidech.

Laman leží v posteli, čte si knihy a volá z půdy, že až se mu uzdraví nohy, založí na dvoře zahradu, která bude proslulá širo

298

ko daleko svými barvami a krásou, a když zrovna nebude zahradničit, bude se toulat kolem řek v okolí Limericku a domů bude nosit takové lososy, až se budou všem sbíhat sliny. Jeho matka mu zanechala recept na lososa, je to rodinné tajemství, a až bude mít čas a nebudou ho tak bolet nohy, najde ten recept někde v baráku. Říká mi, že protože je vidět, že jsem spolehlivý, můžu si každý týden půjčit jednu knihu sám pro sebe, ale žádné obscénnosti. Ptám se, co jsou to obscénnosti, ale nepoví mi to, takže si to budu muset zjistit sám.

Máma říká, že by se taky ráda přihlásila do knihovny, ale z Lamanova domu je to daleko, čtyři kilometry, a jestli bych jí teda nepřinesl jednou týdně taky jednu knihu, romány od Charlotte M. Brameové nebo od jiné dobré spisovatelky. Nechce žádné knihy o anglických důstojnících, kteří se vydávají na lososy, ani knihy o lidech, kteří po sobě střílejí. Na světě je už tak dost utrpení, i bez čtení o lidech, co dělají rybám a sobě navzájem peklo ze života. V noci, když jsme měli to trápení s domem v Roden Lane, babička nastydla a z nastydnutí dostala zápal plic. Převezli ji do Městského nemocničního domova a teď je mrtvá.

Její nejstarší syn, můj strýček Tom, chtěl pracovat v Anglii jako ostatní chlapi z Limericku, ale zhoršily se mu souchotiny, musel se vrátit a teď je mrtvý.

Jeho žena, Jane Galway, ho brzy následovala a čtyři z jejich šesti dětí musely do sirotčince. Nejstarší chlapec Gerry utekl, vstoupil do irské armády, dezertoval a dal se do anglické armády. Nejstarší děvče Peggy odešlo k tetě Aggie a žije v bídě.

Irská armáda shání chlapce, kteří mají hudební nadání a chtěli by nastoupit výcvik v Armádní hudební škole. Přijmuli i mého bratra Malachyho, který odjíždí do Dublinu, aby se stal vojákem a hrál na trumpetu.

Tak mi doma zbyli už jenom dva bratři, a máma říká, že se jí rodina ztrácí přímo před očima.

299

13

Kluci z naší třídy v Leamyho škole se chystají přes víkend na výlet na kolech do Killaloe. Mám si vypůjčit kolo a jet s nimi. Budu potřebovat jenom deku, pár lžic čaje a cukru a pár krajíců chleba, abych tu cestu zvládl. Chci se každý večer, když jde Laman spát, učit jezdit na jeho kole a doufám, že mi kolo na výlet půjčí.

Nejlepší doba, kdy ho o něco požádat, je pátek večer, když přijde z hospody, navečeří se a je v dobré náladě. Nosí si domů v kapsách kabátu pokaždé stejnou večeři, veliký biftek, ze kterého kape krev, čtyři brambory, cibuli a láhev piva. Máma uvaří brambory a opeče biftek i s nakrájenou cibulkou. Laman si kabát nesvléká, sedne si v něm ke stolu a jí biftek rukama. Mastnota a krev mu stékají po bradě na kabát, do kterého si pak ještě utírá ruce. Pije pivo, směje se a říká, že v pátek večer není nad pořádný krvavý biftek, a pokud to bude jediný hřích, který kdy spáchá, poletí do nebe rovnýma nohama, ha ha ha.

Jistěže si můžeš půjčit kolo, říká. Kluk jako ty by měl jezdit na vzduch a prohlídnout si venkov. Ovšem. Ale musíš si to zasloužit. Nic není zadarmo, pravda?

Pravda.

A já pro tebe mám zaměstnání. Nevadí ti trochu pracovat, že ne?

Nevadí.

A pomáhat matce.

Nevadí.

Tak hele, můj nočník už je od rána plný. Chci, abys vylezl nahoru, vynesl ho na záchod, umyl ho venku pod kohoutkem a zase odnesl zpátky.

300

Nechce se mi vynášet po něm nočník, ale sním o tom, jak pojedu po silnici do Killaloe, mezi poli pod širým nebem daleko od toho domu, zaplavu si v Shannon a v noci přespím ve stodole. Přitáhnu stůl a židli ke stěně. Vylezu nahoru pod postel, kde stojí jeho hnědožlutě zabarvený bílý nočník, po okraj naplněný sračkama. Postavím ho opatrně na kraj půdy, abych ho nerozlil, slezu dolů na židli, natáhnu se pro něj, sundám ho a koukám přitom stranou, sestoupím na stůl, položím ho na židli, slezu na zem, odnesu nočník na záchod, vyprázdním ho a za záchodem musím zvracet, a tak to půjde pořád, dokud si na tuhle práci nezvyknu.

Laman říká, že jsem hodný chlapec a že si můžu půjčovat kolo, kdykoli budu chtít, pokud bude nočník prázdný a já mu budu běhat do obchodu pro cigarety, chodit do knihovny pro knihy a dělat všechno, co po mně bude chtít. Říká: S tím nočníkem si vedeš skvěle. Směje se a máma zírá do studeného popela v krbu.

Jednoho dne prší a knihovnice, slečna O’Riordanová, mi říká: Nechoď v takovém počasí ven nebo se ty knihy zničí. Posaď se támhle a chovej se slušně. A zatímco budeš čekat, můžeš si číst o svatých.

Na stole leží čtyři velké knihy, Životy svatých od Butlera. Nehodlám strávit život čtením o svatých, ale když začnu, přeju si, aby déšť trval věčně. Na všech obrázcích se svati, ať už muži nebo ženy, dívají k nebi, kde jsou obláčky plné malých tlustých andělíčků, kteří mají v rukou květiny nebo harfy a modlí se. Strýček Pa říká, že nezná v nebi jediného svatého, se kterým by chtěl jít na pivo. Svatí v těchto knihách jsou jiní. Čtu si příběhy o pannách, o mučednících, o pannách mučednicích, a ty příběhy jsou drsnější než všechny hororové filmy v kině Lyrika.

Musím se podívat do slovníku, abych zjistil, co je to panna. Vím, že Matka Boží je Panna Marie a že se jí tak říká, protože neměla pořádného manžela, jenom chudáka starého Josefa. V Životech svatých se panny pokaždé dostanou do nesnází a já nevím proč. Ve slovníku stojí: Panna, žena (obvykle mla dá žena),

301

která je a zůstává ve stavu nedotčené mravní bezúhonnosti.

Teď si musím vyhledat slova „nedotčené” a „mravní bezúhonnost”, ale dočtu se jenom, že nedotčený znamená, že někdo nebo něco zůstalo neporušeno, a mravní bezúhonnost že znamená, že je někdo čistý, neposkvrněný nezákonným pohlavním stykem. Teď si zas musím najít pohlavní styk, a to mě vede ke slovu páření a to zas ke slovům kopulace a kopulační orgán zvířecího samce. Během páření dochází ke kopulaci, ke spojení pohlavních orgánů, jež umožňuje oplození, a já nevím, co zas tohle znamená, jsem už utahaný z přeskakování od jednoho slova ke druhému v tomhle těžkém slovníku. Už se mi nechce honit od jednoho slova k druhému jako idiot, a to jenom proto, že lidi, kteří ten slovník napsali, nechtěli, aby se takoví jako já něco dozvěděli.

Vždyť já chci jenom vědět, odkud jsem se tady vzal, ale když se na to někoho zeptáte, řeknou vám, ať se zeptáte někoho jiného, nebo vás posílají od jednoho slova k druhému.

Všem těmhle panenským mučednicím nařizujou římští soudci, aby se vzdaly své víry a přijmuly římské bohy, ale ony říkají: Nikdy, a soudci je nechají mučit a zabíjet. Mojí oblíbenkyní je svatá Kristýna Zázračná, u které to trvá věčně, než umře. Soudce nařídí: Uřízněte jí prso, a když jí ho uříznou, ona ho hodí na soudce a ten v tu ránu ohluchne, oněmí a oslepne. Případ převezme jiný soudce a ten nařídí: Uřízněte jí druhé prso, a stane se mu totéž. Pokoušejí se ji zastřelit šípy, ale ty se od ní odrážejí a zabíjejí vojáky, kteří je na ni vystřelili. Pokoušejí se jí uvařit v oleji, ale ona se šplouchá v kotli a dokonce si i zdřímne. Pak už toho mají soudci dost a poručí jí uříznout hlavu, a to teprve zabere. Svatá Kristýna Zázračná má svátek 24. července a já se rozhodnu, že ho budu slavit jako svůj svátek vedle svátku svatého Františka z Assisi čtvrtého října.

Knihovnice říká: Už musíš jít domů, přestalo pršet, a když vycházím ze dveří, volá mě zpátky. Dává mi ještě lístek pro moji matku a vůbec jí nevadí, když si ho přečtu. Na lístku stojí: Vážená paní McCourtová, když už si člověk myslí, že to jde s Irskem opravdu od deseti k pěti, spatří najednou v knihovně chlapce, kte—

302

rý je tak ponořený do Životů svatých, že si ani nevšimne, že přestalo pršet, a musíte ho od těch Životů přímo odtrhnout. Je docela možné, paní McCourtová, že máte doma budoucího kněze, a já zapálím svíčku v naději, že se tomu tak stane. Zůstávám upřímně Vaše, Catherine O’Riordanová, zást. knihovníka.

Hoppy O’Halloran je v Leamyho škole jediný učitel, který se někdy posadí. Je to buď proto, že je ředitelem, anebo proto, že si musí odpočinout po vyčerpávajícím hopsání, protože má jednu nohu kratší. Ostatní učitelé popocházejí sem a tam před tabulí nebo chodí uličkou mezi lavicemi, a nikdy nevíte, kdy vás přetáhnou rákoskou nebo řemenem za špatnou odpověď nebo za nedbalý rukopis. Když vám chce Hoppy něco udělat, zavolá si vás na stupínek a potrestá vás před celou třídou.

Nejlepší je, když sedí za katedrou a vypráví o Americe. Milí chlapci, říká, od zmrzlých pustin Severní Dakoty až k vonným pomerančovým hájům Floridy znají Američané všechna podnebná pásma. Vypráví o amerických dějinách: Jestliže americký farmář s puškou s křesacím zámkem nebo s mušketou dokázal na Angličanech vybojovat celý světadíl, proč bychom my, odedávna rození válečníci, neměli od nich získat zpět náš ostrov?

Když nechceme, aby nás trápil algebrou nebo irskou gramatikou, stačí se ho zeptat něco o Americe a on se rozpovídá tak nadšeně, že celý den neví kdy přestat.

Sedí za katedrou a vyjmenovává své oblíbené kmeny a náčelníky. Arapahové, Čejeni, Čipevejové, Siouxové, Apači, Irokézové. Poezie, chlapci moji, poezie. Nebo si poslechněte jména jejich náčelníků: Kopající medvěd, Déšť v tváři, Sedící býk, Sílený kůň nebo geniální Geronimo. V sedmé třídě rozdá malou knížku, dlouhou báseň, která se táhne přes celé stránky, jmenuje se Opuštěná vesnice a napsal ji Oliver Goldsmith. Říká, že by se mohlo zdát, že je to báseň o Anglii, ale je to nářek nad rodnou zemí básníka, naší vlastí, Irskem. Máme se báseň naučit nazpaměť, každý večer dvacet veršů. Šest chlapců jde každé ráno recitovat k tabuli, a když některý z nich vynechá jediný verš, dostane rákoskou dvakrát přes

303

každou ruku. Povídá, ať dáme knihy do lavice, a celá třída nahlas přednáší úryvek o vesnickém řídícím učiteli.

Za plotem rozbitým barvy svítí hlodaše pestrého plané kvítí. V maličké škole zvykl si vládnout vesnický řídící rukou pádnou.

Přísný byl muž a pohled tvrdý měl, z nějž primus i záškolák oněměl.

Každého rána strachem se chvěli, co ve tváři vyčtou učiteli.

Jak nasmáli se s hranou radostí nad jeho vtípky skrytou drzostí, jež mřela v šepot, když se zamračil nad lajdákem, co látce nestačil.

Pokaždé, když dojdeme k posledním veršům úryvku, zavře oči a na tváři se mu objeví úsměv:

Přec laskavý byl a přísný vždy jen, když láska k vědění je dána v plen.

Celá ves hlásala, co všechno zná, jak psát dovede, jak vše spočítá.

Jak déšť zná věstit, nebe vyjasnit, příběhů rozličných odvíjet nit.

I farář musel mu přiznat hlavu, neb v marném sporu držel se mravu, učeným slovem, hromovým hlasem nechal stát sedláky nad úžasem, jenž rostl, jak jeho slova přesná znala moudrost, jíž hlava je těsná.

Víme, že tyhle verše miluje, protože jsou o řídícím učiteli, tedy o něm samotném, a má pravdu, protože to je úžasné, co všechno se vejde do jeho malé hlavy, a my si ho v těchto verších budeme pamatovat. Říká nám: Chlapci, chlapci, jednou můžete mít vlastní hlavu, ale nejprve si ji musíte naplnit vědomostmi.

304

Posloucháte mě? Naplňte si hlavu věděním a můžete se vydat na oslňující cestu světem. Clarke, co to znamená oslňující?

Já myslím, že to je zářící, pane.

Stručné, Clarke, ale výstižné. McCourte, sestav větu se slovem stručný.

Clarke je stručný, ale výstižný, pane.

Jsi pohotový, McCourte. Máš hlavu, mohl bys být knězem, chlapče, nebo politikem. Přemýšlej o tom.

Ano, pane.

Řekni matce, ať za mnou přijde.

Ano, pane.

Máma říká: Ne, nemůžu se před panem O’Halloranem ukázat. Nemám jediné slušné šaty, ani pořádný kabát. Proč se mnou chce mluvit?

Nevím.

No tak se ho zeptej.

To nejde. Zabil by mě. Když jednou řekne: Přiveď matku do školy, musím ji přivést, jinak vytáhne hůl.

Máma přijde do školy a mluví s ním na chodbě. O’Halloran jí říká, že její syn Frank musí jít dál na školu. Nesmí padnout do pasti poslíčkování. To nikam nevede. Vezměte ho ke Křesťanským bratrům, řekněte jim, že jsem vás poslal, že je to chytrý chlapec a měl by jít na střední školu a potom na univerzitu.

Povídá jí, že se nestal ředitelem Leamyho obecné školy proto, aby předsedal akademii poslíčků.

Máma říká: Děkuju vám, pane O’Hallorane.

Byl bych rád, kdyby se pan O’Halloran staral o sebe. Já ke Křesťanským bratřím nechci. Chci ze školy vypadnout jednou provždy, sehnat si práci, dostávat každý pátek výplatu a v sobotu chodit do kina jako všichni.

O pár dní později mi máma nařídí, ať si pořádně umyju obličej a ruce, že půjdeme ke Křesťanským bratřím. Povídám jí, že tam nechci, že chci pracovat, že chci být chlap. Ona je ale neoblomná, a ať přestanu kňourat, že půjdu na střední školu a nějak to utáhneme. Půjdu na školu, i kdyby měla drhnout podlahy, a natrénuje si to na mém obličeji.

305

Zaklepe na dveře u Křesťanských bratří, a že by chtěla mluvit s představeným, s bratrem Murrayem. Ten přijde ke dveřím, podívá se na matku a na mě a zeptá se: Co je?

Máma říká: Tohle je můj syn Frank. Pan O’Halloran z Leamyho školy vzkazuje, že je chytrý a jestli by nebyla možnost umístit ho u vás na střední školu.

Nemáme pro něj místo, řekne bratr Murray a zavře nám dveře před nosem.

Máma se otočí a je to dlouhá cesta, než v tichosti dojdeme domů. Svlékne si kabát, uvaří čaj a posadí se ke krbu. Poslouchej mě, říká. Posloucháš mě?

Poslouchám.

Tohle je už podruhé, co ti církev zabouchla dveře před nosem.

Opravdu? Nevzpomínám si.

Stephan Carey řekl tobě a tvému otci, že nemůžeš být ministrantem, a zavřel ti dveře před nosem. Vzpomínáš si?

Ano, vzpomínám.

A teď ti zabouchl dveře před nosem bratr Murray.

Mně to nevadí. Já chci pracovat.

Matka je rozezlená a tvář jí tvrdne. Už nikdy ti nikdo nesmí zabouchnout dveře před nosem. Rozumíš?

Rozpláče se u krbu. Ach Bože, nepřivedla jsem vás na tenhle svět, aby z vás byli poslíčci.

Nevím, co mám dělat nebo říkat. Hrozně se mi ulevilo, že už nemusím dalších pět nebo šest let chodit do školy.

Jsem volný.

Je mi třináct, táhne mi na čtrnáctý rok a je červen, poslední měsíc školy v životě. Máma mě odvede ke knězi, dr. Cowparovi, aby mi sehnal práci doručovatele telegramů. Paní O’Connellová, co je vedoucí na poště, se ptá: Umíš jezdit na kole?, a já zalžu, že ano. Říká, že nemůžu začít dřív, než mi bude čtrnáct, a ať přijdu v srpnu.

Pan O’Halloran prohlásí ve třídě, že je to ostuda, když chlapci jako McCourt, Clarke a Kennedy musejí sekat dříví a tahat vodu. Je znechucen tímto svobodným a nezávislým Irskem, jež zachovává třídní systém, který nám vnutili Angličané, a nadané děti odhazuje na hnůj.

306

Musíte odjet z téhle země, chlapci. Odjeď do Ameriky, McCourte. Rozumíš?

Ano, pane.

Do školy přicházejí kněží dělat nábor do zahraničních misií: redemptoristé, františkáni, Otcové svatého ducha, ti všichni obracejí na víru pohany v daleké cizině. Kašlu na ně. Já chci do Ameriky, ale pak mě jeden kněz zaujme. Říká, že je z řádu Bílých bratří, kteří působí jako misionáři u kočovných beduínských kmenů a jako polní kaplani ve francouzské cizinecké legii.

Řeknu si o přihlášku.

Budu potřebovat dopis od kněze své farnosti a zdravotní prohlídku od rodinného doktora. Kněz napíše dopis hned. U misionářů by mě prý rád viděl už loni. Doktor se ptá: Co má být tohle?

To je přihláška k Bílým bratřím, misionářům u kočovných kmenů na Sahaře a polním kaplanům ve francouzské cizinecké legii.

Opravdu? Francouzská cizinecká legie, říkáš. Víš, jaký je oblíbený způsob dopravy na saharské poušti?

Vlak?

Ne. Velbloud. Víš, co je to velbloud?

Má hrb.

Nejenom hrb. Má hnusnou zlou povahu, zuby má zelené od sněti a kouše. Víš, kam kouše?

Do Sahary.

Ne, ty omadhaune. Zakousne se ti do ramene a uškubne ti ho. Nechá tě tam stát uprostřed Sahary celého nakřivo. Jak by se ti to líbilo, co? A jaký by na tebe byl pohled, kdyby sis vykračoval po ulici v Limericku celý pokroucený. Která holka se zdravým rozumem by se chtěla jenom podívat na Vysloužilého Bílého otce s jedním mizerným, vyzáblým ramenem? A podívej se na svoje oči. Už takhle je máš mizerné. Na Sahaře by se ti zanítily a shnily a vypadly by ti z hlavy. Kolik je ti let?

Třináct.

Jdi domů k matce.

307

Není to náš dům a necítíme se v něm svobodní, jako jsme se cítili v Roden Lane nahoře v Itálii nebo dole v Irsku. Když přijde Laman domů, chce si číst v posteli nebo spát a my musíme být zticha. Zůstáváme na ulici až do tmy, a když přijdeme domů, nezbývá nám nic jiného, než jít spát nebo si číst, pokud máme svíčku nebo petrolej do lampy.

Máma nám říká, abychom šli spát, že za námi za chvilku přijde, jen co vyleze nahoru a dá Lamanovi poslední hrnek čaje. Často usneme dřív, než nahoru vyleze, ale někdy v noci je slyšíme, jak si povídají, vzdychají a sténají. Některé noci máma nepřijde dolů vůbec a Michael s Alphiem mají velkou postel jen pro sebe. Malachy říká, že tam zůstává, protože slézat dolů ve tmě je moc těžké.

Je mu teprve dvanáct a ničemu nerozumí.

Mně je třináct a myslím si, že tam nahoře mají vzrušení.

Já vzrušení znám a vím, že je to hřích, ale jak to může být hřích, když to na mě přichází ve snu, v němž americké dívky pózují v plavkách na plátně v kině Lyrika, a já se probouzím s cukáním a krev mi buší v žilách? Hřích je to, když je člověk vzhůru a dělá si to sám, jak o tom vyprávěli kluci na školním dvoře po tom, co na nás pan O’Dea řval šesté přikázání: Nesesmilníš, což znamená žádné nečisté myšlenky, žádná nečistá slova, žádné nečisté skutky, protože to všechno je smilstvo, a sprosťárny vůbec.

Jeden redemptoristický kněz na nás kvůli šestému přikázání křičí pořád. Říká, že smilstvo je tak těžký hřích, že Panna Marie odvrací tvář a pláče.

A proč pláče, chlapci? Pláče kvůli vám a kvůli tomu, co děláte jejímu milovanému Synu. Pláče, když se jí při pohledu dlouhým bezútěšným časem naskytne hrůzná podívaná na limerické chlapce, kteří se poskvrňují, znečištují, vztahují ruku sami na sebe a hanobí a przní svá mladá těla, jež jsou chrámem Ducha svatého. Panna Marie pláče nad těmito hrůzami, protože ví, že pokaždé, když poskvrňujete sami sebe, přibíjíte na kříž jejího milovaného Syna, že znovu narážíte trnovou korunu na Jeho drahou hlavu, že znovu otevíráte Jeho příšerné rány. V smrtelné agónii žízní na kříži, a co mu podávají ti proradní Římané? Hou

308

bu na mytí namočenou v octě a žluči, kterou vrazí do Jeho ubohých úst, úst, která se pohnou tak málokdy a pouze při modlitbě, při modlitbě za vás, chlapci, i za ty z vás, kteří jste ho přibili znovu na kříž. Pomyslete na utrpení našeho Pána. Pomyslete na trnovou korunu. Představte si maličký špendlík zaražený do vaší hlavy, představte si tu šílenou bolest. Představte si dvacet trnů zaražených do vaší hlavy. Vzpomeňte na hřeby a přemítejte o tom, jak rozervali jeho ruce a nohy. Dokázali byste snést zlomek té šílené bolesti? Vezměte si znovu onen špendlík, onen jediný špendlík. Vražte si ho do boku. Znásobte ten pocit stokrát, a jako by vás proklálo ono strašné kopí. Ach, chlapci, ďábel touží po vaší duši. Chce vás dostat k sobě do pekla, a vězte, že pokaždé, když poskvrňujete sami sebe, pokaždé, když podlehnete odpornému hříchu sebeukájení, nejenomže přibíjíte Krista znovu na kříž, ale přibližujete se o další krok samotnému peklu. Ustupte od propasti, chlapci. Postavte se ďáblu a nešpiňte své ruce.

Nemůžu s poskvrňováním přestat. Modlím se k Panně Marii a říkám jí, že mě to mrzí, když jejího Syna přibíjím znovu na kříž a že už to nikdy neudělám, ale nemůžu si pomoct, a přísahám, že půjdu ke zpovědi, a po ní, po ní už to určitě nikdy neudělám. Nechci se dostat do pekla, kde mě budou navěky honit ďáblové a bodat do mě rozžhavenými vidlemi.

Kněží v Limericku nemají s takovými, jako jsem já, žádné slitování. Jdu ke zpovědi a oni na mě syčí, že nemám náležitě kajícného ducha, protože kdybych ho měl, tak bych se toho ohavného hříchu vzdal. Chodím z jednoho kostela do druhého a hledám nějakého snesitelnějšího kněze, až mi Paddy Clohessy poradí jednoho v dominikánském kostele, kterému je devadesát a je hluchý jako poleno. Každých pár týdnů si starý kněz vyslechne moji zpověď a zamumlá, ať se za něj pomodlím. Někdy usne a já nemám to srdce ho budit, takže jdu příští den k přijímaní bez pokání a bez rozhřešení. Není to přece moje vina, když mi kněží usínají, a jestliže jsem byl u zpovědi, musím být ve stavu posvěcující milosti už jenom proto, že jsem k ní šel. Pak se jednoho dne malá přepážka ve zpovědnici odsune, ale není to můj člověk, kdo za ní sedí, nýbrž mladý kněz s uchem velikým jako mořská mušle. Ten určitě všechno uslyší.

309

Požehnejte mi, Otče, neboť jsem zhřešil, je to čtrnáct dní, co jsem byl naposled u zpovědi.

A copak jsi od té doby dělal, mé dítě?

Uhodil jsem bratra, byl jsem za školou, lhal jsem matce.

Ano, mé dítě, a co ještě?

Já-já-já jsem dělal sprosťárny, Otče.

Ó, mé dítě, dělals je sám se sebou, nebo ještě s někým, nebo snad s nějakým zvířetem?

S nějakým zvířetem. V životě jsem o takovém hříchu neslyšel. Tenhle kněz musí být z venkova, a v tom případě mi otevírá netušené obzory.

Večer před výletem do Killaloe přijde Laman Griffin domů opilý a cpe se u stolu z velkého pytlíku smaženou rybou. Povídá mámě, aby uvařila vodu na čaj, a když mu máma řekne, že nemáme žádné uhlí ani rašelinu, začne na ni řvát a nadávat jí, že je kráva s těžkou prdeli, která si žije zadarmo pod jeho střechou i s tou její smečkou fakanů. Hodí mi peníze, ať jdu do obchodu pro pár cihel rašeliny a pro dřevo na podpal. Nechce se mi. Nejradši bych ho praštil za to, jak se chová k mámě, ale když něco řeknu, nepůjčí mi zítra kolo, a já na to čekám už tři týdny.

Když máma rozdělá oheň a uvaří vodu, připomenu mu, že mi slíbil, že mi půjčí kolo.

Vynesl jsi nočník?

Jé, zapomněl jsem. Hned to udělám.

Začne ne mě řvát: Tak ty jsi zapomněl vynést ten zatracený nočník. Já ti slíbím kolo. Já ti dávám dvě pence týdně, abys mi obstarával pochůzky a vynášel nočník, a ty si tady děláš na mě ksichty a povídáš mi, žes to neudělal.

Omlouvám se. Zapomněl jsem. Udělám to teď.

Uděláš, jó, uděláš? A jak myslíš, že se dostaneš nahoru na půdu? Hodláš mi odtáhnout stůl pod mojí rybou?

Máma říká: Vždyť byl celý den ve škole a musel k doktorovi s očima.

Tak to můžeš na to zatracený kolo zapomenout. Nedodržel jsi smlouvu.

Ale on to nemohl stihnout, říká máma.

310

Okřikne ji, ať drží hubu a stará se o svý, a ona u krbu zmlkne. Laman se znovu pustí do ryby, ale já mu povídám: Slíbils to. Tři týdny jsem ti vynášel nočník a obstarával ti pochůzky.

Drž hubu a jdi spát.

Ty mě nemáš co posílat spát. Nejseš můj otec, a slíbils to.

Povídám ti, jako že Bůh stvořil malá jablíčka, že jestli vstánu od tohohle stolu, budeš volat svýho patrona ochránce.

Slíbils to.

Odstrčí židli od stolu. Klopýtá ke mně a míří mi prstem mezi oči. Povídám ti, abys držel hubu, Prašivý oko.

Nebudu. Slíbils to.

Strčí mě do ramen, a když nepřestanu, začne mě bít hlava nehlava. Máma vyskočí, křičí a pokouší se ho odtáhnout. Laman mě bije rukama nohama, až mě dokope do ložnice, ale já pořád opakuju: Slíbils mi to. Srazí mě na máminu postel a mlátí mě a já si rukama zakrývám tvář a hlavu.

Zabiju tě, ty malej sráči.

Máma vřeští, věší se na něj a nakonec ho odtáhne do kuchyně. Říká mu: No tak, no tak. Sněz si tu rybu s pomfritama. Je to jen dítě. Musí se s tím vyrovnat.

Slyším ho, jak jde pro židli a přitáhne si ji ke stolu. Slyším, jak funí, mlaská a srká, když jí a pije. Podej mi sirky, říká. Po tomhle si musím dát cigaretu. Je slyšet puf-puf, jak potahuje z cigarety, a mámino fňukání.

Říká: Jdu do postele, ale chvíli mu to trvá, se vším tím pitím, co má v sobě, než vyleze ze židle na stůl, vytáhne židli a vyleze na půdu. Postel pod ním skřípe a on nadává, když si stahuje boty, které pak odhodí na podlahu.

Když máma sfoukne petrolejku a nastane tma, slyším ji plakat. Po tom, co se stalo, bude určitě chtít spát ve své vlastní posteli a já se chystám jít do té malé u zdi. Místo toho ale slyším, jak leze na židli, na stůl a na židli a jak na půdě pláče a říká Lámánu Griffinovi: Je to jen dítě, oči ho trápí, a když jí Laman povídá: Je to malej sráč a potáhne z domu, pláče a prosí, a pak je slyšet šeptání, vrzání a sténání a potom nic.

Za chvilku už na půdě chrápou a mí bratři spí kolem mne. V tomhle domě už nemůžu zůstat, protože jestli si na mě Laman

311

Griffin ještě jednou něco zkusí, podříznu mu krk. Nevím, co mám dělat, ani kam mám jít.

Vyjdu z domu a jdu ulicemi, jež vedou od Sarsfieldových kasáren k Monument Café. Sním o tom, jak se jednou dostanu Lamanovi na kobylku. Odjedu do Ameriky a půjdu za Joe Louisem. Povím mu o svém trápení a on mě jistě pochopí, protože pochází z chudé rodiny. Naučí mě, jak si mám vypracovat svaly, jak mám držet ruce a jak používat nohy. Naučí mě, jak mám schovat bradu mezi ramena, jako to dělá on, a jak vystřelit pravý zvedák, kterým Lamana složím na zem. Odtáhnu Lamana na hřbitov v Mungret, kde je pohřbená jeho rodina a mámina rodina, a zahrabu ho až po bradu do země, aby se nemohl hýbat, a on bude škemrat o život a já řeknu: Konečná, Lamane, připrav se na setkání se svým Stvořitelem, a on bude prosit a žadonit, zatímco já mu budu pomalu sypat hlínu na tvář, až mu ji úplně zasypu a on bude lapat po dechu a prosit Boha o odpuštění za to, že mi nepůjčil kolo a mlátil mě po celém domě a dělal vzrušení s mojí mámou, ale já se budu smát, protože po vzrušení není ve stavu posvěcující milosti, takže půjde do pekla tak jistě, jako že Bůh stvořil malá jablíčka, jak sám říkal.

Ulice jsou tmavé a já se pozorně rozhlížím, jestli nebudu mít stejné štěstí jako Malachy a nenajdu rybu s pomfritama, kterou ztratili opilí vojáci. Na zemi není nic. Kdybych našel strýčka Aba Sheehana, dal by mi možná kousek své páteční ryby, ale v restauraci mi řeknou, že už tam byl a odešel. Je mi třináct, takže už mu neříkám strýček Pat. Říkám mu Ab nebo Opat, jako všichni ostatní. Když půjdu do babiččina domu, dá mi jistě kousek chleba nebo něco jiného a nechá mě u sebe přes noc. Povím mu, že za pár týdnů začnu pracovat jako doručovatel telegramů a že budu dostávat velké spropitné, takže se uživím sám.

Je vzhůru, sedí na posteli a dojídá rybu s pomfritama. Pak hodí na zem Limerického vůdce, v němž měl rybu zabalenou, a otře si pusu a ruce do deky. Podívá se na mě. Máš obličej celý oteklý. Upadl jsi na něj?

Povídám, že ano, protože nemá smysl říkat mu něco jiného. Nerozuměl by. Povídá: Dneska se můžeš vyspat v posteli mojí

312

mámy. Nemůžeš chodit po ulici s takovýmhle ksichtem a s těma červenejma očima, co máš v hlavě.

Říká, že v domě není nic k jídlu, ani krajíček chleba, ale když usne, zvednu ze země mastné noviny. Olížu přední stránku, kde jsou samé reklamy na filmy a na taneční zábavy ve městě. Olížu titulky. Olížu Pattonovy a Montgomeryho útoky ve Francii a v Německu. Olížu válku v Pacifiku. Olížu úmrtní oznámení a truchlivé smuteční básničky, sportovní stránky, tržní ceny vajec, másla a slaniny. Vysaju noviny, že v nich nezbyde ani ždibec tuku.

Jsem zvědav, co budu dělat zítra.

14

Ráno mi dá Opat peníze, abych došel ke Kathleen O’Connellové pro chleba, margarín, čaj a mléko. Uvaří vodu na plynovém vařiči a povídá, že si můžu vzít hrnek čaje, a nepřeháněj to s tím cukrem, nejsem žádný milionář. Můžeš si ukrojit krajíc chleba, ale ne moc tlustý.

Je červenec a škola jednou provždy skončila. Za pár týdnů budu u pošty doručovat telegramy a pracovat jako chlap. Tech několik týdnů volna můžu dělat, co chci, můžu ráno vstát nebo zůstat v posteli, chodit nedlouhé procházky po kraji jako otec nebo se toulat po Limericku. Kdybych měl peníze, chodil bych do kina Lyrika, jedl bych bonbóny a díval se na Errola Flynna, jak spráská každého, kdo mu přijde do cesty. Můžu si číst anglické a irské noviny, které nosí Opat domů, nebo si můžu v knihovně půjčovat knihy na čtenářský průkaz Lamana Griffina nebo na matčin, dokud na to nepřijdou.

Máma mi po Michaelovi pošle láhev od mléka s teplým čajem, pár krajíců chleba namazaných vepřovými výpečky a lístek, ve kterém mi píše, že už se Laman Griffin nezlobí a že se můžu vrátit. Michael povídá: Vrátíš se domů, Frankie?

Ne.

Vrať se, Frankie. No tak.

Bydlím teď tady. Už se nevrátím.

Ale Malachy odešel na vojnu, a ty jsi tady a já nemám žádného velkého bratra. Všichni kluci mají velké bratry a já mám jenom Alphieho. Ještě mu nejsou čtyři a neumí ani pořádně mluvit.

Nemůžu se vrátit. Nikdy se nevrátím. Ty sem za mnou můžeš chodit, kdy budeš chtít.

314 v očích se mu zalesknou slzy a mě z toho tak rozbolí srdce, že bych nejraději řekl: Tak dobře, vrátím se s tebou. Ale neřeknu to. Vím, že už se nikdy nebudu moct podívat na Lamana Griffina, a nevím, jestli se budu ještě moct podívat na mámu. Dívám se za Michaelem, jak jde ulicí s utrženou podrážkou u boty, která mu pleská o chodník. Až začnu dělat u pošty, koupím mu boty. Dám mu vajíčko a vezmu ho na film a sladkosti do kina Lyrika a pak půjdeme k Naughtonovi, dáme si rybu a pomfritama, až se nám břicha roztáhnou na míli široko. Jednou budu mít dost peněz na dům nebo na byt s elektrickým světlem a záchodem a s postelemi s prostěradly, přikrývkami a polštáři, jako mají všude jinde na světě. Snídat budeme ve světlé kuchyni, za jejímiž okny budou tančit květiny na zahradě, budeme mít křehké šálky a podšálky, kalíšky na vajíčka, vajíčka na měkko, ve kterých se bude rozpouštět tučné smetanové máslo, konvici na čaj s ohřívací panenkou, topinky s máslem a se spoustou marmelády. Budeme pěkně v pohodě poslouchat hudbu na BBC nebo na americké vojenské stanici AFN. Celé rodině koupím pořádné šaty, aby nám zadek nekoukal z kalhot a nedělali jsme ostudu. Z myšlenky na ostudu mě rozbolí srdce a začnu popotahovat. Opat se ptá: Co je s tebou? Neměl jsi dost chleba? Neměl jsi snad čaj? Co bys ještě chtěl? Příště budeš požadovat vajíčko.

Nemá cenu bavit se s někým, kdo upadl na hlavu a vydělává si prodáváním novin.

Hudruje, že mě nebude živit věčně a že si budu muset shánět vlastní chleba a čaj. Nechce, aby pokaždý, když přijde domů, našel mě, jak si čtu v kuchyni s žárovkou rozsvícenou o sto šest. Čísla číst umí, to ať si nemyslím, a když jde do města prodávat noviny, podívá se na elektroměr, takže ví, kolik jsem propálil, a jestli budu pořád svítit, vyšroubuje pojistku a bude ji nosit v kapse, a jestli tam dám jinou, nechá si proud odpojit úplně a bude zase svítit plynem, který stačil jeho ubohý mrtvý mámě a jemu bude stačit taky, protože si před spaním jenom sní v posteli rybu s pomfritama a spočítá peníze.

Vstávám časně ráno jako vstával táta a vydávám se na dlouhou procházku po kraji. Chodím kolem hřbitova ve starém opatství v Mungret, kde jsou pohřbeni mámini příbuzní, a dobytčí

315

cestou k normanskému hradu u Carrigogunnellu, kam mě táta dvakrát vzal. Vylezu nahoru a přede mnou se rozkládá Irsko a Shannon se leskne na své cestě k Atlantiku. Táta mi vyprávěl, že tenhle hrad byl postaven před stovkami let, a když počkám, až přestanou zpívat skřivani, uslyším Normany v podzemí, jak kovají koně, povídají si a chystají se do boje. Jednou mě sem přivedl za tmy, abychom mohli přes celá století slyšet irské a normanské hlasy, a já je opravdu slyšel.

Někdy jsem nahoře na výšinách Carrigogunnellu úplně sám a slyším hlasy normanských dívek ze starých časů, jak se smějou a zpívají francouzský, a když si je v duchu představuju, dostaví se vzrušení a já vylezu na úplný vrchol hradu, kde kdysi bývala věž, a tady, s dokonalým výhledem na Irsko, se ukájím a stříkám na celý Carrigogunnell a daleko do pole pod ním.

To je hřích, o kterém nebudu moct žádnému knězi povídat. Vylézt do veliké výšky a dělat si to sám před celým Irskem je určitě horší než to dělat někde v soukromí nebo s někým jiným, nebo s nějakým zvířetem. Někde dole na poli nebo u břehů Shannon by se nějaký chlapec nebo děvče od krav mohli podívat nahoru a uvidět mě v mém hříchu, a jestli tomu tak opravdu je, pak jsem ztracen a odsouzen k záhubě, protože kněží vždycky říkají, že každému, kdo vystaví hříchu dítě, bude na krk přivázán mlýnský kámen a bude svržen do moře.

Ale pomyšlení, že mě někdo pozoruje, mi přináší nové vzrušení. Nechtěl bych, aby se na mě díval malý chlapec. Ne, ne, to by určitě skončilo mlýnským kamenem, ale kdyby na mě koukala děvečka od krav, určitě by se vzrušila a dělala by si to sama taky, i když nevím, jestli si to holky můžou dělat samy, když nemají nic, s čím by si to mohly dělat. Žádnou výbavičku, jak říkával Mikey Molloy.

Přál bych si, aby se vrátil ten starý hluchý dominikánský kněz, abych mu mohl vyprávět o svém trápení se vzrušením, ale on už umřel a já se budu muset vypořádat s knězem, který spustí o mlýnských kamenech a o zatracení.

Zatracení. To je oblíbený výraz každého kněze v Limericku.

Vracím se domů po O’Connell Avenue a přes Ballinacuru, kde bydlí lidé, kterým časně ráno přivážejí chleba a mléko a necháva

316

jí je na zápraží, a když si vypůjčím bochník nebo láhev s úmyslem je vrátit, až dostanu práci na poště, určitě tím nic zlého nepáchám. Já nekradu, já si půjčuju, a to není smrtelný hřích. Kromě toho jsem dnes stál na vrcholku hradu a spáchal daleko horší hřích než krádež chleba a mléka, a když už člověk spáchá jeden hřích, může jich klidně spáchat ještě pár navíc, protože v pekle dostane stejný trest. Jeden hřích, věčnost, tucet hříchů, věčnost.

Pověsí tě za ovci jako za jehně, jak říkala matka. Vypiju mléko a láhev tam nechám, aby neobviňovali mlékaře, že mléko nedonesl. Mlékaře mám rád, protože mi jeden z nich dal dvě nakřáplá vajíčka, která jsem vypil syrová i s kousky skořápky a se vším. Řekl mi, že když vypiju denně dvě vajíčka s pintou černého piva, vyroste ze mne silný chlap a že nic víc jíst nemusím. Všechno, co potřebuješ, je ve vejcích, a všechno, co chceš, je v pivu. V některých domech dostávají lepší chleba než v jiných. Tenhleten chleba je dražší a ten beru. Je mi líto těch bohatých lidí, kteří ráno vstanou, přijdou ke dveřím a zjistí, že nemají chleba, ale nechci umřít hlady. Když budu hladový, nebudu mít sílu roznášet telegramy u pošty, což znamená, že nebudu mít peníze, abych mohl vrátit chleba a mléko, a nebudu si moct ušetřit na cestu do Ameriky, a když nepojedu do Ameriky, tak můžu rovnou skočit do řeky Shannon. Zbývá už jen pár týdnů, než dostanu svoji první mzdu u pošty, a tihle bohatí lidé do té doby určitě hlady neumřou. Vždycky si můžou poslat služku pro nové jídlo. To je ten rozdíl mezi chudými a bohatými. Chudí nemůžou nikoho poslat pro nové jídlo, protože na to nemají peníze, a i kdyby je měli, neměli by zase služku, kterou by poslali. Právě na služky si musím dávat pozor. Musím si dávat pozor, když si půjčuju mléko a chleba a ony jsou zrovna u vstupních dveří, leští kliky, klepadla a schránky na dopisy. Kdyby mě viděly, běžely by za paní domu: Ach, madam, madam, vzádu za domom sa vometá ten grázl, co krade všechno to mléko a chleba.

Za domom. Služky takhle mluví, protože jsou všechny z venkova, Mullingarovy jalovice, říká strýček Paddyho Clohessyho, prdel až na paty, a nedaly by ti ani páru ze svýho chcaní.

Přinesu chleba domů, a i když to snad Opata překvapí, nezeptá se, kde jsem ho vzal, protože upadl na hlavu a to z člověka

317

vyrazí zvědavost. Jenom se na mě podívá svýma velkýma očima, které jsou modré uprostřed a okolo žluté, a srká čaj z velkého naprasklého hrnku, který zbyl po jeho mámě. Povídá mi: Tohle je mé hrnek a né abys z teho pil mé čaj.

Z teho pil mé čaj. Takhle se mluví v limerických slumech a z toho měl táta největší strach. Říkal: Nechci, aby moji synové vyrůstali na limerických ulicích a naučili se říkat: Z teho pil mé čaj. Tak mluví plebs a póvl. Naučte se mluvit pořádně.

A máma říkala: To je všechno moc pěkné, ale neděláš moc proto, abys nás z teho dostal.

Za Ballinacurou lezu přes ploty do zahrad na jablka. Když tam mají psa, jdu radši dál, protože to se psy neumím tak jako Paddy Clohessy. Občas mě přistihne sedlák, ale sedláci v gumových holínkách jsou pomalí, a když mě honí na kole, přeskočím zídku a oni za mnou s kolem nemůžou.

Opat ví, odkud mám jablka. Když člověk vyrůstá na limerických ulicích, musí dříve nebo později začít chodit krást do odlehlých zahrad. I když vám jablka nechutnají, musíte je chodit krást, nebo budou vaši kamarádi říkat, že jste srab.

Nabídnu pokaždé jablko i Opatovi, ale on jablka nejí, protože má v puse málo zubů. Zbývá mu jich pět a nechce riskovat, že mu zůstanou v jablku. Nechce je jíst, ani když jablko nakrájím na kousky, protože tak se jablka nejí. To říká, a když já mu vysvětluju: Chleba si také před jídlem krájíš, ne?, tak říká: Jablka jsou jablka, a chleba je chleba.

Takhle mluví lidi, co upadli na hlavu.

Přijde zase Michael s teplým čajem v lahvi od mléka a se dvěma topinkami. Povídám mu, že už nic nepotřebuju. Pověz mámě, že pěkně děkuju, že se o sebe umím postarat sám a nestojím o její čaj ani o topinky. Michael má radost, když mu dám jablko a slíbím mu, že když bude chodit každý druhý den, dostane zase, a tak mě přestane lákat zpátky k Lamanu Griffinovi a já jsem rád, že přestal plakat. V Irishtownu je trh, kam sedláci v sobotu vozí zeleninu, slepice, vajíčka a máslo. Když tam ráno přijdu včas, dají mi pár pencí za to, že jim pomůžu vyložit zboží z vozu nebo z auta. Od

318

poledne mi dají zeleninu, kterou nemůžou prodat, všecičko, co je pomačkané, otlačené nebo nahnilé. Jedna selka mi pokaždé dává nakřáplá vejce a říká mi: Usmaž si te vejce zitra, až přídeš dom ze mše v stavu posvěcujúcí milosti, poněvač esi ty vejce sníš s hříchom na duši, zapříčá sa ti v hrdle, jako že je nade mnú.

Je to žena sedláka a ty takhle mluví.

Sám teď nejsem o moc lepší než nějaký žebrák, když před zavírací hodinou postávám u dveří obchodů se smaženými rybami a čekám, jestli jim nezbyly připálené pomfrity nebo kousky ryby plovoucí v tuku. Když pospíchají, dají mi pomfrity a kus novin, abych si je mohl zabalit.

Nejradši mám noviny News ofthe World. V Irsku jsou zakázané, ale lidé je pašují z Anglie, protože jsou v nich šokující fotky dívek v koupacích oděvech, které jako by na sobě ani neměly. Pak jsou v nich příběhy o lidech, co páchají všemožné hříchy, s jakými se v Limericku nesetkáte, rozvádějí se a provozují cizoložství.

Cizoložství. Musím si v knihovně přesně zjistit, co to slovo znamená. Jsem si jist, že je to něco horšího, než co nás učitelé učili, že jsou zlé myšlenky, zlá slova, zlé skutky.

Nosím si pomfrity domů a jím je v posteli jako Opat. Když má vypito pár pint, zůstává vzhůru, jí pomfrity z Limerického vůdce a zpívá si Cestu do Rasheen. Sním svoji porci. Olížu News ofthe World. Olížu příběhy o lidech, kteří dělají šokující věci. Olížu dívky v koupacích oděvech, a když už není co lízat, prohlížím si ty dívky, dokud Opat nezhasne světlo, a pak páchám smrtelný hřích pod dekou.

Můžu chodit do knihovny s máminým čtenářským průkazem nebo s průkazem Lamana Griffina, kdy chci. Nikdy mě nechytí, protože Laman je moc líný, aby vstal v sobotu z postele, a máma by se ke knihovně ani nepřiblížila, jak se stydí za svoje šaty.

Slečna O’Riordanová se usmívá. Životy svatých už na tebe čekají, Franku. Jeden svazek za druhým. Butler, O’Hanlon, Baring-Gould. Vyprávěla jsem o tobě vedoucí knihovny a ji to tak potěšilo, že ti chce dát vlastní průkazku pro dospělé. Není to báječné?

Díky, slečno O’Riordanová.

319

Čtu si o svaté Brigitě, panně, svatek 1. února. Byla tak krásná, že muži v celém Irsku toužili po tom, aby se s ní oženili, a její otec ji chtěl provdat za někoho důležitého. Ona si nechtěla vzít nikoho a tak se modlila k Bohu o pomoc a On způsobil, že se jí rozteklo oko v hlavě a steklo jí po tváři a zanechalo po sobě tak velikou jizvu, že Irové ztratili veškerý zájem.

Pak tu máme svatou Wilgefortis, mučednici, svatek 20. července. Její matka měla devět dětí, všechny se narodily po dvou, čtyři páry dvojčat, jediná Wilgefortis byla lichá, a všechny ty děti skončily jako mučedníci pro víru. Wilgefortis byla krásná a otec ji chtěl provdat za sicilského krále. Wilgefortis si zoufala a Bůh jí pomohl tím, že jí nechal narůst vousy a knír, načež si to sicilský král rozmyslel a její otec se tak rozzuřil, že ji nechal i s vousy i se vším ukřižovat.

Ke svaté Wilgefortis se mají modlit Angličanky, které mají zlého muže.

Kněží nám nikdy nevyprávěli o pannách mučednicích, jako byla svatá Agáta, svatek 4. února. Únor je vůbec silný měsíc, co se týče panen mučednic. Sicilští pohané přikázali Agátě, aby se vzdala své víry v Ježíše Krista, a ona, jako každá panna mučednice, řekla: Nikdy. Mučili ji, natáhli ji na skřipec, trhali jí boky železnými háky, pálili ji hořícími pochodněmi a ona znovu opakovala: Nikdy nezapřu našeho Pána. Rozdrtili jí prsa a uřízli jí je, ale teprve když ji svrhli na rozpálené uhlí, už to nevydržela a zemřela, chválíc Pána Boha.

Panny mučednice umíraly pokaždé za zpěvu žalmů velebících Pána a vůbec jim nevadilo, že jim lvi trhají z boků veliké kusy masa a na místě je hltají.

Jak je možné, že nám kněží nikdy nevyprávěli o svaté Voršile a jejích jedenácti tisících mučednicích, svatek 21. října? Její otec chtěl, aby si vzala pohanského krále, ale ona mu řekla: Vzdálím se na tři roky a budu o tom uvažovat. I odešla s tisícem svých urozených dvorních dam a jejich družkami, kterých bylo deset tisíc. Nějakou dobu cestovaly po světě a plahočily se po různých zemích, až se dostaly do Kolína nad Rýnem, kde Voršilu požádal náčelník Hunů, aby se s ním oženila. Nikdy, řekla ona, a Hunové ji zabili a jejích jedenáct tisíc dívek s ní. Proč ne

320

mohla říct ano a zachránit jedenáct tisíc panen? Proč musejí být panny mučednice tak paličaté?

Mám rád svatého Molinga, irského biskupa. Nebydlel v paláci jako limerický biskup. Bydlel na stromě, a když k němu přišli ostatní svati na oběd, seděli na větvích jako ptáci a pochutnávali si na vodě a suchém chlebu. Když se jednoho dne ubíral cestou, nějaký malomocný mu povídá: Hej, svatý Molingu, kam jdeš? Jdu na mši, odpověděl svatý Moling. Já bych šel taky rád na mši, nemohl bys mě vzít na záda a nést mě? Svatý Moling ho vzal na záda, ale malomocný si hned začal stěžovat. Ta tvoje hrubá košile, povídá, rozdírá moje boláky, sundej si ji. Svatý Moling si svlékl košili a šli dál. Pak malomocný říká: Potřebuju se vysmrkat. Svatý Moling na to: Nemám žádný kapesník, vysmrkej se do ruky. Malomocný povídá: Nemůžu se tě držet a zároveň smrkat. Tak dobrá, říká svatý Moling, vysmrkej se do mojí ruky. To nepůjde, na to malomocný, zbyla mi jen jedna ruka, protože jsem malomocný, nemůžu se držet a zároveň smrkat do tvé ruky. Kdybys byl pořádný svatý, obrátil by ses ke mně a vysál mi smrkání z hlavy. Svatému Molingovi se nechtělo sát malomocnému jeho sople, ale přesto to udělal jako oběť Bohu a ještě ho chválil za to dobrodiní.

Dokážu pochopit, že můj otec vysával nemocnému Michaelovi smrkání z hlavy, když byl dítě, ale nechápu, proč Bůh chtěl po svatém Molingovi, aby se nosil s malomocným a ještě mu srkal sopel z hlavy. Já prostě Boha nechápu, a i když bych chtěl být svatým, aby mě všichni zbožňovali, v životě bych nevysál malomocnému sopel. Rád bych byl svatý, ale jestli kvůli tomu musí člověk dělat tohle, tak myslím, že zůstanu stejný jako teď.

Nejradši bych strávil v knihovně celý život a četl si o pannách a o pannách mučednicích, ale dostanu se do velkého maléru se slečnou O’Riordanovou kvůli jedné knize, kterou někdo zapomněl na stole. Autor se jmenuje Lin Ju Tang. Na první pohled je jasné, že to je čínské jméno, a já jsem zvědavý, o čem takový Číňan píše. Je to kniha esejů o lásce a o těle a jedno jeho slovo mě přinutí podívat se do slovníku. Ztopořený. Říká: Ztopořený mužský pohlavní orgán se zasune do přijímajícího ženského otvoru.

321

Ztopořený. Slovník říká naběhlý, a to jsem já, protože tady stojím, koukám do slovníku a konečně mi došlo, o čem to celou dobu mluvil Mikey Molloy, že se totiž nijak nelišíme od zvířat, která to strkají jeden do druhého na ulici, a je to úděsné, když pomyslím na všechny ty matky a otce, kteří dělají podobné věci.

Táta mi celá léta lhal o andělu na sedmém schodu.

Slečna O’Riordanová chce vědět, jaké slovo hledám. Vždycky se tváří znepokojeně, když mě vidí se slovníkem v ruce, tak jí říkám, že hledám slovo svatořečit, blažený nebo nějaké jiné nábožné slovo.

A co je tohle?, říká. Tohle nejsou Životy svatých.

Vezme do ruky Lin Jii Tanga a začne číst na stránce, kde jsem nechal knihu otevřenou hřbetem vzhůru na stole.

Matko Boží. Tohle jsi četl? Viděla jsem, že jsi to měl v ruce.

No, já-já jsem chtěl jenom vědět, jestli Číňané, jestli mají Číňané, ehm, nějaké svaté.

Á, to tedy určitě. Je to hanebné. Sprosté. Není divu, že jsou na tom Číňané tak, jak na tom jsou. Ale co se dá čekat od šikmých očích a žluté kůže, a ty, jak tak na tebe koukám, máš taky trochu šikmé oči. Okamžitě odejdi z téhle knihovny.

Ale já si čtu Životy svatých.

Ven, nebo zavolám vedoucí a ta na tebe přivede strážníky. Ven. Měl bys utíkat ke knězi a vyzpovídat se ze svých hříchů. Ven, a než odejdeš, vrátíš mi čtenářské průkazy své ubohé matky a pana Griffina. Mám sto chutí tvé ubohé matce napsat a udělala bych to, kdybych nevěděla, že by ji to dočista zabilo. Lin Jú Tanga si čte, no tohle. Ven.

Nemá smysl pokoušet se vysvětlovat něco knihovnicím, když takhle běsní. Člověk by tam mohl strávit hodinu a vyprávět jim všechno, co četl o Brigitě, Wilgefortis, Agátě a Voršile s dívkami mučednicemi, a ony budou stejně pořád myslet jenom na to jedno slovo na té jedné stránce u Lin Ju Tanga.

Lidový park je hned za knihovnou. Je slunečný den, tráva suchá a já jsem utahaný z věčného žebrání o pomfrity a dohadování se s knihovnicemi, co se rozběsní kvůli ztopoření, a hledím do oblak, co plujou nad pomníkem, a sám vplouvám do snů, celý ztopořený, a zdá se mi o pannách mučednicích v koupacích

322

úborech z News ofthe World, které zasypávají čínské spisovatele ovčími měchýři, a probouzím se ve stavu vzrušení a něco horkého a lepkavého ze mě prýští, ach Bože, můj mužský kopulační orgán trčí na míli vysoko, lidi v parku se na mě zvědavě dívají a matky říkají dětem: Pojď ke mně, zlatíčko, pojď od toho kluka, někdo by měl zavolat strážníky.

Den před svými čtrnáctými narozeninami se prohlížím v zrcadle na babiččině kredenci. Jak můžu začít pracovat na poště, když takhle vypadám? Všechno mám roztrhané, košili, spodky, krátké kalhoty, punčochy, a boty se mi na nohách už úplně rozpadají. Pozůstatky někdejší solidnosti, řekla by tomu máma. Šaty mám příšerné, ale sám vypadám ještě hůř. Ať si máčím vlasy pod vodovodním kohoutkem jak chci, trčí mi pořád na všechny strany. Nejlepším lékem na stojící vlasy je plivanec, jenže plivnout si na vlastní hlavu je těžké. Člověk musí pořádně plivnout do výšky a sklonit hlavu, aby to chytil na šišku. Oči mám červené a žluté od hnisu, po celém obličeji mám stejně tak červené a žluté uhry a přední zuby mám tak černé od hniloby, že už se v životě nebudu moct usmát.

Nemám žádná ramena a vím, že celý svět obdivuje velká ramena. Když v Limericku umře chlap, ženy pokaždé říkají: Velkej mužskej to byl, ramena měl tak silný a široký, že se nevešel do dveří, museí chodit bokem. Až umřu já, budou říkat: Ubohej malej prevít, pošel, a ramena kde nic tu nic. Chtěl bych mít aspoň trochu ramena, aby lidi poznali, že mi je už skoro čtrnáct. V Leamyho obecné měli všichni chlapci ramena, kromě Fintana Slatteryho, a já nechci být jako on, který neměl žádná ramena, jenom kolena otlačená od modlení. Kdybych měl ještě peníze, zapálil bych svíčku svatému Františkovi a zeptal se ho, jestli není nějaká naděje, že by se Bůh dal přemluvit a udělal s mými rameny nějaký zázrak. Nebo kdybych měl známku, mohl bych napsat Joe Louisovi: Drahý Joe, nemohl bys mi prozradit, jak jsi získal svá silná ramena, přestože jsi byl chudý?

Musím vypadat slušně, když nastupuju do zaměstnání, a tak si svléknu všechno oblečení. Stojím nahý na dvorku a peru je pod vodovodním kohoutkem kostkou karbolového mýdla. Po

323

věsím všechno na babiččinu prádelní šňůru, košili, spodky, kalhoty, punčochy, a modlím se k Bohu, aby nepršelo, modlím se, aby prádlo uschlo do zítřka, kdy mi začíná nový život.

Nahý nemůžu nikam jít, a tak ležím celý den v posteli, čtu staré noviny, vzrušuju se dívkami v News ofthe World a děkuju Bohu za sušící slunce. Opat přijde domů v pět a vaří dole čaj, a přestože mám hlad, neřeknu si o nic, protože vím, že by nadával. Ví, že se bojím jedině toho, aby nešel k tetě Aggie a nežaloval na mě, že bydlím v babiččině domě a spím v její posteli, protože kdyby se to teta Aggie doslechla, přišla by sem a vyhodila by mě na ulici.

Když dojedl, schová chleba a mně se nikdy nepodaří ho najít. Dalo by se čekat, že člověk, který neupadl na hlavu, dokáže najít chleba, který schoval někdo, kdo na hlavu upadl. Pak mě napadne, že není~li chleba v domě, musí ho nosit s sebou v kapse svého kabátu, který má v zimě v létě na sobě. Jakmile zaslechnu, že dupe z kuchyně na záchod na dvorku, seběhnu dolů, vytáhnu mu bochník z kapsy, uříznu si tlustý krajíc, bochník strčím zpátky, vyběhnu po schodech nahoru a vlezu zpátky do postele. Nemůže říct ani slovo, nemůže mě obvinit. Člověk by musel být zloděj té nejnižší třídy, aby ukradl jen jeden krajíc chleba, a nikdo by to Opatovi nevěřil, ani teta Aggie ne. Navíc by se na něj ještě rozkřikla: Stejně, co máš co chodit po městě s bochníkem chleba v kapse? To není místo pro chleba.

Žvýkám chleba velmi pomalu. Jedno sousto na každých patnáct minut, vydrží mi dlouho, a když ho pak zapiju vodou, chleba v břiše nabobtná a mám pocit sytosti.

Podívám se zadním oknem ven, abych se přesvědčil, že mi slunce suší šaty. Na ostatních dvorcích mají šňůry s barevným a veselým prádlem, které tančí ve větru. Moje visí jako chcíplý pes.

Slunce sice svítí, ale v domě je zima a vlhko a já bych si rád do postele něco oblékl. Nemám žádné jiné šaty, a kdybych na něco sáhl Opatovi, poběží určitě za tetou Aggie. Jediné, co najdu, jsou babiččiny staré, černé vlněné šaty. Člověk by neměl nosit babiččiny staré šaty, když je mrtvá a on je kluk, ale co je komu do toho, když mě zahřejou a člověk je pod dekami, kde

324

to stejně nikdo nevidí. Šaty jsou cítit mrtvou babičkou a já mám strach, aby nevstala z hrobu a neproklela mě před celou rodinou a všemi přítomnými. Modlím se ke svatému Františkovi, žádám ho, aby ji nepouštěl z hrobu, kam patří, slibuju mu svíčku, až začnu pracovat, a připomínám mu, že roucho, které nosil on, nemělo k ženským šatům až tak daleko a nikdo mu to nevyčítal, a usínám s obrazem jeho tváře před očima.

Nejhorší je, když spíte v posteli svojí mrtvé babičky, máte na sobě její černé šaty, a váš strýček Opat upadne před Southovou hospodou na zadek po celovečerní pařbě piva a lidi, co si nemůžou hledět svého, se ženou k tetě Aggie domů, aby jí to řekli, takže ona vytáhne strýčka Pa Keatinga, aby jí pomohl Opata odnést domů a nahoru, tam, kde spíte vy, a začne vám nadávat: Co děláš v tomhle domě a v téhle posteli? Vstaň a postav konvici na čaj pro svého chudáka strýčka Pata, který upadl, a když se nehýbáte, stáhne z vás deku a zděšeně ustoupí, jako kdyby spatřila strašidlo, a ječí: Matko Boží, co děláš v šatech mý mrtvý matky?

To je to nejhorší ze všeho, protože se těžko vysvětluje, že se připravujete na své životní povolání, že jste si vyprali šaty, ty že se suší venku na šňůře, a že vám byla taková zima, že jste si museli vzít to jediné oblečení, které jste v domě našli, a ještě těžší je vysvětlovat to tetě Aggie, když Opat sténá v posteli: Mám nohy jako v ohni, polejte mi je vodou, a strýček Pa Keating si zakrývá pusu dlaní a hroutí se u zdi smíchy a říká vám, že vypadáte skvěle a černá že vám sluší, jenom trošínku v pase popustit by to chtělo. Nevím, co mám dělat, až teta Aggie řekne: Vylez z tý postele a jdi dolů postavit konvici na čaj pro svýho ubohýho strýčka. Sundal by sis konečně ty šaty a vzal si na sebe deku, nebo snad půjdeš, jak jsi? Jednu chvíli křičí: Co děláš v šatech mý ubohý matky?, a vzápětí povídá, ať jdu postavit tu zatracenou konvici. Povídám jí, že jsem si musel vyprat oblečení před nástupem do svého velkého povolání.

Jakýho velkýho povolání?

Doručovatel telegramů na poště.

Říká, že jestli pošta najímá takové, jako jsem já, tak na tom už musí být naprosto zoufale, a ať jdu dolů a postavím na čaj.

325

Další nepříjemná věc je, když jste venku na zadním dvorku a naléváte z vodovodního kohoutku vodu do konvice a měsíc svítí jako divý a Kathleen Purcellová od vedle sedí na zdi a shání se po kočce. Bože, Frankie McCourte, co to tam děláš v šatech tvý babičky? A vy tam musíte stát v šatech s konvicí v ruce a vysvětlovat, že jste si vyprali oblečení, které visí támhle na šňůře, aby ho všichni viděli, a že vám byla v posteli taková zima, že jste si oblékli babiččiny šaty, a váš strýček Pat Opat upadl na zem a přinesla ho domů teta Aggie se svým mužem Pa Keatingem, a Aggie vás vyhnala na dvorek, abyste nalili do konvice vodu, a že si tyhle šaty svlíknete, jen co vaše oblečení uschne, protože nemáte nejmenší touhu chodit po světě v šatech svojí mrtvé babičky.

Načež Kathleen Purcellová začne ječet, spadne ze zdi, zapomene na kočku a je slyšet, jak se hihňá a povídá své slepé matce: Mami, mami, hádej co dělá Frankie McCourt na dvorku v šatech svojí mrtvý babičky? Víte dobře, že jak se Kathleen Purcellová doslechne o sebemenším skandálu, do rána o něm bude vědět celá ulice a mohli byste stejně dobře vystrčit hlavu z okna a vydat všeobecné prohlášení o sobě a o vašem trápení se šaty.

Když se začne voda vařit, opilý Opat už spí a teta Aggie říká, že si teda dají ten čaj se strýčkem Pa sami a já že si můžu dát taky. Strýček Pa říká, že ho teď napadá, že ty černé šaty by mohly být sutanou dominikánského kněze, a spustí se na kolena a říká: Požehnejte mi, Otče, neboť jsem zhřešil. Teta Aggie spustí: Vstaň, ty starý blázne, a přestaň si dělat legraci z náboženství. Pak říká: A ty, copak vlastně děláš v tomhle domě?

Nemůžu jí povídat o mámě a Lamanu Griffinovi a o vzrušení na půdě. Povídám jí, že mě napadlo, že bych tady mohl chvíli bydlet, protože z domu Lamana Griffma na poštu je to daleko, a jen co se postavím na vlastní nohy, seženu si slušné bydlení, kam se pak všichni přestěhujeme, matka a bratři se vším všady.

No, říká ona, to je víc, než by udělal tvůj otec.

326

15

Je těžké spát, když víte, že vám bude příštího dne čtrnáct a nastoupíte do svého prvního chlapského zaměstnání. Opat se probudí za úsvitu a sténá, jestli bych mu prý neudělal čaj, a můžu si za to vzít velký krajíc chleba z půlky bochníku v kapse jeho kabátu, schovává ho tam, aby se na něj nedostala zatoulaná krysa, a když se podívám do babiččina gramofonu, tam, kde mívala desky, najdu sklenici s džemem.

Číst ani psát neumí, ale ví, kam schovat džem.

Přinesu Opatovi čaj a chleba a sám si také vezmu. Obléknu si vlhké oblečení, vlezu ještě do postele a doufám, že se usuší mým vlastním teplem dřív, než půjdu do práce. Máma vždycky říká, že vlhké oblečení způsobuje souchotiny a předčasný hrob. Opat se posadí a říká mi, že ho strašně rozbolela hlava, protože se mu v noci zdálo, že mám na sobě černé šaty jeho ubohé matky, a ona poletovala kolem a hlasitě bědovala: Hřích, hřích, to je hřích. Dopije čaj, usne a chrápe a já čekám, až bude na hodinách půl deváté, čas abych vstal a šel na devátou na poštu, i když budou šaty ještě vlhké.

Když vyjdu ven, překvapí mě na ulici teta Aggie. Nejspíš se jde podívat, jestli Opat neumřel nebo jestli nepotřebuje doktora. Říká: V kolik hodin musíš být v práci? v devět.

Fajn.

Obrátí se a jde se mnou na poštu v Henry Street. Mlčí a mě napadne, jestli mě nejde na poštu udat, že jsem spal v babiččině posteli a měl na sobě její šaty. Říká: Jdi nahoru a omluv se, že na tebe venku čeká teta a že přijdeš o hodinu později. Jestli budou mít námitky, půjdu dovnitř a vysvětlím jim to.

327

Proč mám přijít o hodinu později?

Dělej, sakra, co jsem ti řekla.

Na lavici u zdi sedí kluci, co doručujou telegramy. U stolu sedí dvě ženy, jedna tlustá, druhá hubená. Hubená říká: Ano?

Jmenuju se Frank McCourt, slečno, a přišel jsem, abych nastoupil do práce.

A o jakou práci by se mělo jednat?

Doručovatel telegramů, slečno.

Hubená zakdáká: Proboha, já myslela, že jsi přišel umýt záchody.

Ne, slečno. Matka přinesla lístek od kněze dr. Cowpara, a mělo by tu být místo.

Ó, to ano, místo tu je. Ale víš, co je dneska za den?

Vím, slečno. Dnes mám narozeniny. Je mi čtrnáct.

No to je báječné, říká tlustá žena.

Dnes je čtvrtek, říká hubená. Práce ti začíná v pondělí. Běž domů, umyj se a pak se vrať.

Doručovatelé u zdi se smějou. Nevím proč, ale cítím, jak mi hoří tváře. Povídám ženám: Děkuju, a cestou ven zaslechnu tu hubenou, jak říká: Kriste na nebi, Maureen, kdo sem poslal tohleto individuum?, a obě se smějou společně s kluky, co doručujou telegramy.

Teta Aggie říká: No?, a já jí povídám, že začnu až v pondělí. Říká, že moje oblečení je pro ostudu a v čem jsem ho pral? v karbolovém mýdle.

Smrdí to jak chcíplí holubi, a celá rodina je lidem pro smích.

Vezme mě do obchodu k Rocheovi a koupí mi ve výprodeji košili, spodky, krátké kalhoty, dvoje punčochy a pár letních bot. Dá mi dva šilinky, abych si koupil k narozeninám čaj a rozinkovou žemli. Pak nastoupí do autobusu, aby se svezla přes O’Connell Street, protože je moc tlustá a líná na to, aby šla pěšky. Tlustá a líná, žádného vlastního syna nemá, a přesto mi koupí oblečení do nového zaměstnání.

Zamířím k Artušovu nábřeží s balíkem nového oblečení pod paží a musím se zastavit na břehu řeky Shannon, aby celý svět neviděl slzy muže v den jeho čtrnáctých narozenin.

328 v pondělí ráno vstanu časně, umyju si obličej a přihladím vlasy vodou a plivancem. Opat na mě kouká. Jéžišku, říká, ty se snad budeš ženit?, a jde ještě spát.

Paní O’Connellová, ta tlustá ženská, říká: No ne, to jsme se vymódili, a ta hubená, slečna Barryová, se ptá: Vykradl jsi přes víkend banku?, a kluci doručovatelé na lavici u zdi se smějou jako diví.

Řeknou mi, ať se posadím na konec lavice a počkám, až na mě přijde řada s roznáškou. Někteří kluci mají uniformy a jsou stálými zaměstnanci, co už vykonali zkoušku. Můžou zůstat a pracovat na poště pořád, a když budou chtít, můžou vykonat další zkoušku, na listonoše, a pak další, na místo za přepážkou, která je dole. Pošta poskytuje stálým doručovatelům dlouhé pláštěnky do deště a dva týdny dovolené ročně. Všichni říkají, že je to dobré zaměstnání, pravidelné, pod penzí, a lidé si ho váží, a když člověk tuhle práci dostane, má nadosmrti vystaráno.

Dočasní doručovatelé telegramů jsou zaměstnáni jen do věku šestnácti let. Nemají žádné uniformy, žádnou dovolenou, plat je menší, a když člověk jeden den stůně a nepřijde, můžou ho vyhodit. Bez pardonu. Žádné pláštěnky do deště. Přines si svůj vlastní plášť, nebo kličkuj mezi kapkami.

Paní O’Connellová si mě zavolá ke stolu a dá mi černou koženou brašnu s řemenem. Říká, že je velký nedostatek kol, takže svoji první várku telegramů budu muset roznést pěšky. Mám jít nejprve na nejvzdálenější adresu, cestou zpátky rozdat ostatní telegramy a nikde se nezdržovat. Pracuje u pošty už hezkých pár let, aby věděla, jak dlouho trvá taková roznáška šesti telegramů, ať už na kole nebo pěšky. Nemám se zastavovat po hospodách ani v sázkových kancelářích, a už vůbec ne doma na šálek čaje, a jestli to udělám, tak se na to přijde. Nemám se chodit modlit do kaplí. Když už se musím pomodlit, mám to dělat při chůzi nebo na kole. Když se rozprší, nevšímej si toho. Roznes telegramy a nebuď bábovka.

Jeden telegram je pro paní Clohessyovou na Artušovo nábřeží, a to nemůže být nikdo jiný než Paddyho matka.

Jsi to ty, Frankie McCourte?, ptá se. Bože, málem bych tě nepoznala, jak jsi veliký. Pojď přece dál.

329

Má na sobě světlé květované šaty a nablýskané nové boty. Na zemi si hrají dvě děti s vláčkem. Na stole je konvice s čajem, šálky s podšálky, láhev mléka, bochník chleba, máslo a džem. Vzadu u okna stojí dvě postele, které tam dřív nebyly. Velká postel v koutě je prázdná a jí musí napadnout, že je mi to divné. Je pryč, říká, ale neumřel. Odjel s Paddym do Anglie. Dej si šálek čaje a kus chleba. Potřebuješ to, to vidím. Vypadáš, jako kdybys omylem přežil velkej hladomor. Sněz ten chleba s džemem, ať se trochu spravíš. Paddy o tobě pořád mluvil a Dennis, můj chudák muž, co byl furt v posteli, věčně vzpomínal na ten den, kdy přišla tvoje máma a zpívala tu písničku o tancování v Kerry. Teď je v Anglii, dělá chlebíčky v kantýně a posílá mi každej tejden pár šilinků. Člověku nejde na rozum, že Angličani zaměstnali mužskýho se souchotinama, aby dělal chlebíčky. Paddy má skvělou práci v hospodě v Cricklewoodu, to je taky v Anglii. Dennis by tady byl zůstal, kdyby Paddy nelezl přes zeď pro ten jazyk.

Jaký jazyk?

Dennis měl obrovskou chuť na pěknou ovčí hlavu s trochou zelí a bramborem, a tak mě hnal k řezníkovi Barrymu s posledníma pár šilinkama, co jsem měla. Dala jsem hlavu vařit, a Dennis, přestože byl nemocnej a všechno, se nemohl dočkat, až bude hotová. Byl jako posedlej, volal z postele, že už chce tu hlavu, a když jsem mu ji dala na talíř, byl celej šťastnej a vysál z ní všechen morek. Načež když dojed, tak povídá: Mary, kde je ten jazyk?

Jakej jazyk?, povídám já.

Jazyk týhle ovce. Každá ovce se narodí s jazykem, aby mohla dělat svý bé bé, a tady v týhle hlavě se ho zatraceně nedostává. Běž k řezníkovi Barrymu a vyžádej si ten jazyk.

Tak já se ženu k řezníkovi Barrymu a on povídá: Když sem tu pitomou ovci přivedli, tak bečela a naříkala tak děsně, že jsme jí ten jazyk uřízli a hodili ho psovi, kterej ho sežral, a od tý doby bečí sám jako ovce, a jestli toho nenechá, tak mu taky uříznu jazyk a hodím ho kočce.

Vrátím se k Dennisovi a on se v posteli může dočista pominout. Já chci ten jazyk, volá. Veškerá výživa je v jazyku. A co

330

myslíš, co bylo dál? Náš Paddy, co byl tvůj kamarád, šel za tmy k Barrymu, přelezl zeď, vyřízl jazyk z ovčí hlavy, co tam visela na háku, a přinesl ho svýmu ubohýmu tátovi do postele. Hned jsem musela ten jazyk uvařit se spoustou soli, a Dennis, Pámbů mu požehnej, ho snědl, znova si lehl, ale za chvilku odhodil deku, stoupl si a oznámil celýmu světu, že souchotiny nesouchotiny, v týhle posteli že neumře, a že jestli má teda umřít, tak radši pod německou bombou, čímž svý rodině vydělá aspoň pár liber, místo aby tady věčně fňukal v posteli.

Ukazuje mi dopis od Paddyho. Pracuje v hospodě u svého strýčka Anthonyho dvanáct hodin denně, vydělává pětadvacet šilinků týdně a každý den má polévku a namazaný chleba. Největší radost má, když přiletí Němci s bombami, protože hospoda je zavřená a on se může vyspat. V noci spí na podlaze na chodbě. Matce posílá každý měsíc dvě libry a zbytek šetří, aby ji mohl se zbytkem rodiny vzít do Anglie, kde se budou mít v jedné místnosti v Cricklewoodu mnohem líp než v deseti na Artušově nábřeží. Matka sežene místo taky, žádný strach. Člověk by musel být opravdu beznadějný případ, kdyby nesehnal práci v zemi, která je ve válce, obzvláště když se tam teď hrnou Yankeeové a utrácejí nalevo napravo. Paddy sám si plánuje, že půjde pracovat do Londýna, kde dávají Američané takové spropitné, že by to uživilo šestičlenou irskou rodinu na týden.

Paní Clohessyová říká: Máme teď konečně dost peněz na jídlo i na boty, chvála Bohu a Jeho požehnaný Matce. To bys neuhád, koho Paddy v Anglii potkal, čtmáctiletej kluk a dělá chlapskou práci. Brendana Quigleye, toho, co jste mu říkali Dotaz. Dělá tam a spoří, aby mohl odjet a dát se k Jízdní policii a jezdit přes celou Kanadu jako Nelson Eddy a zpívat Probudím tě, ú ú ú. Nebejt Hitlera, byli bysme všichni mrtvý, no není to hrozný? A jak se má chudák tvoje máma, Frankie?

Skvěle, paní Clohessyová.

Ne, nemá se skvěle. Viděla jsem ji tuhle v chudinském středisku a vypadá hůř než můj Dennis tehdá v posteli. Musíš se o svou chudinku mámu postarat. Sám vypadáš taky zoufale, Frankie, s těma červenej ma očima, co ti koukaj z hlavy. Tumáš od cesty. Tři pence. Kup si nějakou sladkost.

331

Koupím, paní Clohessyová.

Kup.

Na konci týdne mi dá paní O’Connellová první výplatu v mém životě, libru, moji první libru. Utíkám po schodech dolů na O’Connell Street, na hlavní ulici, kde svítí světla a lidi chodí domů z práce, lidi jako já, s výplatou v kapse. Chci, aby věděli, že jsem jako oni, že jsem chlap, že mám libru. Jdu po jedné straně O’Connell Street na konec ulice a po druhé zase zpátky a doufám, že si mě všimnou. Nevšimnou. Nejradši bych mával bankovkou na celý svět, aby říkali: Tady jde Frankie McCourt, pracující člověk, a v kapse má libru.

Je pátek večer a můžu si dělat, co chci. Můžu si dát smaženou rybu s pomfritama a jít do kina Lyrika. Už nemusím sedět na bidýlku se všemi těmi lidmi kolem, co povzbuzujou Indiány, když zabíjejí generála Custera, a Afričany, když pronásledujou Tarzana džunglí. Můžu si zajít do kina Savoy a koupit si za šestipenci lístek do první řady v přízemí, kde sedávají lepší lidé, kteří jedí čokoládové bonbóny, a když se smějí, zakrývají si ústa dlaní. Po filmu si můžu dát zákusek s čajem v restauraci nahoře.

Naproti přes ulici stojí Michael a volá na mě. Má hlad a ptá se, jestli by mohl se mnou k Opatovi na kousek chleba a zůstat tam přes noc, místo aby se vláčel celou cestu zpátky k Lamanu Griffinovi. Povídám mu, ať se o chleba nestará. Zajdeme si do Coliseum Café a dáme si rybu s pomfritama a litry limonády, a pak jdeme na Yankee Doodle Dandy s Jamesem Cagneyem a slupneme dvě veliké čokolády. Po kině si dáme čaj a dort a celou cestu k Opatovi si zpíváme a tancujeme jako Cagney. Michael říká, že v Americe to musí být báječné, když tam lidi jenom zpívají a tancujou. Napůl ze spaní ještě mumlá, že tam jednou odjede a bude zpívat a tančit, a ptá se, jestli mu pomůžu se tam dostat, a když usne, začnu přemýšlet o Americe a o tom, že musím šetřit na cestu a ne utrácet za ryby s pomfritama, za čaj a za dorty. Musím z každé libry ušetřit pár šilinků, protože když to neudělám, zůstanu trčet v Limericku navěky. Je mi čtrnáct, a když každý týden něco ušetřím, měl bych se do Ameriky dostat, než mi bude dvacet.

332

Z telegramů do kanceláří, obchodů a továren žádné spropitné nekouká. Úředníci převezmou telegram a ani se na vás nepodívají, ani nepoděkují. Z telegramů váženým lidem se služkami na Ennis Road a na Severní okružní třídě taky nic nekouká. Služky jsou stejné jako úředníci, nepodívají se na vás, nepoděkují. Pak jsou telegramy do kněžských domovů a pro jeptišky a tam mají služky taky, přestože tvrdí, že chudoba je ušlechtilá. Kdybyste čekali na spropitné od kněží nebo jeptišek, umřeli byste jim na zápraží. Jsou telegramy pro lidi, co bydlí daleko za městem, pro sedláky s blátivými dvorky a se psy, kteří vám chtějí sežrat nohy. A pak jsou telegramy pro bohaté lidi ve velikých domech s portýrským přístřeším a hektary pozemků ohraničených zdí. Vrátný vás pustí dovnitř a pak musíte šlapat celé míle dlouhou cestou podél trávníků, záhonů a fontán, než se dostanete k velikému domu. Když je hezky, lidi hrají tu protestantskou hru kroket nebo se procházejí, povídají si a smějí se, vyparádění v kytičkovaných šatech a blejzrech se šlechtickými korunkami a zlatými knoflíky, a vůbec byste nepoznali, že je válka. Před průčelí domu parkují automobily značek bentley a rolls-royce, a služka se vás ptá, jak to, že nevíte, že máte jít vchodem pro služebnictvo?

Lidi ve velikých domech mají anglický přízvuk a doručovatelům telegramů žádné spropitné nedávají.

Na spropitné jsou nejlepší vdovy po protestantských pastorech a chudí vůbec. Vdovy vědí, kdy má přijít peněžní poukázka od anglické vlády, a čekají u okna. Musíte ale být opatrní, když vás pozvou na čaj, protože Scrawby Luby, jeden z dočasných doručovatelů, říkal, že ho jedna stará pětatřicetiletá vdova pozvala na čaj a pak se mu pokoušela stáhnout kalhoty a on musel utéct, přestože byl opravdu v pokušení a příští sobotu musel jít ke zpovědi. Říkal, že to bylo hrozně nepohodlné, když musel naskočit na kolo a péro mu přitom trčelo z kalhot, ale když šlapete hodně rychle a myslíte na utrpení Panny Marie, tak vám rychle klesne.

Ženy protestantských pastorů se nechovají jako stará vdova Scrawby Lubyho jenom proto, že jsou vdovy. Christy Wallace, který je stálým doručovatelem a brzy bude listonošem, říká, že

333

protestantkám je jedno, jak se chovají, i když jsou to ženy pastorů. Jsou odsouzeny k záhubě tak jako tak, takže jim nesejde na tom, trochu si zadovádět s klukem, co roznáší telegramy. Všichni doručovatelé telegramů mají rádi ženy protestantských pastorů. I když třeba mají služku, jdou otevřít samy a řeknou: Momentíček, prosím, a dají vám šestipenci. Rád bych si s nima popovídal a zeptal se jich, jaký to je, když je člověk odsouzený ke zkáze, ale mohly by se urazit a vzít si šestipenci zpátky.

Irové, co pracujou v Anglii, posílají peněžní poukázky v pátek večer a v sobotu celý den, a to dostáváme dobré spropitné. Jakmile rozneseme jednu várku, už jedeme s další.

Nejhorší uličky jsou v Irishtownu kolem High Street a Mungret Street, horší než Roden Lane, O’Keeffe’s Lane a než všechny ty uličky, ve kterých jsem kdy bydlel. Jsou tady čáry, jejichž středem teče stoka. Matky stojí ve dveřích a křičí pozóór, když vylévají kýble. Děti dělají papírové lodičky nebo pouštějí po mastné vodě krabičky od sirek s malými plachtami.

Když vjedete do uličky, začnou děti volat, že jede kluk s telegramy. Utíkají k vám a ženy čekají u dveří. Když dáte dítěti telegram pro matku, stane se hrdinou dne. Malé holčičky vědí, že musejí čekat, až dostanou příležitost kluci, ale když nemají bratra, tak můžou převzít telegram samy. Ženy ve dveřích volají, že teď u sebe žádné drobné nemají, ale jestli přijedete zítra, tak máte zaklepat na dveře a dostanete spropitné. Pámbůh žehnej tobě i celé rodině.

Paní O’Connellová a slečna Barryová nám každý den říkají, že naším úkolem je doručovat telegramy a nic jiného. Nemáme pro lidi dělat nic, nemáme jim chodit nakupovat jídlo, nemáme jim nic vyřizovat. Je jim jedno, jestli lidi umírají v posteli. Nezajímá je, jestli jsou beznozí, šílení nebo jestli se plazí po čtyřech na zemi. Máme doručit telegram a to je všechno. Paní O’Connellová říká: Vím o všem, co děláte, protože lidi v Limericku vás mají na očích, a já dostávám hlášení, který mám tady dole ve svým spodním šuplíku. V jejím spodním šuplíku, to je bezva místo, kam dávat hlášení, šeptá Toby Mackey.

334

Ale paní O’Connellová a slečna Barryová nevědí, jaké to je, když zaklepete v uličce na dveře a někdo říká vstupte a vy vstoupíte a není tam žádné světlo a v koutě na posteli leží hromada hadrů a ta se ptá kdo je to, a vy řeknete: Doručovatel telegramů, a hromada hadrů povídá, jestli byste jí nezašel do obchodu, protože umírá hlady a dala by obě oči za šálek čaje, a vy na to máte říct: Mám práci, a odjet zase pryč a nechat tam tu hromadu hadrů s telegrafní peněžní poukázkou, která jí je k ničemu, protože hromada hadrů nemůže vstát z postele, aby si zašla na poštu a vybrala si na tu pitomou poukázku peníze.

Co máte dělat?

Říkají vám, že nesmíte nikdy nikomu na poště vyzvedávat peníze, jinak přijdete jednou provždy o práci. Ale co máte dělat, když vám stařeček, který byl před stovkami let v burské válce, říká, že nemá nohy a že vám bude navěky vděčný, když zajdete na poštu za Paddym Considinem a vysvětlíte mu situaci a Paddy vám určitě poukázku vyplatí, a nech si dva šilinky pro sebe, protože jsi ohromný chlapec. Paddy Considine říká: Bez starostí, ale nikomu to neříkej, nebo mě vyhoděj s holou prdelí a tebe taky, synu. Stařeček z burské války říká, že ví, že teď musím roznášet telegramy, ale jestli bych nemohl přijít večer a zaskočit mu do obchodu, protože nemá doma vůbec nic a ještě k tomu umírá zimou. Sedí v koutě ve starém křesle, zabalený do dek, a za sebou má kýbl, který smrdí tak, že se vám chce zvracet, a když se na toho stařečka v temném koutě díváte, chce se vám vzít hadici a horkou vodu, svléknout ho a celého ostříkat a pořádně ho nakrmit pečenou slaninou, vejci a šťouchanými brambory se spoustou másla, soli a cibule.

Nejradši bych stařečka z burské války a hromadu hadrů v posteli odvezl do jednoho z těch velikých prosluněných domů na venkově, kde za oknem cvrlikají ptáci a potůček zurčí.

Paní Spillaneová v Pump Lane za ulicí Carey Road má dvě děti mrzáčky, dvojčata s velikými blonďatými hlavami, malými tělíčky a titěrnými nožičkami, které jim visí přes okraj židle. Celý den se dívají do ohně a opakují: Kde je tatínek? Mluví anglicky jako všichni, ale mezi sebou žvatlají řečí, kterou si sami vymysleli: Kaj pol taj taj pol kaj. Paní Spillaneová říká, že to

335

znamená: Co bude k večeři? Povídá mi, že je šťastná, když jí manžel pošle měsíčně čtyři libry, a vzteky bez sebe, když musí poslouchat v chudinském středisku urážky kvůli tomu, že je v Anglii. Dětem jsou teprve čtyři roky, ale jsou velmi chytré, třebaže nemůžou chodit a postarat se samy o sebe. Kdyby uměly chodit, kdyby byly jen trochu normální, zabalila by to tady a odstěhovala se do Anglie, pryč z téhle Bohem opuštěné země, která bojovala tak dlouho za svobodu, a podívej, kam jsme to dotáhli. Ten De Valera v paláci támhle v Dublinu, starej parchant hnusnej, a všichni ostatní politici ať táhnou k čertu, Pán Bůh mi odpusť. Kněží můžou táhnout k čertu taky a tady Boha o odpuštění žádat nebudu. Podívej se na ně, na ty kněze a jeptišky, kteří nám říkají, že Ježíš byl chudej a že to není žádná hamba a přitom jim náklaďáky vozej bedny a sudy whisky a vína, hromady vajec a celý šunky, a oni nám budou povídat, čeho se máme zdržovat během půstu. Ať jdou do prdele s tím jejich půstem. Čeho se máme zdržovat, když máme půst celej rok?

Chtěl bych odvézt paní Spillaneovou s jejími dvěma dětmi mrzáčky do toho domu na venkově i s tou hromadou hadrů a se stařečkem z burské války a všechny je umýt a posadit je na sluníčko s ptáčky, co zpívají, a s potůčky, co zurčí.

Nemůžu nechat hromadu hadrů samotnou s bezcennou poukázkou na peníze, protože ta hromada je stará ženská, paní Gertruda Dalyová, celá zkroucená všemi možnými nemocemi, které můžete v Limericku dostat, artritidou, revmatismem, vlasy jí padají, půlku jedné nosní dírky má pryč, protože se pořád rýpe v nose, a člověku zůstává rozum stát, když se tahle stará ženská vyhrabe z těch svých hadrů, posadí se a usměje se na vás bělostnými zuby, které svítí v šeru, jsou to její vlastní a jsou všechny.

Správně, říká, jsou to moje vlastní, a až shniju v hrobě a za sto let najdou moje zuby, jak jsou celé bílé a lesklé, prohlásí mě za svatou.

Telegrafní peněžní poukázku na tři libry poslal její syn. Je k ní připojený pozdrav: Všechno nejlepší k narozeninám, maminko, Tvůj milující syn Teddy. Říká: To je zázrak, že to doká

336

zal ušetřit, zmetek jeden, když se tahá s kdejakou cuchtou na Piccadilly. Ptá se mě, jestli bych jí nemohl udělat laskavost, jestli bych nemohl vyzvednout ty peníze a koupit jí v hospodě malou lahvičkou whisky Baby Powers, bochník chleba, libru sádla a sedm brambor, jednu na každý den v týdnu. A jestli bych jí jednu bramboru nemohl uvařit, rozmačkat ji s kouskem sádla, dát jí krajíc chleba a přinést kapku vody do whisky. Jestli bych jí nezašel k lékárníkovi O’Connorovi pro mast na boláky, a když už tam budu, tak bych mohl koupit taky nějaký mýdlo, aby se mohla pořádně vydrhnout, a do smrti mi bude vděčná a bude se za mě modlit, a tady máš pár šilinků za všechno moje trápení.

Ne, ne, paní.

Vezmi si ty peníze. Od cesty. Udělals mi velkou laskavost.

Nemůžu si je vzít, když jste na tom takhle.

Vezmi si ty peníze, nebo řeknu na poště, abys mi už telegramy nikdy nenosil.

Tak dobře, paní. Mockrát děkuju.

Dobrou noc, synku. Chovej se slušně k mámě.

Dobrou noc, paní Dalyová. V září začíná škola a Michael se někdy zastaví u Opata, než se vydá domů k Lamanu Griffinovi. Když prší, ptá se: Můžu tady zůstat přes noc?, a za nějakou dobu se mu už nechce vracet k Lamanu Griffinovi vůbec. Je celý utahaný a hladový z toho, jak musí šlapat tři kilometry tam a tři kilometry zpátky.

Když přijde máma, která ho shání, nevím, co jí mám říct. Nevím, jak se na ni mám dívat, a odvracím zrak. Tak jakpak ti jde práce?, ptá se, jako kdyby se u Lamana Griffina nikdy nic nestalo, a já říkám: Bezvadně, jako kdyby se u Lamana Griffina nikdy nic nestalo. Když prší tolik, že nemůže domů, zůstane s Alphiem v malém pokoji nahoře. Druhý den se vrátí k Lamanovi, ale Michael zůstane, a máma se sem stěhuje kousek po kousku, až přestane chodit k Lamanovi docela.

Opat platí každý týden nájemné. Máma dostává podporu a poukázky na jídlo, až ji někdo udá a chudinskou péči jí seberou. Řeknou jí, že když její syn nosí domů libru týdně, je to víc,

337

než dostává leckterá rodina na podpoře v nezaměstnanosti a že může být vděčná, když má syn zaměstnání. Teď musím svou výplatu odevzdávat. Máma říká: Libru? To je všechno, co dostáváš, za to, že jezdíš po městě za každého počasí? To by byly v Americe čtyři dolary. Čtyři dolary. A za čtyři dolary bys v New Yorku neuživil kočku. Kdybys rozvážel telegramy pro Western Union v New Yorku, vydělával bys pětadvacet dolarů týdně a žil by sis jako pán. Převádí pořád irské peníze na americké, aby nezapomněla, a snaží se každého přesvědčit, že to tam bylo lepší. Některý týden mi nechá dva šilinky, ale když jdu do kina nebo si koupím v antikvariátě knížku, nic mi nezbyde a neušetřím si na cestu do Ameriky. Zkysnu v Limericku do pětadvaceti, a to už budu starý dědek.

Malachy píše z Dublinu, že už toho má dost a že nechce do konce života foukat na trumpetu ve vojenské kapele. Za týden je doma a stěžuje si, že musí ležet v posteli společně s Michaelem, Alphiem a se mnou. V Dublinu měl vojenské lůžko s prostěradlem, přikrývkou a polštářem pro sebe. Teď se vrátil ke kabátům a podhlavníku, ze kterého vyletí mrak peří, když se ho člověk dotkne. Máma říká: To tě teda lituju, že máš takovýhle starosti. Opat má svou vlastní postel a máma má malý pokoj. Jsme zase všichni spolu, žádný Laman nás neotravuje. Uděláme si čaj, opečeme chleba a sedneme si v kuchyni na zem. Opat říká, že na podlaze v kuchyni nemáme sedět, od čeho jsou stoly a židle? Povídá mámě, že to Frankie nemá v hlavě v pořádku, a máma říká, že si všichni na té vlhké podlaze uženeme smrt. Sedíme na podlaze, zpíváme a máma s Opatem sedí na židli.

Opat zpívá Cestu do Rasheen, ale nám pořád není jasné, o čem ta písnička je. Sedíme na podlaze a vyprávíme si příběhy o věcech, které se staly a o věcech, které se nestaly, a taky o věcech, které se stanou, až všichni odjedeme do Ameriky.

Někdy, když není na poště co dělat, posedáváme s kluky na lavici a povídáme si. Povídat si můžeme, ale nesmíme se smát. Slečna Barryová říká, že jsme banda povalečů a uličníků a že bychom měli být vděční, když nás platí za to, že sedíme a nic

338

neděláme, takže žádný smích. To, že jsme placeni za sezení a klábosení, není k smíchu, a jak zaslechne od někoho jediné zahihňání, půjdeme za dveře a nevrátíme se, dokud nepřijdeme k rozumu, a jestli bude hihňání pokračovat, nahlásí to na patřičných místech.

Kluci si o ní polohlasem šuškají. Toby Mackey říká: Ta stará čubka by potřebovala pořádně protáhnout tu svoji rakev, pořádně vydrhnout rejžák. Její matka byla ještě šlapka na ulici a její fotr zdrhnul z blázince s puchejřema na koulích a s bradavkama na čuráku.

Celá lavice se začne smát a slečna Barryová volá: Já jsem vás varovala, abyste se nesmáli. Mackeyi, o čem to tam žvaníš?

Říkal jsem, že by pro nás pro všechny bylo lepší, kdybychom za takového krásného počasí byli venku a rozváželi telegramy, slečno Barryová.

To ti tak věřím, Mackeyi. Máš hubu jako záchodovou mísu. Posloucháš mě?

Ano, slečno Barryová.

Bylo tě slyšet až na schody, Mackeyi.

Ano, slečno Barryová.

Buď zticha, Mackeyi.

Budu, slečno Barryová.

Už ani slovo, Mackeyi.

Ani slovo, slečno Barryová.

Řekla jsem, ať jseš zticha, Mackeyi.

Dobře, slečno Barryová.

To už přestává všechno, Mackeyi. Nezkoušej to se mnou.

To nechci, slečno Barryová.

Matko Boží, dej mi trpělivost.

Ano, slečno Barryová.

Ty holt musíš mít poslední slovo, Mackeyi. Tak si ho měj, měj si ho, měj.

Jistě, slečno Barryová.

Toby Mackey je dočasný doručovatel telegramů jako já. Viděl film Na titulní straně a rád by se jednou dostal do Ameriky a stal se drsným reportérem s kloboukem a s cigaretou v puse. V kapse nosí notes, protože dobrý reportér si musí zapisovat

339

všechno, co se stane. Fakta. Musí si psát fakta a ne tu pitomou poezii, což je to jediný, co člověk v Limericku slyší od chlapů v hospodě, když omílají do nekonečna, jak jsme trpěli pod Angličanama. Fakta, Frankie. Zapisuje si počty telegramů, které doručí, a jak daleko s nimi jezdí. Sedíme na lavici, dáváme si pozor, abychom se nesmáli, a on mi povídá, že jestliže doručíme čtyřicet telegramů za den, tak to dělá dvě stě telegramů za týden, což je deset tisíc za rok a dvacet tisíc za ty dva roky, co budeme v zaměstnání. Jestliže ujedeme na kole dvě stě kilometrů týdně, znamená to dvacet jeden tisíc kilometrů za dva roky a to je půlka cesty kolem světa, Frankie, takže se nediv, že nemáme na prdeli kousek masa.

Toby říká, že nikdo nezná Limerick tak jako doručovatel telegramů. Známe každou třídu, ulici, park, stáj, slepou ulici, uličku, čáru. Vždyť, prokrista, v Limericku nejsou jediný dveře, který bychom neznali, říká Toby. Klepeme na dveře všeho druhu, železný, dubový, překližkový. Dvacet tisíc dveří, Frankie. Ťukáme, kopeme, vrážíme do nich. Zvoníme na zvonky, mačkáme na bzučáky. Křičíme a pískáme: Telegram, telegram. Házíme telegramy do schránek na dopisy, strkáme je pod dveře, hážeme je do okýnek nade dveřmi. Tam, kde jsou lidi upoutaní na lůžko, lezeme k nim oknem. Rveme se s každým psem, který si z nás chce udělat večeři. Nikdy nevíš, co se stane, když lidem předáváš telegram. Smějou se, tancujou, pláčou, naříkají a kácejí se v mdlobách a ty jen doufáš, že se z toho proberou a dají ti tvý spropitný. Je to něco úplně jinýho než v Americe, kde Mickey Rooney ve filmu Lidská komedie objíždí samý bezva lidi, který se můžou přetrhnout, aby mu dali dýžko a pozvali ho dovnitř na zákusek a na čaj.

Toby Mackey říká, že má ve svém notesu spoustu faktů a všechno ostatní stojí za šumařův prd, a já bych chtěl být taky takový jako on.

Paní O’Connellová ví, že mám rád venkovské telegramy, a když je slunečný den, dá mi várku deseti telegramů, která stačí, abych byl celé dopoledne venku a nemusel se do odpoledne vracet. Jsou hezké podzimní dny, Shannon se třpytí, pole jsou zelená a lesknou se ranní rosou. Nad poli se vznáší kouř a ve

340

vzduchu je cítit sladká vůně hořící rašeliny. Na loukách se pasou krávy a ovce a já přemýšlím, jestli jsou to ta samá zvířata, o nichž mluvil ten kněz. Nedivil bych se, kdyby tomu tak bylo, protože býci neustále lezou na krávy, berani na ovce, hřebci na klisny a všichni mají tak veliké nástroje, že se přímo potím úžasem, když je vidím, a lituju všechny samice na světě, které musejí takhle trpět, i když osobně by mi nevadilo být třeba býkem, protože ti si můžou dělat, co se jim zlíbí, u zvířat to není hřích. S chutí bych si to taky udělal sám, ale nikdy nevíte, kdy se na cestě objeví sedlák, který požene krávy a ovce na trh nebo na jinou pastvinu, pozvedne hůl a popřeje vám: Dobrý den, mládenečku, nádherné ráno, díky Bohu a jeho požehnané Matce. Takový pobožný sedlák by se mohl zhrozit, kdyby vás uviděl, jak uprostřed jeho pole porušujete šesté přikázání. Koně rádi koukají přes zeď a přes živý plot, aby viděli, co se děje, a já se u nich zastavuju a povídám si s nimi, protože mají veliké oči a protáhlé hlavy, což je znakem jejich vysoké inteligence. Někdy si spolu zpívají dva ptáci na opačných koncích pole a já se musím zastavit, abych si je poslechl, a když zpívají dost dlouho, přidají se k nim další a nakonec každý strom a keř ožije ptačí písní. Když pod mostem zurčí potok a kolem zpívají ptáci, bučí krávy a bečí ovce, je to lepší, než nějaký orchestr ve filmu. Vůně polední slaniny a zelí linoucí se ze statků mě tak oslabujou, že vlezu do příkopu a cpu se půl hodiny ostružinami. Ponořím tvář do potoka a piju ledovou vodu, která je chutnější než limonáda v rybámě.

Když rozvezu telegramy, zbývá mi ještě dost času, abych si zašel na hřbitov u starého kláštera, kde leží mámini příbuzní Guilfoylovi a Sheehanové a kde chce být pohřbená i máma. Jsou odtud vidět trosky hradu Carrigogunnellu a já mám spoustu času na to, abych si k nim vyjel, posadil se na samý vrchol hradeb, díval se na Shannon tekoucí svou cestou k Americe do Atlantiku, a snil o dni, kdy se na tu svou cestu vydám taky.

Kluci na poště mi říkají, že mám štěstí, protože mám dovézt telegram ke Carmodyovým a dostanu šilink spropitného, jedno z největších, jaké v Limericku můžete dostat. Tak proč jsem ten

341

telegram dostal já? Jsem přece začátečník. Říkají: No, někdy ti otevře dveře Tereza Carmodyová. Má souchotiny, a všichni se bojí, že by je od ní mohli chytit. Je jí sedmnáct, každou chvíli je v sanatoriu a osmnácti se nedožije. Kluci na poště říkají, že nemocní jako Tereza vědí, že jim nezbývá moc času, a jsou jako posedlí po lásce a milostných dobrodružstvích a po všem. Po všem. To s člověkem dělají souchotiny, říkají kluci na poště.

Jedu vlhkými listopadovými ulicemi, myslím na šilink spropitného, a když zabočím do ulice, kde bydlí Carmodyovi, kolo se pode mnou smekne a já kloužu po zemi, odřu si obličej a do krve si rozedřu zápěstí. Otevře mi Tereza Carmodyová. Vlasy má rudé a oči zelené jako pole za Limerickem. Má jasně růžové tváře a bělostnou pleť. Říká: Ach, ty jsi celý mokrý a krvácíš.

Spadl jsem z kola.

Pojď dál, něco ti na to dám.

Váhám, jestli mám jít. Kdybych dostal souchotiny, byl by to můj konec. Chci se dožít patnácti a zároveň chci šilink spropitného.

Pojď, nebo umřeš, když tady budeš stát.

Postaví vodu na čaj. Potom mi potře rány jódem a já se snažím být chlap a nekňourat. Říká mi: No, ty jsi ale chlapák. Jdi do salónu a usuš se u ohně. Proč si vlastně nesundáš kalhoty a neusušíš si je u krbu?

Ne, to ne.

Ale ano.

Dobře.

Pověsím kalhoty na zástěnu u krbu. Posadím se a dívám se, jak z nich stoupá pára, a pozoruju, že mě to stoupá taky. Bojím se, že by mohla přijít dovnitř a všimnout si, jak jsem vzrušený.

A už je tady, nese podnos s chlebem namazaným džemem a se dvěma šálky čaje. Propána, říká, jseš sice vychrtlej capart, ale koukám, že máš pěknýho rošťáka.

Položí podnos se vším na stůl u krbu, a tam to už taky zůstane. Palcem a ukazováčkem uchopí konec mého vzrušení a odvede mě přes pokoj k zelené pohovce u zdi a já mám celou dobu hlavu plnou hříchu a jódu a strachu ze souchotin a ši

342

linku spropitného a jejích zelených očí a ona je na pohovce a nepřestávej nebo umřu a křičí a já křičím, protože nevím, co se to se mnou děje, jestli mě nezabijou souchotiny z jejích úst, a letím do nebe a padám ze skály a jestli tohle je hřích, tak je mi to šumařův prd.

Chvíli zůstaneme ležet na pohovce, až ona řekne: Nemáš ještě doručit nějaký telegramy? A když se posadíme, slabě vykřikne: Ach, já krvácím.

Co je ti?

Myslím, že je to z toho, že to bylo poprvý.

Povídám: Počkej moment. Přinesu z kuchyně láhev a chrstnu jí na ránu jód. Vyskočí z pohovky, skáče po salónu jako divá a běží do kuchyně, aby se opláchla vodou. Když se utře, říká: Pane na nebi, ty jsi ale nezkušený. Nesmíš takhle lít jód na děvčata.

Myslel jsem, že ses řízla.

Nosím tam pak telegramy i další týdny. Někdy máme vzrušení na pohovce, ale jindy má kašel a je vidět, jak je slabá. Nikdy mi neřekne, že je slabá. Nikdy mi neřekne, že má souchotiny. Kluci na poště říkají, že si s Terezou Carmodyovou musím skvěle užívat, a ještě dostanu šilink. Neříkám jim, že jsem si šilink přestal brát. Nikdy jim nevyprávím o zelené pohovce a o vzrušení. Nikdy jim neřeknu o bolesti, která mě přepadne, když Tereza otevře dveře a já vidím, jak je slabá, a jediné, co potom chci, je udělat jí čaj, obejmout ji a sedět s ní na zelené pohovce.

Jednoho dne mi řeknou, abych doručil telegram Terezině matce do práce u Woolworthe. Snažím se vypadat lhostejně. Paní Carmodyová, vždycky nosím telegram vaší, myslím že dceři, Tereze?

Ano, je v nemocnici. V sanatoriu?

Řekla jsem, že v nemocnici.

Stydí se za tuberkulózu jako každý v Limericku a nedá mi šilink ani žádné jiné spropitné. Jedu Terezu navštívit do sanatoria. Říkají, že musím být příbuzný a dospělý. Povídám, že jsem bratranec a v srpnu mi bude patnáct. Říkají: Jdi pryč. Jedu do

343

františkánského kostela, abych se za Terezu pomodlil. Svatý Františku, mohl by sis, prosím tě, promluvit s Bohem? Pověz mu, že za to Tereza nemůže. Měl jsem ty sobotní telegramy odmítat. Pověz Bohu, že Tereza není za to vzrušení na pohohovce odpovědná, protože to je něco, co s tebou souchotiny prostě udělají. Stejně je to jedno, svatý Františku, protože já Terezu miluju. Miluju ji tolik, jako ty miluješ všechny ty svý ptáky a zvířata a ryby, a řekl bys, prosím tě, Bohu, aby ji zbavil souchotin, a já ti slibuju, že se jí už nikdy nedotknu.

Příští sobotu dostanu telegram pro Carmodyovy. Sotva dojedu do půlky ulice, vidím, že jsou okenice zavřené. Vidím černý krepový věnec na dveřích. Vidím bílé, růžově linkované smuteční přání. Vidím za dveře a za zeď, kde jsme se s Terezou nazí převalovali po zelené pohovce, a vím, že je teď v pekle a to všechno kvůli mně.

Strčím telegram pod dveře a jedu do františkánského kostela prosit za klid a mír Tereziny duše. Modlím se ke každé soše, k mozaikovým oknům, modlím se u všech zastavení křížové cesty. Přísahám, že povedu život zasvěcený víře, naději a milosrdným skutkům, že budu žít v chudobě, Čistotě a poslušnosti.

Příštího dne, v neděli, jdu hned na čtyři mše. Obejdu třikrát křížovou cestu. Celý den se modlím růženec. Nejím a nepiju a na každém tichém místečku, které najdu, pláču a prosím Boha a Pannu Marii, aby se slitovali nad duší Terezy Carmodyové. V pondělí jedu na svém poštovním kole za smutečním průvodem na hřbitov. Postavím se za strom kousek od hrobu. Paní Carmodyová naříká a sténá. Pan Carmody posmrkává a vypadá zmateně. Kněz odříkává latinské modlitby a kropí rakev svěcenou vodou.

Chci jít za knězem a za panem a paní Carmodyovými. Chci jim říct, že jsem to já, kdo poslal Terezu do pekla. Ať si se mnou dělají, co chtějí. Ať mě urážejí. Spílají mi. Házejí po mě blátem. Ale zůstanu stát za stromem, dokud truchlící neodejdou a hrobníci nezasypou hrob.

Mráz už ojínil čerstvou hlínu na hrobě a já myslím na studenou Terezu v rakvi, na její rudé vlasy a zelené oči. Nerozumím svým pocitům, ale vím, že přes všechny, kteří zemřeli v mé ro—

344

dině, přes všechny, kteří zemřeli v ulicích kolem, a přes všechny, kteří mě opustili, je tohle největší bolest, jakou jsem kdy v srdci cítil, a doufám, že už nikdy nic takového nepocítím.

Stmívá se. Tlačím kolo ze hřbitova. Musím ještě rozvézt telegramy.

345

Paní O’Connellová mi dá telegram, který mám doručit panu Harringtonovi, Angličanovi s mrtvou ženou, která se narodila a vyrostla v Limericku. Kluci na poště říkají, že soustrastné telegramy jsou ztráta času. Lidi jenom pláčou a žalostně naříkají a myslí si, že je to omlouvá, aby nemuseli dávat spropitné. Zeptají se vás, jestli chcete zajít dovnitř, podívat se na zesnulého a pomodlit se u jeho lože. To by nebylo tak zlé, kdyby vám k tomu nabídli skleničku sherry a šunkový chlebíček. Ale to ne, jsou rádi, že z vás dostali modlitbu, a protože jste jen doručovatel telegramů, musíte se spokojit se sušenkou. Starší kluci na poště říkají, že dostat spropitné za truchlení vyžaduje velkou dávku umění. Když vás pozvou dovnitř, abyste se pomodlili, musíte si kleknout k mrtvole, zhluboka vzdychnout, pokřižovat se, čelo položit na pelest, aby vám neviděli do tváře, a ramena se vám musí třást, jako kdybyste se měli bolestí sesypat. Musíte se vší silou držet postele, aby to vypadalo, že vás od ní budou muset přímo rvát, abyste šel doručit zbylé telegramy, tváře se vám musí lesknout slzami nebo slinami, jimiž si je pomažete, a když vám ani po tomhle nedají spropitné, strčte jim příští várku telegramů pod dveře, nebo je hoďte do okýnka nade dveřmi a nechte je, ať si truchlí sami.

Není to poprvé, co nesu telegram k Harringtonům. Pan Harrington je pořád na cestách, pracuje u pojišťovny, a paní Harringtonová dávala slušné spropitné. Teď je ale mrtvá a na zazvonění přijde otevřít pan Harrington. Má červené oči a popotahuje. Ptá se: Jseš Ir?

346

Ir? Co bych byl asi jiného, když tady v Limericku stojím na zápraží s telegramy v ruce? Jsem, pane. Říká: Pojď dál. Pověs si tašku s telegramy na věšák. Zavře domovní dveře, zamkne je, klíč si strčí do kapsy, a já si říkám: Nejsou ti Angličani trochu divní?

Určitě si ji chceš prohlídnout, co? Chceš se podívat, co jste jí udělali s tou vaší prokletou tuberkulózou. Hadí plémě. Pojď za mnou.

Vede mě nejprve do kuchyně, vezme talíř s šunkovými chlebíčky a dvě láhve, a potom jdeme nahoru. Paní Harringtonová vypadá v posteli pěkně, má světlé vlasy, růžovou pleť a je klidná.

Tohle je moj žena. Třebaže je Irka, nevypadá na to, díky Bohu. Jako ty. Ir. Ovšemže se potřebuješ napít. Vy Irové pijete při každý příležitosti. Sotva vás odstaví od prsu, už řvete, že chcete láhev whisky nebo pintu piva. Co si dáš, whisky nebo sherry?

Stačí limonáda.

Oplakávám ženu, necelebruju tu žádnou mši za nějaký zatracený citróny. Dáš si sherry. Splašky ze zatracenýho katolickýho Španělska fašistickýho.

Polknu sherry. Dolije mi skleničku a sám si jde dolít whisky. Zatraceně. Whisky došla. Zůstaň tady. Slyšíš? Zajdu do hospody pro další láhev whisky. Zůstaň tady, dokud se nevrátím. Ani se nehni.

Jsem zmatený a ze sherry se mi točí hlava. Nevím, jak se má člověk chovat k truchlícím Angličanům. Paní Harringtonová, v té posteli vypadáte moc pěkně. Ale jste protestantka, předurčená k věčnému zatracení, půjdete do pekla, jako Tereza. Kněz říkal: Mimo církev není spásy. Počkejte, třeba bych vaši duši mohl zachránit. Pokřtím vás na katoličku. Abych napravil, co jsem způsobil Tereze. Seženu trochu vody. Bože, dveře jsou zamčené. Proč? Třeba vůbec nejste mrtvá. Díváte se na mě. Jste mrtvá, paní Harringtonová? Nebojím se vás. Máte tak ledovou tvář. Ach, jste dočista mrtvá. Pokřtím vás sherry ze zatraceného katolického Španělska fašistického. Křtím vás ve jménu Otce, Syna a Du-Co to tu k sakru vyvádíš? Vypadni od mý ženy, ty nepovedený papeženský spratku. Co je tohle za primitivní irský rituál? Dotýkal ses jí? Jo? Zakroutím ti tím tvým vychrtlým krkem.

Já, jajá-

347

Ajá, ajá, mluv anglicky, ty vejškrabku.

Já jenom chtěl, trošinku sherry, aby přišla do nebe.

Do nebe? My jsme měli svý nebe, s Ann a s naší dcerkou Emily. Tu ovšem ty svýma prasečíma očima v životě neuvidíš. Ach, prokrista, já to nevydržím. Tumáš, napij se ještě sherry.

Ne, ne, díky.

Ne, ne, díky. To slabošský keltský kňourání. Všichni jste čeládka, která miluje alkohol. Pomáhá vám, abyste se líp plazili a kňourali. Ovšemže chceš jíst. Máš takový ten zoufalý výraz hladovýho Ira. Tumáš. Jez. Vem si šunku. Jez.

Ne, ne, díky.

Ne, ne, díky. Řekni to ještě jednou a nacpu ti tu šunku do prdele.

Mává mi šunkovým chlebíčkem nad hlavou a cpe mi ho palcem do pusy.

Zhroutí se do židle. Ach, Bože, Bože, co budu dělat. Musím si chvilku odpočinout.

Zvedne se mi žaludek. Běžím k oknu, vystrčím hlavu ven a zvracím. Vyskočí ze židle a začne mi spílat.

Ty, ty, Bůh tě zatrať, pozvracel jsi růžový keř mojí ženy.

Chce mě nakopnout, netrefí se a upadne na podlahu. Já vylezu oknem a pověsím se na římsu. V mžiku je v okně a chce mě popadnout za ruce. Pustím se a spadnu do růžového keře, do šunkového chlebíčka a do sherry, které jsem právě vyzvracel. Jsem popíchaný tmy, cítím palčivou bolest, mám vyvrtnutý kotník. Řve na mě z okna: Vrať se, ty irský podsvinče. Nahlásím tě na poště. Trefí mě do zad lahví od whisky a vyčítá mi: Tak ty se mnou nemůžeš posedět hodinku u mrtvý?

Hází po mně skleničky od sherry, od whisky, obložené šunkové chlebíčky, věci z toaletního stolku své ženy, pudry, krémy, kartáče.

Nasednu na kolo a šněruj u to ulicemi Limericku, ze sherry a z bolesti se mi točí hlava. Paní O’Connellová na mě vyjede: Sedm telegramů, jedna adresa a ty jseš pryč celý den.

Byl jsem, byl jsem…

Byl. Byl. Opilý jsi byl. A opilý jseš. Táhne to z tebe. Ach, víme všechno. Volal nám pan Harrington, takový slušný Angli

348

čan, hlas má jako James Mason. Pustil tě dovnitř, aby ses pomodlil, a tys mu utekl oknem se sherry a se šunkou. Tvá ubohá matka. Co to přivedla na svět?

Nutil mě jíst šunku a pít sherry.

Nutil tě? Ježíši, to je dobré. Nutil tě. Pan Harrington je slušný Angličan a nemá důvod lhát a my na poště nestojíme o takové, co nedokážou držet pracky dál od šunky a sherry, takže odevzdej pytel na telegramy a kolo, protože tvoje dny na této poště jsou sečteny.

Ale já tu práci potřebuju. Musím si našetřit na cestu do Ameriky.

Do Ameriky. To bude pro Ameriku smutný den, až si tam pustí takového, jako jsi ty.

Vleču se ulicemi. Nejraději bych se vrátil a hodil panu Harringtonovi do okna cihlu. Ale ne. Úctu k mrtvým. Přejdu Sarsfieldův most a jdu dál podél řeky, až najdu místo, kde si lehnu pod keřem. Nevím Jak mám jít domů a říct mámě, že jsem přišel o práci. Musím domů. Musím jí to říct. Nemůžu zůstat na břehu řeky celou noc. Zbláznila by se.

Máma prosí na poště, aby mě vzali zpátky. Říkají, že ne. Ještě nikdy neslyšeli něco podobného. Doručovatel telegramů ohmatával mrtvolu. Kluk s telegramy prchá z místa činu s šunkou a s sherry. Ten už na poštu nikdy nevkročí. Ne.

Máma sežene dopis od faráře. Vezměte chlapce zpátky, píše farář. Ach, ano, Otče, zajisté, říká pošta. Nechají si mě do mých šestnáctých narozenin, ani o minutu déle. Vlastně, říká paní O’Connellová, když si člověk uvědomí, co nám Angličani dělali těch osm set dlouhých let, tak si ten chlap nemá co stěžovat kvůli kousku šunky a kapce sherry. Srovnej kousek šunky a kapku sherry s hladomorem a jsme u toho. Kdyby byl můj ubohý muž naživu a já mu vyprávěla, cos udělal, řekl by, žes jim zasadil spravedlivou ránu, Franku McCourte, spravedlivou ránu jsi jim zasadil.

Každou sobotu ráno si přísahám, že půjdu ke zpovědi a řeknu knězi o nečistých činech, které páchám doma, na osamělých kopcích kolem Limericku s přihlížejícími krávami a ovcemi a na cimbuří Carrigogunnellu, kde mě vidí celý svět.

349

Povím mu o Tereze Carmodyové a o tom, jak jsem ji poslal do pekla, a to bude můj konec, vyženou mě z církve.

Tereza, to jsou má muka. Pokaždé, když doručuju telegram do její ulice, pokaždé, když míjím hřbitov, cítím, jak ve mně hřích narůstá jako vřed, a jestli brzy nepůjdu ke zpovědi, zbyde ze mne taky jen takový vřed na kole a lidi si na mě budou ukazovat a budou si říkat: Tady ho máte, Frankieho McCourta, toho špinavce, který poslal Terezu Carmodyovou do pekla. V neděli se dívám na lidi, kteří jdou k přijímání, všichni jsou ve stavu posvěcující milosti, vracejí se do lavic s Bohem v ústech, mírumilovní, klidní, připraveni kdykoli zemřít a odejít přímo do nebe, nebo aspoň domů k pečené slanině s vejci, aniž by se museli čehokoli obávat.

Už mě to unavuje, být ten nejhorší hříšník v Limericku. Chci se toho hříchu zbavit, chci pečenou slaninu s vejci a žádnou vinu, žádná muka. Chci být jako každý jiný.

Kněží nám pořád říkají, že Boží milost je nekonečná, ale může dát kněz rozhřešení někomu, jako jsem já, kdo roznáší telegramy a skončí ve stavu vzrušení na zelené pohovce s dívkou, která umírá na rychlé souchotiny?

Objíždím na kole Limerick a navštěvuju všechny kostely. Jedu od redemptoristů přes jezuity a dominikány až k františkánům. Klečím před sochou svatého Františka z Assisi a prosím ho, aby mi pomohl, ale nejspíš je mnou znechucen. Klečím s lidmi v lavicích před zpovědnicí, ale když na mě přijde řada, nemůžu dýchat, čelo mám studené a lepkavě vlhké a utíkám z kostela.

Přísahám, že půjdu ke zpovědi o vánocích. Nemůžu. O velikonocích. Nemůžu. Utíkají týdny a měsíce a už je to rok, co Tereza zemřela. Půjdu o jejím výročí, nemůžu. Je mi teď patnáct a míjím kostely bez zastavení. Musím počkat, až dorazím do Ameriky, kde jsou kněží jako Bing Crosby ve Faráři u jv. Dominika, kteří mě nevykopnou ze zpovědnice jako kněží v Limericku.

Hřích je pořád ve mně, je ve mně ten vřed, a já jen doufám, že mě úplně nezabije dřív, než navštívím amerického kněze.

350

Nesu telegram staré ženské, paní Brigid Finucanové. Ptá se: Kolik je ti, chvapče?

Patnáct a půl, paní Finucanová.

Dost mladý na to, abys ze sebe dělal hlupáka, a dost starý, abys ses vyznal. Jestlipak jsi chytrý, chvapče? Jsi trochu intelikentní?

Umím číst a psát, paní Finucanová.

Pchá, támhle v blázinci jsou lidi, který taky dovedou číst a psát. Umíš napsat dopis?

Umím.

Chce, abych psal dopisy jejím zákazníkům. Když potřebujete oblek nebo šaty pro dítě, zajdete za ní. Dá vám lístek do obchodu, a oni vám tam dají šaty. Ona dostane slevu a účtuje vám plnou cenu a k tomu úroky. Splácíte týdně. Někteří její zákazníci se s placením opožďujou a potřebujou výhružný dopis. Říká: Dám ti třípenci za každý dopis, který napíšeš, a další třípenci, když z toho bude zaplacená částka. Jestli to chceš dělat, choď sem ve čtvrtek a v pátek večer, ale přines si vlastní papír a obálky.

Hrozně tu práci chci. Chci do Ameriky. Ale nemám peníze na papír a na obálky. Druhého dne vezu telegram do obchodního domu Woolworth a nacházím tam řešení, celé oddělení plné papíru a obálek. Peníze nemám, takže si musím pomoct sám. Ale jak? Zachrání mě dva psi, dva psi, kteří se u Woolworthe při vzrušení svázali. Štěkají a točí se dokolečka. Zákazníci a prodavači se hihňají a předstírají, že se dívají jinam, a zatímco to předstírají, strčím si papír s obálkami pod svetr, vypadnu ze dveří, naskočím na kolo a uháním pryč, co nejdál od svázaných psů.

Paní Finucanová se tváří podezíravě. To je moc nóbl dopisní papír, cos přines, chvapče. To je tvý matky? Počítám, že ho vrátíš, až budeš mít peníze, co, chvapče?

Ach, jistě.

Od nynějška nemám chodit předními dveřmi. Za domem je ulička a já mám chodit zadními dveřmi, aby mě nikdo neviděl.

Dá mi adresy šesti lidí, které má zapsané ve veliké účetní knize, co se opožďujou s placením. Pohroz jim, chvapče. Musíš je vyděsit k smrti.

351

Můj první dopis:

Vážená paní O ’Brienová,

ježto nejste zjevně schopna zaplatit, co mi dlužíte, budu patrně nucena domoci se svého nároku soudní cestou. Váš syn Michael si chodí po světě v novém obleku za moje peníze, zatímco já sama mám sotva jen šlupku, abych udržela tělo a duši pohromadě. Jsem si jista, že nechcete úpět v kobkách limerického vězení, daleko od přátel a rodiny.

Zůstávám v úctě a sporném očekávání,

Vaše Brigida Finucanová

Povídá mi: To je síla, chvapče, to je lepší než cokoli, co si přečteš v Limerickém vůdci. To slovo, to „ježto“, z toho jde posvatná hrůza. Co to znamená?

Myslím, že to znamená, tohle je vaše poslední šance. Napíšu dalších pět dopisů a ona mi dá peníze na známky. Cestou na poštu mě napadne: Proč bych vyhazoval peníze na známky, když mám dvě nohy a můžu dopisy v krytu noci doručit sám? Když jste chudí, výhružný dopis je výhružný dopis, bez ohledu na to, jak se vám dostane do ruky.

Běhám ulicemi Limericku, strkám dopisy pod dveře a modlím se, aby mě nikdo neviděl.

Příští týden řičí paní Finucanová nadšením. Čtyry zaplatili. Ach, posaď se a napiš další, chvapče. Vystraš je Božím hněvem.

Moje výhružné dopisy jsou každým týdnem ostřejší. Začínám používat slova, kterým sám sotva rozumím.

Vážená paní O ’Brienová,

ježto jste nevzala vážně hrozbu soudní pří v naší předchozí epištole, vězte, že jsme vstoupili do konzultací s naším právním zástupcem v Dublinu.

Příští týden paní O’Brienová zaplatí. Přišla celá roztřesená se slzami v očích, chvapče, a slíbila, že už se s žádnou splátkou neopozdí.

352 v pátek večer mě paní Finucanová pošle do hospody pro láhev sherry. Ty jsi na sherry moc mladý, chvapče. Můžeš si udělat šálek dobrýho čaje, ale musíš vzít čajový lístky, co zbyly od rána. Ne, chleba dostat nemůžeš, když za něj teď účtujou takový ceny. Příště budeš chtít ještě vajíčko, co?

Houpe se u krbu, pije sherry, počítá peníze v peněžence na klíně, zanáší úhrady do účetní knihy, načež všechno zamkne do lodního kufru, který má pod postelí nahoře. Když vypije pár skleniček sherry, začne mi vyprávět, jaká je to nádhera, když má člověk nějaké peníze a může je věnovat kostelu, aby za něj sloužili zádušní mše. Je celá šťastná, když jenom pomyslí, jak se za ni kněží budou modlit ještě roky po tom, co umře a bude pohřbená.

Někdy usne, a když jí peněženka upadne na zem, vezmu si pár šilinků navíc za přesčasy a za použití nových silných slov. Zbyde míň peněz na kněze a zádušní mše, ale kolik mší potřebuje duše, a nemám snad právo na těch pár liber, když už mi církev zabouchla dveře před nosem? Nedovolili mi stát se ministrantem, nedovolili mi stát se středoškolákem, nedovolili mi stát se misionářem u Bílých otců. Nevadí. Mám poštovní spořitelní účet, a když budu dál psát úspěšně výhružné dopisy a občas si pomůžu k pár šilinkům navíc z peněženky paní Finucanové a z peněz na známky, našetřím si na útěk do Ameriky. Kdyby celá moje rodina padala hlady, těch peněz na poště se nedotknu.

Často musím psát výhružné dopisy sousedům a máminým známým a bojím se, aby mě neodhalili. Stěžují si mámě: Ta stará čubka Finucanová tam dole v Irishtownu mi poslala výhružný dopis. Co je to za ďábelskou posedlost, když dokáže trýznit vlastní lidi takovými dopisy, ve kterých se člověk vůbec nevyzná a ve kterých jsou slova, která na souši ani na moři nikdo neslyšel. Člověk, co dokáže napsat takový dopis, je horší než Jidáš, horší než anglický udavač.

Matka říká, že každého, kdo píše takové dopisy, by měli vařit v oleji a slepí by mu měli trhat nehty.

Je mi líto, že způsobuju těm lidem takové trápení, ale jinak bych si ty peníze na tu Ameriku neušetřil. Vím, že jednoho dne budu bohatý Yankee a budu domů posílat stovky dolarů, takže se má rodina nikdy nebude muset bát výhružných dopisů.

353

Někteří dočasní doručovatelé budou v srpnu skládat zkoušky na stálé zaměstnance. Paní O’Connellová říká: Měl bys jít taky ke zkoušce, Franku McCourte. V hlavě něco máš a složil bys ji jako nic. Byl bys brzo listonoš a tvojí ubohé matce by to moc pomohlo.

Máma taky říká, že bych měl jít ke zkoušce, stát se listonošem, našetřit si, odjet do Ameriky a dělat listonoše tam, nebyl by to krásný život? v sobotu vezu telegram do Southovy hospody a tam sedí strýček Pa, celý černý jako obvykle. Říká: Dej si limonádu, Frankie, nebo už piješ pivo, když ti teď bude šestnáct?

Limonádu, strýčku Pa, díky.

Ale dáš si o šestnáctých narozeninách první pintu, ne?

Dám, ale táta tady nebude, aby mi ji koupil.

O to se nestarej. Vím, že bez táty to není ono, ale já ti tu první pintu objednám. To bych udělal, kdybych měl syna. Přijď sem večer před svými šestnáctinami.

Přijdu, strýčku Pa.

Slyšel jsem, že budeš skládat zkoušku na poště.

Ano.

Proč to chceš dělat?

Je to dobré zaměstnání, brzo budu listonošem, a je to pod penzí.

Na penzi se vyser. V šestnácti letech mluvit o penzi. To nemyslíš vážně? Slyšíš, co ti říkám, Frankie? Na penzi se vyser. Když složíš tu zkoušku, dostaneš na poště pěkný místečko v teplíčku a zůstaneš tam až do konce života. Oženíš se s nějakou Brigid, pořídíš si pět malých katolíků a budeš pěstovat růžičky na zahrádce. Hlava ti odumře, než ti bude třicet, a koule ti vyschnou o rok dřív. Měj sakra svůj vlastní rozum a vykašli se na ty zbabělce a závistivce. Slyšíš mě, Frankie McCourte?

Slyším, strýčku Pa. Pan O’Halloran to říkal taky.

Co říkal?

Abychom měli vlastní hlavu.

Pan O’Halloran měl pravdu. Je to tvůj život, tvoje vlastní rozhodnutí a na závistivce se vykašli, Frankie. Pojedeš přece do Ameriky, že se ti bude za zadkem kouřit, ne?

Pojedu, strýčku Pa. V den zkoušky dostanu na poště volno. V O’Connell Street zahlédnu za oknem jedné kanceláře ceduli: HLEDÁ SE CHYTRÝ CHLAPEC S PĚKNÝM RUKOPISEM, DOBRÝ POČTÁŘ, ŽÁDOSTI U VEDOUCÍHO PANA MCCAFFREYE ZDE, OBCHODNÍ SPOLEČNOST EASON A SYN.

Stojím před domem limerického Svazu mladých protestantů, kde se má konat zkouška. Jsou tu kluci z celého Limericku, stoupají po schodech, aby složili zkoušku, a ve dveřích stojí muž, který rozdává archy papíru a tužky a křičí na ně, ať si pospíší. Dívám se na muže u dveří, myslím na strýčka Pa Keatinga a na to, co mi řekl, myslím na ceduli v kanceláři u Easonů, HLEDÁ SE CHYTRÝ CHLAPEC. Nechce se mi vstupovat do těch dveří a skládat zkoušku, protože když to udělám, stane se ze mne stálý doručovatel telegramů v uniformě, potom listonoš a nakonec úředník, který do konce života prodává známky. Zůstanu jednou provždy v Limericku a budu pěstovat růže a mít mrtvou hlavu a s vyschlé koule.

Muž ve dveřích volá: Ty tam, půjdeš dovnitř, nebo tam budeš dál stát s kyselým ksichtem?

Chci tomu chlapovi říct: Polib mi prdel, ale zbývá mi ještě několik týdnů na poště a on by mě mohl udat. Zavrtím hlavou a odcházím ulicí tam, kde hledají chytrého chlapce.

Vedoucí pan McCaffrey říká: Rád bych viděl ukázku tvého rukopisu, abych zjistil, jestli máš lehkou ruku. Posaď se tady ke stolu. Napiš své jméno a adresu a napiš odstaveček o tom, proč jsi se přišel ucházet o tohle místo a jak pomocí píle a vytrvalosti hodláš stoupat po služebním žebříčku firmy Eason a syn, neboť v této společnosti jsou velké možnosti pro chlapce, jenž dokáže mít zrak upřený na praporec před sebou a umí si uhlídat křídla před svůdným voláním sirén hříchu.

Píšu:

Frank McCourt

Malá Barringtonská ulice 4

355

Limerick

Hrabství Limerick

Irsko

Žádám o toto místo, abych pomocí své píle a trvanlivosti dosáhl vysokého postavení ve společnosti Eason a syn, neboť vím, že když budu hledět dopředu a hlídat si křídla, budu uchráněn od pokušení a stanu se pýchou Easonovic firmy a Irska vůbec.

Co má tohle být? ptá se pan McCaffrey. To má být překrucování pravdy?

Nevím, pane McCaffrey i.

Malá Barringtonská ulice. To je ulička. Proč ji nazýváš ulicí? Bydlíš v uličce, ne v ulici.

Jmenuje se ulice, pane McCaffreyi.

Nepovyšuj se nad svůj původ, chlapče.

To bych si nedovolil, pane McCaffreyi.

Bydlíš v uličce, a to znamená, že pro tebe žádná cesta neexistuje, leda nahoru. Rozumíš tomu, McCourte?

Rozumím, pane.

Musíš se z uličky vypracovat, McCourte.

Ano, pane McCaffreyi.

Tvoje společenské postavení a tvůj vzhled říkají, že jsi chlapec z uličky, McCourte.

Ano, pane McCaffreyi.

Ulička je na tobě vidět na první pohled. Od hlavy až k patě je na tobě vidět. Nesnaž se oblbovat lidi, McCourte. To bys musel ráno vstávat moc brzo, abys oblbnul někoho, jako jsem já.

To bych si nedovolil, pane McCaffreyi.

A co ty oči? Máš mizerné oči. Vidíš vůbec?

Vidím, pane McCaffreyi.

Číst a psát umíš, ale umíš sčítat a odčítat?

Umím, pane McCaffreyi.

No, já nevím, jak se firma postaví k mizerným očím. Musel bych zavolat do Dublinu a zjistit, jak se stavějí k mizerným očím. Ale píšeš hezky, McCourte. Dobrý rukopis. Vezmeme tě s tím, že se ještě přeptáme na mizerný zrak. V pondělí ráno. V půl šesté na nádraží.

356

Ráno?

Ráno. Nebudeme přece rozvážet ranní noviny večer.

Ne, pane McCaffreyi.

Ještě něco. Rozšiřujeme The Irish Times, protestantské noviny, které vydávají svobodní zednáři v Dublinu. Odebíráme je na nádraží. Spočítáme je. Zásobujeme majitele novinových Stánků. Ale nečteme je. Nechci vidět, že ty noviny čteš. Mohl bys ztratit víru a už jenom koukáním do nich bys mohl přijít o zrak. Rozuměl jsi, McCourte?

Ano, pane McCaffreyi.

Žádné Irish Times, a až se příští týden dostavíš, povím ti o veškerém anglickém svinstvu, které se v téhle kanceláři nesmí číst. Rozuměl jsi?

Ano, pane McCaffreyi.

Paní O’Connellová má stažené rty a nedívá se na mě. Říká slečně Barryové: Slyšela jsem, že nějaký náfuka z uliček odešel z poštovní zkoušky. Nejspíš to bylo pod jeho úroveň.

Svatá pravda, říká slečna Barryová.

Nejspíš je pro nás přespříliš dobrý.

Svatá pravda.

Myslíte, že by nám třeba mohl povědět, proč na tu zkoušku nešel?

No, snad by to udělal, říká slečna Barryová, kdybychom padly na kolena.

Povídám jí: Chci do Ameriky, paní O’Connellová.

Slyšela jste to, slečno Barryová?

No jistě, paní O’Connellová.

Promluvil.

No, to je něco.

Bude toho dne litovat, slečno Barryová.

To bude, paní O’Connellová.

Paní O’Connellová mluví přes mou hlavu ke klukům na lavici, co čekají na telegramy: Tohle je Frankie McCourt, který si myslí, že je pro poštu moc dobrý.

Já si to nemyslím, paní O’Connellová.

A kdo vás žádal, abyste otvíral zobák, pane Vznešený a Mocný? Je pro nás moc nóbl, co, chlapci?

357

Je, paní O’Connellová.

Po všem, co jsme pro něho udělaly, dávaly mu telegramy s dobrým spropitným, posílaly ho na venkov, když bylo hezky, vzaly ho zpátky mezi nás, i když se tak hanebně zachoval k panu Harringtonovi, tomu Angličanovi, i když znectil tělo ubohé paní Harringtonové, nacpal se šunkovými chlebíčky, ztřískal se sherry, vyskočil z okna a podupal všechny růžové keře okolo, přišel sem k nám nalitý jak dělo, a kdoví, co ještě všechno dělal, když ty dva roky doručoval telegramy, věru, kdoví, i když určitou představu máme, že ano, slečno Barryová?

Jistěže, paní O’Connellová, ale myslím si, že není vhodné o tom mluvit.

Paní O’Connellová šeptá něco slečně Barryové, obě se po mně dívají a kroutí hlavou.

Hanba pro Irsko a jeho ubohou matku. Doufám, že se to nikdy nedoví. Ale co byste čekala od někoho, kdo se narodil v Americe a otce má ze severu. A přesto jsme se s tím vším smířily a vzaly ho zpátky.

Mluví pořád přes moji hlavu ke klukům na lavici.

Jde dělat k Easonovým, k té smečce svobodných zednářů a protestantů z Dublinu. Pro poštu je moc nóbl, ale už se na to celý třese, aby mohl po Limericku rozvážet všelijaké sprosté anglické časopisy. Každý časopis, kterého se dotkne, představuje smrtelný hřích. Ale už odchází, chvála Bohu, ovšem je to smutný den pro jeho ubohou matku, která se modlila za syna, co by pracoval pod penzí, aby se o ni na stará kolena postaral. Takže tady máš, vezmi si výplatu a jdi nám z očí.

Slečna Barryová říká: Je to špatný chlapec, že ano, mládenci?

Ano, slečno Barryová.

Nevím, co na to říct. Nevím, co jsem udělal špatně. Mám se omluvit? Říct sbohem?

Položím opasek s pytlem na stůl paní O’Connellové. Civí na mě: Běž si. Běž si dělat k Easonovým. Jdi pryč. Kdo je další na řadě, pojď si pro telegramy.

Už zase pracujou a já sestupuju po schodech za další kapitolou svého života.

358

17

Nechápu, proč mě musela paní O’Connellová tak zostudit před celým světem, a nemyslím si, že bych byl pro poštu moc dobrý ani nic podobného. Jak bych mohl, já, s vlasy jako hřebíky, s uhry po celém obličeji, s červenýma očima, ze kterých teče žlutý hnis, se zuby, které se drolí hnilobou, žádná ramena a žádné maso na zadku, protože jsem na kole odjezdil dvacet tisíc kilometrů a doručil dvacet tisíc telegramů ke každým dveřím v Limericku a přilehlém okolí?

Paní O’Connellová říkala kdysi dávno, že ví o chlapcích, co doručují telegramy, všechno. Určitě ví i to, jak jsem si to dělal sám na cimbuří Carrigogunnellu před zraky děveček od krav a malých chlapečků, kteří se dole dívali.

Určitě ví i o Tereze Carmodyové a o zelené pohovce, jak jsem ji dostal do stavu hříchu a tím i do pekla, což byl ze všech hříchů ten nejohavnější, tisíckrát ohavnější než ten na Carrigogunnellu. Určitě ví, že jsem po Tereze už nikdy nešel ke zpovědi, že jsem propadl peklu.

Někdo, kdo spáchá takových hříchů, nemůže být nikdy moc dobrý pro poštu ani pro nic jiného.

Hospodský v Southově hospodě si mě pamatuje od té doby, co jsem tu sedával s panem Hannonem, Billem Galvinem a strýčkem Pa Keatingem, černý bílý černý. Pamatuje si na mého otce, jak utrácel výplatu a podporu v nezaměstnanosti, jak přitom zpíval vlastenecké písně a pronášel na lavici projevy jako rebel před popravou.

A copak bys rád?, ptá se hospodský.

Mám se tu sejít se strýčkem Pa Keatingem a vypít si svoji první pintu piva.

359

Bože, je to pravda? Musí tu být každou chvilku a není důvod, proč bych mu už teď nenatočil tu jeho pintu a tobě tu tvoji první taky, že ano?

Ano, pane.

Přichází strýček Pa a povídá mi, ať se s ním posadím ke zdi. Hospodský přinese pivo, strýček Pa zaplatí, pozvedne sklenici a povídá mužům v hospodě: Tohle je můj synovec Frankie McCourt, syn Anděly Sheehanové, sestry mojí ženy, a dává si svoji první pintu, takže na zdraví a na dlouhý život, Frankie, ať ti pivo v životě chutná, ale nepij ho příliš.

Chlapi zvednou svoje pinty, přikývnou, napijí se a na rtech a na knírech jim zůstává smetanový pruh. Taky já se napiju zhluboka ze své pinty a strýček Pa mi povídá: Zpomal, pro lásku Boží, nemusíš to vypít všechno najednou, tam odkud to pochází, toho mají dost a ještě mít budou, dokud je Guinessovic rodina zdravá a silná.

Chci ho ze své poslední výplaty na poště pozvat na jednu pintu, ale on vrtí hlavou: Ne, vezmi ty peníze domů mámě a pivo mi můžeš zaplatit, až se vrátíš z Ameriky a budeš celej rozhicovanej z úspěchů a z blondýnky, kterou si povedeš pod paží.

Chlapi v hospodě si povídají o tom, v jakém hrozném stavu se svět nachází a jak, proboha, unikl Hermann Goring katovi z oprátky hodinu předtím, než měl být oběšen. A Yankové v Norimberku tvrdí, že nevědí, kde měl ten nacistický zmetek tu pilulku schovanou. Měl ji v uchu? Zastrčenou v nosní dírce? V prdeli? Vždyť Američani prohlíželi každou díru a každou skulinku každému náckovi, co ho chytli, a přesto jim Hermann vytřel zrak. Tak tady to máte. Přeplujou Atlantik, vylodí se v Normandii, vybombardujou Německo z povrchu zemského, a když je po všem, nedokážou najít jedinou pilulku, kterou má Goring zastrčenou někde ve své tlusté prdeli.

Strýček Pa mi koupí další pintu. Je těžké ji vypít, protože jsem plný a břicho mám nadmuté. Chlapi mluví o koncentračních táborech a o ubohých Židech, kteří neublížili jediné lidské duši, o mužích, ženách a dětech napěchovaných do pecí, dětech, považte, co ty už udělaly, všude leží rozházené malé botičky, napěchovali je do pece, a hospoda začíná ztrácet tvary, hlasy se ztrácejí a zase se

360

vracejí. Strýček Pa se ptá: Je ti dobře? Jseš bílej jako křída. Odvede mě na záchod a dlouho spolu čuráme na zeď, která se mí pořád vzdaluje a přibližuje. Do hospody už nechci, kouř od cigaret, zvětralý Guiness, Goringova tlustá prdel, malé rozházené botičky, už tam nepůjdu, dobrou noc, strýčku Pa, děkuju, a on říká, ať jdu rovnou domů k mámě, rovnou domů, ale neví nic o vzrušení na půdě, ani o vzrušení na zelené pohovce, ani o mém stavu zatracení, o tom, že kdybych teď umřel, byl bych v tu ránu v pekle.

Strýček Pa se vrátil ke své pintě. Já stojím venku na O’Connell Street, a proč bych si vlastně nezašel pár kroků k jezuitům a neřekl jim o svých hříších, když je mi dnes večer naposledy patnáct? Zazvoním u kněžského domova a otevře mi velký muž: Ano? Povídám: Chci se vyzpovídat, Otče. On říká: Nejsem kněz. Neříkej mi Otče. Jsem bratr.

Dobře, bratře. Chtěl bych se vyzpovídat, než mi zítra bude šestnáct. Stav posvěcující milosti k narozeninám.

Říká mi: Jdi pryč. Jsi opilý. Dítě jako ty, opilé jako snop, a zvoní v tuhle hodinu na kněze. Jdi pryč, nebo zavolám strážníky.

Ne, ne. Ne, ne. Chci se jenom vyzpovídat. Jsem odsouzený ke zkáze.

Jsi opilý a nejsi v náležitém stavu ducha, abys mohl činit pokání.

Zavře mi dveře před nosem. Další zavřené dveře před nosem, ale mně je zítra šestnáct a zvoním znova. Bratr otevře dveře, obrátí mě čelem vzad, nakopne mě do zadku a já klopýtám ze schodů dolů.

Říká: Ještě jednou zazvoníš na tenhle zvonek a přerazím ti hnáty.

Bratři jezuité by takhle neměli mluvit. Měli by být jako náš Pán a ne chodit po světě a hrozit lidským hnátům.

Točí se mi hlava. Půjdu domů. V Barringtonově ulici se přidržuju zábradlí, a když sejdu do uličky, držím se zdi. Máma sedí u krbu a kouří woodbinku, bratři jsou nahoře v posteli. Říká: v pěkném stavu chodíš domů.

Mluvení mi dělá potíže, ale vysvětluju, že jsem měl svou první pintu piva se strýčkem Pa. Že nemám tátu, který by mi koupil první pintu.

361

Tvůj strýček Pa by měl mít víc rozumu.

Potácím se k židli a ona říká: Úplně jako tvůj otec.

Snažím se ovládnout pohyby jazyka v ústech. Radši, radši, radši budu jako můj otec než jako Laman Griffin.

Odvrátí se ode mne a dívá se do popela v krbu, ale já ji jen tak nenechám, protože jsem měl pintu piva, dvě pinty, zítra mi bude šestnáct a budu chlap.

Slyšelas mě? Radši budu jako můj otec než jako Laman Griffin.

Postaví se a dívá se mi do očí. Dej si pozor na jazyk, říká.

Ty si dej pozor na svůj zatracený jazyk.

Takhle se mnou nemluv. Jsem tvoje matka.

Budu s tebou mluvit, jak se mi ksakru zlíbí.

Máš hubu jako poslíček.

Jo? Opravdu? No, raději bych dělal poslíčka, než abych byl jako Laman Griffin, ten starej vožrala s chrchlem u nosu, s jeho půdou a s lidma, co tam za ním lezou.

Jde ode mne pryč, ale já jdu za ní nahoru do malého pokoje. Otočí se: Nech mě na pokoji, nech mě na pokoji, a já na ni křičím dál: Laman Griffin, Laman Griffin, až do mě strčí: Vypadni z tohohle pokoje, a já ji uhodím do tváře, až jí vhrknou slzy a slyším ji slabě vzlyknout: Nikdy už nebudeš mít příležitost tohle zopakovat, a já od ní couvám pryč, protože je to další hřích na mém dlouhém seznamu a stydím se sám za sebe.

Upadnu do postele, v šatech a ve všem, a vzbudím se uprostřed noci, protože zvracím na polštář a bratři si stěžují na ten smrad a říkají, ať to uklidím a že jsem ostuda. Slyším mámu, jak pláče, a chtěl bych se jí omluvit, ale proč bych to dělal po tom, co dělala s Lamanem Griffinem.

Ráno jsou malí bratříčci ve škole, Malachy shání venku práci a máma je u krbu a pije čaj. Položím výplatu na stůl vedle jejího lokte a obrátím se k odchodu. Říká: Chceš čaj?

Ne.

Máš narozeniny.

To je mi jedno.

Volá za mnou do uličky: Měl bys mít něco v žaludku, ale obracím se k ní zády a zahýbám za roh, aniž bych jí odpověděl.

362

Pořád bych jí rád řekl, že mě to mrzí, ale když to udělám, budu jí chtít taky říct, že za všechno může ona, že neměla lézt té noci na půdu, a vlastně mi to nestojí za šumařův prd, protože pořád píšu výhružné dopisy pro paní Finucanovou a šetřím na cestu do Ameriky.

Zbývá mi celý den, než půjdu k paní Finucanové, tak se courám po Henry Street, až mě déšť zažene do františkánského kostela, kde stojí svatý František se svými ptáčky a jehňátky. Dívám se na něho a divím se, že jsem se kdy k němu modlil. Ne, nemodlil jsem se, prosil jsem ho.

Prosil jsem ho, aby se přimluvil za Terezu Carmodyovou, ale nehnul pro ni ani prstem, stál si tam na podstavci a tichounce se usmíval se svými ptáčky a jehňátky a nestaral se ani šumařův prd o Terezu nebo o mne.

Skončil jsem s tebou, svatý Františku. Stěhuju se, Františku. Nechápu, proč mě po tobě pojmenovali. Radši bych se jmenoval Malachy, ten jeden byl král, ten druhý velký světec. Proč jsi Terezu nezachránil? Proč jsi ji nechal odejít do pekla? Mámu jsi nechal lézt na půdu. Připustil jsi, abych byl zatracen. Botičky malých dětí rozházené po koncentračních táborech. Už mám zase ten svůj vřed. Trčí mi v prsou a mám hlad.

Svatý František nepomáhá, nezastaví slzy, které se mi řinou z očí, neukončí posmrkování a lapání po dechu a božebože, musím si kleknout a hlavu opřít o opěradlo lavice před sebou a jsem tak slabý z hladu a nářku, že snad upadnu na zem, a pomohl bys mi prosím, Bože nebo svatý Františku, protože dneska je mi šestnáct a uhodil jsem mámu a Terezu poslal do pekla a onanoval po celém Limericku a v přilehlých oblastech a vláčím se s mlýnským kamenem na krku.

Na ramenou ucítím něčí paži, hnědé roucho, chřestění černých korálků růžence, františkánský kněz.

Mé dítě, mé dítě, mé dítě.

Jsem dítě a tisknu se k němu, malý Frankie na tátově klíně, vypravuj mi o Kukulínovi, táto, můj příběh, který mi nesmí vzít ani Malachy, ani Freddie Leibowitz na houpačce.

Posaď se tady ke mně, mé dítě. Pověz mi, co tě trápí. Jestli ovšem chceš. Jenom jestli chceš. Jsem otec Gregory.

363

Je mi dnes šestnáct, Otče.

Fajn, fajn, a proč by tě to mělo trápit?

Včera jsem vypil svou první pintu piva.

Ano?

Uhodil jsem matku.

Pán Bůh nám pomáhej, mé dítě. Ale On ti odpustí. Ještě něco?

Nemůžu vám to říct, Otče.

Chtěl by ses vyzpovídat?

Nemůžu, Otče. Dopustil jsem se hrozných věcí.

Bůh odpouští těm, kteří se kají. Poslal svého jediného milovaného syna, aby za nás zemřel.

Nemůžu to říct, Otče. Nemůžu.

Ale svatému Františkovi bys to říct mohl, nemám pravdu?

Už mi nepomáhá.

Ale miluješ ho, nebo ne?

Miluju. Jmenuju se Francis.

Tak to pověz jemu. Budeme tady sedět, a ty mu povíš všechno, co tě trápí. Když tu budu při tom a poslouchat, bude to jen pár uší svatého Františka a našeho Pána. To by mohlo pomoct, ne?

Mluvím ke svatému Františkovi a vyprávím mu o Margaretě, Oliverovi, Eugenovi, o tátovi, jak zpíval Roddyho McCorleye a nenosil domů žádné peníze, jak neposílá žádné peníze ani z Anglie, o Tereze a o zelené pohovce, o mých strašných hříších na Carrigogunnellu, o tom, proč nemohli pověsit Hermanna Goringa za to, co udělal malým dětem s botičkami rozházenými po koncentračních táborech, o Křesťanském bratru, který mi zavřel dveře před nosem, o tom, jak mi nedovolili stát se ministrantem, o svém malém bratříčkovi Michaelovi, jak šel uličkou s rozbitou botou a podrážka mu pleskala o chodník, o svých špatných očích, za které se stydím, o bratru jezuitovi, který mi zavřel dveře před nosem, o slzách v máminých očích, když jsem ji uhodil.

Otec Gregory říká: Zkus chvíli v tichosti sedět a několik minut se modli.

Opřu hlavu o jeho hrubé roucho a cítím vůni mýdla. Hledí na svatého Františka a na tabernákl, pokyvuje hlavu a nejspíš rozmlouvá s Bohem. Pak mi povídá, abych poklekl, že mi dá roz

364

hřešení. Řekne, ať se pomodlím třikrát Zdrávas Maria, třikrát Otčenáš a třikrát Sláva Otci. Že mi Bůh odpouští, ale že sám sobě musím odpustit taky, že mě Bůh miluje, ale já musím sám sebe milovat taky, neboť jen tehdy, když budu milovat Boha v sobě, budu moct milovat všechna Boží stvoření.

Ale já chci vědět, jak je na tom Tereza Carmodyová v pekle, Otče.

Ne, mé dítě. Ta je jistě v nebi. Trpěla jako trpěly mučednice za starých časů a Bůh ví, že je to dostatečné pokání. Buď si jistý, že ji sestřičky v nemocnici nenechaly zemřít bez kněze.

Víte to jistě, Otče?

Ano, mé dítě.

Znovu mi požehná, požádá mě, abych se za něj pomodlil, a já pak přešťastný klusám deštivými ulicemi Limericku, protože vím, že Tereza je v nebi a kašel už ji přešel.

Pondělí ráno a na nádraží svítá. Balíky novin a časopisů leží na hromadě u zdi na nástupišti. Je tady pan McCaffrey a ještě jeden chlapec, Willie Harold, přeřezáváme provázky na balících, počítáme výtisky a cifry zapisujeme do účetní knihy. Anglické noviny a The Irish Times se musejí rozvézt nejdřív, časopisy později dopoledne. Spočítáme své noviny a označíme je adresami obchodů ve městě.

Pan McCaffrey řídí dodávku a zůstává za volantem, zatímco Willie a já běžíme s balíky do obchodů, přijímáme objednávky na další den a připisujeme či odečítáme odběry v účetní knize. Když jsou noviny rozvezené, vyložíme v kanceláři časopisy a máme padesát minut na to, abychom se šli domů nasnídat.

Když se vrátím do kanceláře, jsou zde dva další kluci, Eamon a Peter, kteří už třídí časopisy, počítají je a strkají do přihrádek odběratelů u zdi. Malé objednávky vyřizuje Gerry Halvey na kole, velké se rozvážejí dodávkou. Pan McCaffrey mi říká, abych zůstal v kanceláři a naučil se počítat časopisy a zapisovat je do účetní knihy. Sotva odejde, vytáhnou Eamon a Peter zásuvku, v níž ukrývají cigaretové špačky, a zapálí si. Nechtějí uvěřit tomu, že nekouřím. Ptají se, jestli nejsem nemocný, jestli nemám špatný zrak nebo snad souchotiny. Jak můžeš cho

365

dit s holkou, když nekouříš? Musíš vypadat jako úplný trouba, když jdeš s holkou po ulici, ona si řekne o cigaretu a ty jí řekneš, že nekouříš. Jak ji chceš potom dostat do terénu, aby sis na ni mohl trochu šáhnout? Eamon povídá: Můj otec vždycky říká, dávej si bacha na chlapy, co nekouří a nepijou. Peter říká: chlapi, co nepijou a nekouří, nemají ani zájem o holky, před nima by sis měl držet ruku na prdeli.

Smějou se, až se z toho rozkašlou, a čím víc se smějou, tím víc kašlou a jeden musí druhého podpírat, buší si navzájem mezi lopatky a otírají si slzy z očí. Když je záchvat přejde, vytáhneme anglické a americké časopisy a prohlížíme si reklamy na ženské prádlo, na podprsenky, kalhotky a nylonové punčochy. Eamon si prohlíží americký časopis s názvem See s obrázky japonských děvčat, které se starají o zábavu vojáků daleko od domova, a říká, že musí na záchod, a když odejde, Peter na mě mrkne: Víš, co tam dělá, ne? A pan McCaffrey se někdy rozzuří, když se kluci dlouho zdržujou na záchodě, ukájejí se tam a mrhají cenným časem, který jim firma platí, a ještě k tomu přivádějí do nebezpečí svou nesmrtelnou duši. Ne že by pan McCaffrey přišel a rovnou řekl: Přestaňte s tím onanováním, protože obvinit někoho ze smrtelného hříchu nejde jen tak, když nemáte důkazy. Někdy chodí šmírovat na záchod, když se některý z kluků vrátí. Přijde pak s výhružným pohledem a povídá: Ty sprosté časopisy z ciziny si nemáte co prohlížet. Máte je spočítat, dát do přihrádek a tím to končí.

Eamon se vrátí ze záchodu a teď tam jde zas Peter s americkým časopisem Collier’s, v němž jsou fotografie dívek ze soutěže královny krásy. Eamon říká: Víš, co tam dělá? Dělá si to tam sám. Chodí tam pětkrát denně. Pokaždý, když přijde nový americký časopis s ženským prádlem, tak tam jde. Nikdy toho nemá dost. Půjčuje si časopisy i domů, pan McCaffrey o tom neví, a ví Bůh, co to dělá celou noc sám se sebou a s těma časopisama. Kdyby přitom umřel, roztáhly by se čelisti pekla hodně doširoka.

Když se Peter vrátí, potřebuj ujít na záchod taky, ale nechci, aby říkali: Hele ho, je tu novej, první den v práci, a už si to tam dělá. Zapálit si cígo, to ne, ale honí si ho jako starej kozel.

366

Pan McCaffrey se vrátí z rozvážky a chce vědět, proč nejsou všechny časopisy rozpočítány, zabaleny a připraveny k expedici. Peter mu povídá: Máme co dělat, abychom zaučili toho novýho, McCourta. Trochu mu to trvá s těma špatnýma očima, víte, ale dali jsme si s ním práci a s pomocí Boží mu to půjde teď rychleji.

Poslíček Gerry Halvey tady týden nebude, protože má nárok na dovolenou a chce ji strávit se svojí přítelkyní Rose, která se má vrátit z Anglie. Jsem nový a tak budu dělat poslíčka já, zatímco on bude pryč, a budu objíždět Limerick na kole s velkým drátěným košem vepředu. Ukáže mi, jak se mají noviny a časopisy vyrovnat, aby se kolo při nasedání nezvrhlo a aby mě při předjíždění nepřejel náklaďák a nerozmašíroval mě na silnici jako lososa. Viděl jednou vojáka, kterého přejel vojenský náklaďák, a ten tak přesně vypadal, jako losos.

Poslední rozvážku má Gerry v poledne do Easonova kiosku na nádraží a to se hodí, protože tam se spolu můžeme sejít, já si vezmu kolo a on vyzvedne Rose u vlaku. Čekáme u brány a on povídá, že Rose celý rok neviděl. Pracuje v Bristolu v hospodě a jemu se to ani za mák nelíbí, protože Angličani irské dívky věčně osahávají, strkají jim ruce pod sukně a dělají ještě horší věci, a irské dívky se nemůžou bránit, protože mají strach, aby nepřišly o práci. Každý ví, že irské dívky jsou poctivé, zejména dívky z Limericku jsou po celém světě známé svojí věrností, když mají doma kluka, k němuž se vrátí, jako je třeba Gerry Halvey. Gerry pozná, jestli mu byla dívka věrná podle chůze. Když se dívka po roce vrátí a chodí jinak, než když odjížděla, tak víš, že nesekala dobrotu, že si užívala s těma sprosťákama anglickejma, s těma nadrženejma parchantama.

Vlak vjíždí s houkáním do stanice, Gerry mává a ukazuje mi Rose, která k nám přichází od vzdáleného konce vlaku. Rose v zelených šatech a s bílými zuby se usmívá a je rozkošná. Gerry přestane mávat a mumlá polohlasem: Hele, jak jde, děvka jedna, kurva, šlapka, rajda, coura, a otočí se a uteče z nádraží. Rose dojde až ke mně. To byl Gerry Halvey, s kým jsi tu stál?

Ano.

Kde je?

367

Já vím, že odešel. Ale kam?

Nevím. Neřekl mi to. Prostě odběhl.

Copak ti nic neřekl?

Neslyšel jsem, že by něco říkal.

Pracuješ s ním?

Ano. Přebírám po něm kolo.

Jaké kolo?

Poslíčkovské kolo.

On jezdí na poslíčkovském kole?

Ano.

Povídal, že pracuje u Easonů v kanceláři jako úředník, že dělá pod střechou.

Jsem zoufalý. Nechci z Gerryho Halveye udělat lháře, aby neměl s krásnou Rose potíže. No, všichni se na kole střídáme. Hodinu v kanceláři, hodinu na kole. Vedoucí říká, že nám to prospěje, když se dostaneme na čerstvý vzduch.

Tak já jdu domů, nechám si kufr dole a půjdu za ním. Myslela jsem, že mi ho odnese.

Mám tady kolo, můžeš si dát kufr do koše a já tě domů doprovodím.

Jdeme k ní domů na Carey Road a ona mi vypráví, jak už se na Gerryho moc těší. Jak si našetřila v Anglii peníze a teď už chce zůstat a vzít si ho, přestože je mu teprve devatenáct a jí sedmnáct. Co na tom, hlavně že je člověk zamilovaný. V Anglii jsem žila jako jeptiška a každou noc jsem o něm snila a mockrát ti děkuju, že jsi mi ten kufr odvezl.

Obrátím se, chci nasednout na kolo a vrátit se k Easonům, když se najednou vynoří Gerry. Je celý brunátný vztekem a funí jako býk. Cos to prováděl s mou holkou, ty malej parchante? He? Co? Jestli zjistím, že jsi něco měl s mou holkou, tak tě zabiju.

Nic jsem s ní neměl. Odvezl jsem jí kufr, protože ho měla těžký.

Víckrát se na ni nepodíváš, nebo to bude tvoje smrt.

Nepodívám, Gerry. Nechci se na ni dívat.

Ale ne, opravdu? Je ošklivá nebo co?

368

Ne, ne, Gerry, je tvoje a miluje tě.

Jak to víš?

Řekla mi to.

Opravdu?

Opravdu, jako že je nade mnou.

Jéžiši.

Tluče na dveře: Rose, Rose, jsi tam?, a ona vyjde ven. Ovšem že jsem tady, a já odjíždím na poslíčkovském kole s nápisem Easons na koši a představuju si, jak ji teď líbá, a přitom o ní na nádraží říkal ty hrozné věci, a nejde mi do hlavy, jak mohl Peter v kanceláři panu McCaffreyovi tak drze lhát o mně a o mých očích, když si s Eamonem v jednom kuse prohlížejí dívky ve spodním prádle a pak si to chodějí dělat na záchod.

Pan McCaffrey v kanceláři je hrozně rozčilený. Kde jsi byl? Veliký Bože na nebesích, to ti to trvá celý den, dojet sem na kole z nádraží? Máme tady pohotovost a potřebovali bychom Halveye, ale on je teď na masturbační dovolené, Pán Bůh mi ta slova odpusť, a ty teď musíš objet město, jak nejrychleji to půjde, dobře, že jsi byl doručovatelem telegramů a znáš v Limericku každý kout, a zajdeš do každého zatraceného obchodu, který od nás odebírá noviny, sebereš tam všechny výtisky John O’London ’s Weekly, které najdeš, vytrhneš z nich šestnáctou stránku, a kdyby ti chtěl někdo bránit, řekneš mu, že je to vládní nařízení a jestli se tě dotknou jenom prstem, hrozí jim zatčení, vězení a vysoká pokuta, a teď už proboha běž a přines všechny ty šestnácté stránky, které vytrhneš, abychom je tady v krbu mohli spálit.

Do každého obchodu, pane McCaffreyi?

Já si vezmu na starost ty velké, ty si vezmi ty malé od Ballinacury přes Ennis Road a tak dál, a Pán Bůh nám pomáhej. Běž už, běž.

Naskakuju právě na kolo, když vidím Eamona, jak běží dolů po schodech. Hej, McCourte, počkej. Poslouchej. Nedávej mu všechny ty šestnácté stránky, až se vrátíš.

Proč?

Můžeme je s Peterem prodat.

Proč?

369

Je to o antikoncepci a ta je v Irsku zakázaná.

Co je to antikoncepce?

Kriste Ježíši, copak vůbec nic neznáš? To jsou kondomy, rozumíš, guma, francouzská psaníčka a tyhle věci, aby do toho holka nevlítla.

Nevlítla?

Aby neotěhotněla. Je ti šestnáct a jseš úplně blbej. Pospěš si a sežeň ty stránky, než všichni poběží do obchodů pro John O ’London ’s Weekly.

Už chci na kole odrazit, když dolů seběhne pan McCaffrey. Zadrž, McCourte, pojedem dodávkou. Eamone, ty pojeď s náma.

A co Peter?

Toho vynecháme. Stejně by skončil s časopisem na záchodě.

Pan McCaffrey si v dodávce povídá sám pro sebe: Pěkně s náma vymetli, zavolají si v sobotu z Dublinu, když je zrovna hezky, a honí nás po celém Limericku, abychom vytrhávali stránky z anglického časopisu, a já přitom mohl sedět doma u čaje, jíst bábovku a číst si The Irish Press s nohama na stole pod obrázkem Nejsvětějšího srdce, moc pěkně s náma vymetli.

Pan McCaffrey vrazí do obchodu a my v patách za ním. Popadne časopisy, každému z nás jich podá štos a povídá, abychom začali vytrhávat. Majitelé obchodů na něj křičí: Co to děláte? Ježíši, Maria a svatý Josefe, vy jste se dočista zbláznil. Položte ty časopisy zpátky, nebo zavolám strážníky.

Pan McCaffrey volá: Vládní nařízení, madam. Tenhle týden se do John O’London’s Weekly dostala sprosťárna, kterou nesmí irské oči spatřit, a my jsme tady od toho, abychom konali dílo Boží.

Jaká sprosťárna? Jaká sprosťárna? Ukažte mi tu sprosťárnu, než mi zprzníte časopisy. Za tyhle časopisy Easonům nezaplatím, to mě ani nenapadne.

Nám u Easonů je to jedno, madam. Raději přijdeme o velké peníze, než abychom připustili, aby se lidi v Limericku a v Irsku zkazili touhle sprosťárnou.

Jakou sprosťárnou?

To vám nemůžu říct. Pojďte, chlapci.

Hodíme stránky na podlahu dodávky, a když je pan McCaffrey v obchodě a hádá se tam, nacpeme si nějaké pod košili.

370

V dodávce jsou staré časopisy, které roztrháme a poházíme kolem, aby si pan McCaffrey myslel, že jsou to šestnácté stránky z John O’London.

Největší odběratel časopisu, pan Hutchinson, se rozkřikne na pana McCaffreye, ať k čertu vypadne z jeho obchodu, nebo mu vyrazí mozek z hlavy, ať se těch časopisů nedotýká, a když pan McCaffrey dál vytrhává stránky, vyhodí ho pan Hutchinson na ulici, načež pan McCaffrey ječí, že tohle je katolická země a to, že je Hutchinson protestant, mu nedává právo prodávat sprosťárny v nejsvatějším městě Irska. Pan Hutchinson za ním volá: Polibte mi prdel, a pan McCaffrey vzdychá: Vidíte to, chlapci? Vidíte, kam to vede, když člověk není členem té jediné a pravé církve? v některých obchodech říkají, že už všechny výtisky John O’London prodali, a pan McCaffrey se rozčiluje: Ach, Matko Boží, co se z nás ze všech stane? Komu jste je prodali?

Žádá jména a adresy zákazníků, jejich nesmrtelné duše jsou v nebezpečí, když si přečtou článek o antikoncepci. Zajde k nim domů a vytrhne jim tu sprostou stranu, ale majitelé obchodů říkají: Je sobota večer, McCaffreyi, stmívá se, tak už koukejte vypadnout.

Cestou zpátky do kanceláře mi Eamon šeptá: Mám jedenadvacet stránek. Kolik ty? Povídám mu, že čtrnáct, přestože jich mám víc než čtyřicet, ale neřeknu mu to, protože lidem, co lžou o vašem špatném zraku, se pravda říkat nesmí. Pan McCaffrey nám nařídí, abychom přinesli stránky z dodávky. Sebereme všechno z podlahy a on se celý šťastný posadí ke stolu na druhém konci kanceláře a volá do Dublinu, aby ohlásil, že vrazil do všech obchodů jako mstitel Boží a zachránil Limerick od hrůz antikoncepce, přičemž se dívá na oheň tančící po stránkách, které nemají s John O’London’s Weekly vůbec nic společného. V pondělí ráno jedu ulicemi a rozvážím časopisy, a když lidi vidí na kole nápis Easons, zastavujou mě a ptají se, jestli je ještě nějaká naděje sehnat výtisk John O’London’s Weekly. Vypadají movitě, někteří sedí v autě, muži v kloboucích, s límečky a kravatami, se dvěma plnicími pery v kapsách, ženy v kloboucích a s kožešinami přes ramena, určitě chodí na čaj do

371

Savoye nebo do Stelly a pijí ho s nataženým malíčkem, aby předvedli, jak jsou slušně vychovaní, ale teď si zrovna chtějí přečíst tu stránku o antikoncepci.

Eamon mi ráno řekl: Neprodávej tu zatracenou stránku za míň než za pět šilinků. Zeptal jsem se ho, jestli se zbláznil. Ne, nezbláznil. Celý Limerick o té stránce mluví a všichni po tom přímo prahnou, aby se jim dostala do ruky.

Pět šilinků, nebo nic, Frankie. Když budou bohatí, žádej víc, ale já účtuju pět, takže ne abys to tu objížděl na kole a kazil mi kšeft nízkými cenami. Musíme taky dát něco Peterovi, nebo poběží za McCaffreyem a všechno mu vyzvoní.

Někteří jsou ochotní zaplatit i sedm šilinků a šest pencí a já za dva dny zbohatnu o víc než deset liber mínus jednu pro Petera, toho hada, který by nás jinak udal McCaffreyovi. Uložím osm liber na poštu na cestu do Ameriky a večer si uděláme velikou večeři, která se skládá ze šunky, rajčat, chleba, másla a džemu. Máma se ptá, jestli jsem vyhrál na koníčkách, a já jí povídám, že mi lidi dávají spropitné. Není nadšená z toho, že jsem poslíček, protože to je to nejnižší postavení, kam můžete v Limericku klesnout, ale když je z toho takováhle šunka, měli bychom snad zapálit z vděčnosti svíčku. Neví, že mi na poště utěšeně přibývají peníze na cestu, a nejspíš by umřela, kdyby se dozvěděla, kolik jsem si vydělal psaním výhružných dopisů.

Malachy má novou práci v garážním skladu, vydává náhradní díly mechanikům, a máma každý den pečuje o jednoho starého člověka, pana Slineye, co bydlí na Jižní okružní třídě, když jsou jeho dvě dcery v práci. Povídá mi, abych tam za ní zašel, až budu mít s novinami cestu kolem, že mi dá sendvič a čaj. Dcery se to nedoví a starému pánovi to nebude vadit, protože je většinu času duchem mimo, vyčerpaly ho léta služby v anglické armádě v Indii.

Máma vypadá v kuchyni toho domu moc spokojeně, v čisťounké zástěře, všechno kolem ní je čisté a naleštěné, v zahradě se kolébají květiny, ptáci cvrlikají a v rozhlase, Rádio Eireann, hraje hudba. Sedí u stolu, na kterém je konvice čaje, šálky s podšálky a spousta chleba, másla a studeného masa všeho druhu. Můžu si vybrat, jaký chci sendvič, ale znám jenom ten šunko

372

vý a s tlačenkou. Tlačenku nemá, protože to je něco, co jedí lidi v chudých uličkách, ne v domě na Jižní okružní třídě. Říká, že bohatí lidé nejedí tlačenku, protože se dělá ze zbytků posbíraných na zemi a na stolech na jatkách, a člověk neví, co to vlastněji. Bohatí lidé si dávají dobrý pozor na to, co si dají mezi dva krajíce chleba. V Americe se tlačence říká sýr z hlavy, a ona nechápe proč.

Dá mi šunkový sendvič se šťavnatými plátky rajčat a naleje mi čaj do šálku s růžovými andělíčky, kteří poletují okolo a střílejí šípy na jiné andělíčky, kteří jsou modří, a mně nejde do hlavy, proč se nemůžou dělat šálky na čaj a nočníky bez všech těch andělíčků a panen skotačících v údolí. Máma mi vysvětluje, že takoví už zkrátka ti bohatí lidé jsou, mají rádi zdobené věci, a my bychom byli stejní, kdybychom měli peníze. Dala by za to obě oči, kdyby mohla mít takovýhle dům, s květinami a s ptáky na zahradě a s rádiem, ve kterém hrají nádherný Varšavský koncert nebo Olwynův sen, a s bezpočtem šálků a podšálků s andělíčky, kteří po sobě střílejí šípy.

Říká, že se musí jít podívat na pana Slineye, protože je tak starý a slabý, že si zapomíná říct o nočník.

Nočník? Ty mu musíš vynášet nočník?

Ovšem že musím.

Nastane ticho, protože si oba vzpomeneme na příčinu našeho trápení, na nočník Lamana Griffina. Ale to už je dávno a tohle je nočník pana Slineye, který je neškodný, protože máma je za jeho vynášení placená, a pan Sliney je taky neškodný. Když se vrátí, říká mi, že by mě chtěl pan Sliney vidět, ať jdu dovnitř, dokud je vzhůru.

Pan Sliney leží v posteli v salónu, okna má zatažená černými závěsy a já nic nevidím. Povídá mámě: Zvedněte mě, paninko, a roztáhněte ty zatracené závěsy, ať na toho chlapce vidím.

Dlouhé bílé vlasy mu padají až na ramena. Máma šeptá, že nechce nikomu dovolit, aby mu je stříhal. Říká: Mám pořád vlastní zuby, synku. Věřil bys tomu? Máš svoje vlastní zuby, synku?

Mám, pane Slineyi.

Aha. Byl jsem v Indii, víš. Společně s Timoneyem. Byla nás tam parta chlapů z Limericku. Znáš Timoneye, synku?

373

Znal jsem ho, pane Slineyi.

Je mrtvý, víš. Oslepl, starý rošťák. Já mám dobré oči. Mám i svoje zuby. Zuby si hlídej, synku.

Budu, pane Slineyi.

Už začínám být unavený, synku, ale chci ti říct ještě jednu věc. Posloucháš mě?

Poslouchám, pane Sliney.

Poslouchá mě, paninko?

Jistě, pane Slineyi.

Dobře. Chci ti říct tohle. Nakloň se ke mně, abych ti to mohl pošeptat do ucha. Chci ti říct: Nikdy nekuř dýmku jiného muže.

Halvey odjede s Rose do Anglie a já zůstanu na poslíčkovském kole celou zimu. Je to krutá zima, všude led a nikdy nevím, kdy mi kolo podklouzne a já slítnu na ulici nebo na chodník a noviny a časopisy se mi rozsypou na zem. V obchodech si stěžují panu McCaffreyovi, že The Irish Times docházejí přizdobené kousky ledu a zadělané od psích hoven, a on mručí, že takhle by ty noviny správně docházet měly, když je to takový protestantský plátek.

Každý večer po rozvážce si odnesu jedny Irish Times domů a čtu si v nich, abych věděl, na co si mám dávat pozor. Máma říká, že je dobře, že tu není táta. Řekl by: Kvůli tomuhle bojovali a umírali irští muži, aby můj vlastní syn seděl tady v kuchyni u stolu a četl si zednářské noviny? v novinách jsou dopisy čtenářů z celého Irska, kteří si dělají nárok na to, že letos slyšeli první kukačku, a mezi řádky se dočtete, že jeden druhého nazývá lhářem. Jsou zde zprávy o protestantských sňatcích i s fotografiemi, a ženy na nich mi připadají krásnější než ty, které znám z uliček. Protestantské ženy mají na první pohled perfektní zuby, i když Halveyova Rose měla taky krásné zuby.

Čtu The Irish Times pravidelně a přemýšlím, jestli se tím dopouštím hříchu, ačkoli je mi to jedno. Od té doby, co je Tereza Carmodyová v nebi a nekašle, ke zpovědi nechodím. Čtu The Irish Times a londýnské The Times, protože z těch se každý den dovím, co chystá král nového a co dělá Alžběta a Margareta.

374

Čtu anglické časopisy pro ženy, protože jsou v nich články o jídle a odpovědi na ženské otázky. Peter a Eamon předstírají, že čtou z anglického časopisu pro ženy a nasadí přitom anglický přízvuk.

Peter říká: Vážená slečno Hopeová, chodím s chlápkem z Irska jménem McCaffrey a on mě pořád objímá a tlačí mě tou svou věcí na pupík a já se z toho zblázním, protože nevím, co mám dělat. Zůstávám v úzkosti, Vaše slečna Lulu Smithová, Yorkshire.

Eamon odpovídá: Vážená Lulu, jestli je ten McCaffrey tak vysoký, že vás tlačí kládou do pupíku, doporučuji, abyste si našla menšího muže, který vám to zastrčí mezi stehna. V Yorkshiru se jistě nějaký slušný malý muž najde.

Vážená slečno Hopeová, je mi třináct let, mám černé vlasy a děje se mi něco hrozného, co nemůžu nikomu vyprávět, ani své matce. Každých pár týdnů krvácím, víte kde, a mám strach, že se na to přijde. Slečna Agnes Tripplová, Malé Bidlo nad Špidlou, Devon.

Drahá Agnes, musím ti gratulovat. Je z tebe teď žena a můžeš si nechat udělat trvalou, protože jsi dostala měsíčky. Měsíčků se neboj, protože je dostávají všechny Angličanky. Je to dar Boží, kterým nás Bůh očišťuje, abychom daly impériu vojáky, kteří ukážou Irům, zač je toho loket. V některých částech světa je žena s měsíčky považována za nečistou, ale my Britové si své ženy s měsíčky hýčkáme, věru že ano.

Na jaře nastoupí nový poslíček a já se vracím do kanceláře. Peter a Eamon odjeli do Anglie. Peter už měl Limericku plné zuby, žádná děvčata, člověk aby si to dělal furt sám, honička, honička, nic jiného v Limericku není. Přicházejí noví kluci. Jsem teď mezi nimi nejvýše postavený a práce je lehčí, protože jsem rychlý, a když pan McCaffrey odjede na rozvážku a já mám práci hotovou, čtu si anglické, irské a americké časopisy a noviny. Ve dne v noci sním o Americe.

Malachy odjede pracovat do Anglie, do jedné bohaté katolické internátní školy, jenže tam chodí moc zvesela, se všemi se kamarádí, jako kdyby si byl s chlapci ze školy roven, přičemž každý ví, že když děláte v anglickém internátě, máte mít hlavu svěšenou a šourat se jako správný irský sluha. Takže ho vyhodí

375

a Malachy jim řekne, že mu můžou políbit jeho královskou irskou prdel, a oni říkají, že to je přesně ten druh hnusného vyjadřování a chování, jaký se od něho dal očekávat. Dostane místo v plynárně v Coventry, hází lopatou uhlí do pece jako strýček Pa Keating, hází uhlí a čeká na den, kdy za mnou bude moct odjet do Ameriky.

376

18

Je mi sedmnáct, osmnáct, táhne mi na devatenáct, pracuju pořád u Easonů a píšu výhružné dopisy pro paní Finucanovou, která říká, že už na tomhle světě dlouho nebude a že čím víc má zaplacených zádušních mší, tím líp se cítí. Dává peníze do obálek a posílá mě s nimi do kostelů po celém městě, abych zaklepal na dveře u kněze, předal obálku a požádal o zádušní mši. Chce, aby se za ni modlili všichni kněží kromě jezuitů. Říká: Ti jsou k ničemu, samej rozum, srdce žádný. To by si měli napsat latinsky nad dveře, a já jim nedám ani penci, protože každá pence, kterou dáš jezuitům, jde na hříšný knihy nebo na flandry vína.

Posílá peníze a doufá, že za ni budou sloužit mše, ale jistá si tím není, a když si tím není jistá, tak proč bych já měl dávat všechny peníze kněžím, když potřebuju peníze na cestu do Ameriky, a kdo pozná ten rozdíl, jestli si nechám pár liber pro sebe a uložím si je na poště, když se sám pomodlím za paní Finucanovou a zapálím svíčku za její duši až umře, a Bůh si to stejně poslechne, přestože jsem hříšník, který už nebyl u zpovědi celou věčnost.

Za měsíc mi bude devatenáct. Chybí mi už jenom pár liber, abych měl na cestu a taky trochu peněz na start, až přistanu v Americe. V pátek večer před mými devatenáctými narozeninami mě paní Finucanová pošle pro sherry. Když se vrátím, sedí mrtvá na židli, oči má široce otevřené a její peněženka leží otevřená na podlaze. Netroufám si na ni pohlédnout, ale posloužím si svazkem bankovek. Sedmnáct liber. Půjčím si klíč k lodnímu

377

kufru nahoře. Vezmu si čtyřicet liber ze stovky v kufru a taky účetní knihu. Peníze přidám k těm, které mám na poště, a budu mít na cestu do Ameriky. Když odcházím, seberu ještě láhev sherry, aby nepřišla nazmar.

Sedím u řeky poblíž suchého doku a popíjím sherry paní Finucanové. V účetní knize je i jméno tety Aggie. Dluží devět liber. Jsou to možná peníze, které utratila kdysi dávno za moje oblečení, ale teď už nic platit nebude, protože hodím knihu do řeky. Mrzí mě, že nikdy nebudu moct tetě Aggie povědět, že jsem jí ušetřil devět liber. Mrzí mě, že jsem psal výhružné dopisy chudákům z uliček, svým vlastním lidem, ale účetní kniha je pryč, nikdo už nezjistí, kolik je kdo je dlužen, a nikdo svoje dluhy teď už splatit nemusí. Kéž bych jim mohl říct: Jsem váš Robin Hood.

Další doušek sherry. Dvě libry dám stranou na mši za paní Finucanovou. Její účetní kniha pluje po Shannon do Atlantiku a já vím, že už ji brzy budu následovat.

Člověk v O’Riordanově cestovní kanceláři říká, že letecky mě do Ameriky nedostane, ledaže bych jel nejprve do Londýna, a to by stálo celé jmění. Může mě posadit na loď jménem Irish Oak, která odplouvá za několik týdnů z Corku. Říká: Devět dní na moři, září říjen, nejlepší období roku, vlastní kabina, třináct pasažérů, vynikající strava, uděláte si pěknou dovolenou a to všechno za pětapadesát liber, máte je?

Ano.

Říkám mámě, že za několik týdnů odjedu, a ona se rozpláče. Michael se ptá: A pojedeme tam někdy všichni?

Pojedeme.

Alphie říká: Pošleš mi kovbojský klobouk a takovou tu věc, co ji hodíš do vzduchu a ona se vrátí?

Michael mu povídá, že to je bumerang a pro ten že by musel do Austrálie, v Americe se nesežene.

Alphie se hádá, že se v Americe sežene, to teda jo, sežene, a hádá se s ním o Americe, o Austrálii a o bumeranzích, až máma řekne: Pro lásku Boží, váš bratr odjíždí a vy dva se tady hašteříte kvůli bumerangům. Nemůžete toho nechat?

378

Máma říká, že si před mým odjezdem musíme udělat malý večírek. Za starých časů se pořádaly večírky, když někdo odjížděl do Ameriky, a protože je Amerika tak daleko, říkalo se jim plačky, protože rodina neočekávala, že odjíždějícího ještě někdy v životě uvidí. Říká, že je škoda, že nemůže přijet Malachy z Anglie, ale že se s pomocí Boží a s pomocí Jeho požehnané Matky jednoho dne všichni v Americe sejdeme.

Když mám volno, obcházím Limerick a prohlížím si všechna místa, kde jsme bydleli, Windmill Street, Hartstonge Street, Roden Lane, Rosbrien Road a Malou Barringtonskou ulici, která je ve skutečnosti uličkou. Postávám před domem Terezy Carmodyové, až vyjde její matka a zeptá se: Co chcete? Posadím se‘u Oliverova a Eugenova hrobu na starém pohřebišti u svatého Patrika a pak přejdu silnici na hřbitov svatého Vavřince, kde leží Tereza. Všude, kam přijdu, slyším hlasy mrtvých a napadá mě, jestli můžou člověka následovat přes Atlantický oceán.

Chci, aby se mi obraz Limericku vryl do paměti pro případ, že se už nevrátím. Posadím se v kostele svatého Josefa a v redemptoristickém kostele a říkám si, že si je musím dobře prohlédnout, protože je možná už nikdy neuvidím. Jdu do Henry Street, abych se rozloučil se svatým Františkem, přestože jsem si jist, že si s ním budu moct v Americe taky promluvit.

Přicházejí teď na mě chvíle, kdy se mi do Ameriky ani moc nechce. Nejraději bych zašel do O’Riordanovy cestovní kanceláře a vzal si svých pětapadesát liber zpátky. Mohl bych počkat, až mi bude jedenadvacet a vzít Malachyho s sebou, abych měl v New Yorku alespoň někoho ze svých. Přepadají mě zvláštní pocity a někdy, když sedím s mámou a s bratry u krbu, cítím, jak se mi derou slzy do očí, a stydím se za svou slabost. Zpočátku se mi máma směje, že mám měchýř u očí, ale potom Michael řekne: Všichni pojedeme do Ameriky, táta tam bude taky, Malachy tam bude a všichni budeme spolu, a ona začne sama slzet, načež všichni čtyři sedíme a pláčeme jako blbečkové.

Máma říká, že tohle je poprvé, co máme společný večírek, a není to smutné, že si děláme večírek, teprve když jedno dítě po druhém odchází, Malachy do Anglie a Frank do Ameriky?

379

Má našetřeno pár šilinků z výplaty za ošetřování pana Slineye a nakoupí za ně chleba, šunku, tlačenku, sýr, limonádu a pár lahví piva. Strýček Pa Keating přinese pivo, whisky a trochu sherry pro citlivý žaludek tety Aggie a ona přinese dort se spoustou rybízu a rozinek, který sama upekla. Opat přinese šest lahví piva a říká: To je v pořádku, Frankie, můžeš si klidně dát, mně stačí jedna dvě, abych si zazpíval.

Zpívá Cestu do Rasheen. V ruce drží pivo, oči má zavřené a píseň zní ve vysokém tremolu. Slova nedávají smysl a každému je divné, proč se mu ze zavřených očí řinou slzy. Alphie mi šeptá: Proč pláče z písničky, která nemá smysl?

Nevím.

Opat dozpívá, otevře oči, otře si tváře a povídá, že to byla smutná píseň o irském chlapci, který odjel do Ameriky, gangsteři ho tam zastřelili a on umřel dřív, než k jeho loži přišel kněz, a povídá mi, ať se nenechám zastřelit, nebude~li nějaký kněz nablízku.

Strýček Pa říká, že to byla ta nejsmutnější písnička, kterou kdy slyšel, a jestli bychom si nemohli zazpívat něco veselejšího. Vyzve mámu, aby něco zazpívala, ale ona říká: Ach, ne, Pa, nemám na to dech.

Ale no tak, Andělo, no tak. Jeden hlas, budeš mít jen jeden hlas.

Tak dobrá. Zkusím to.

Všichni se připojíme k refrénu její smutné písničky:

Vždyť požehnání matky,

ať odejdeš kam chceš,

zůstane navždy s tebou,

víc štěstí nenajdeš.

Strýček Pa říká, že jedna písnička je horší než druhá a jestli hodláme z večírku udělat opravdové plačky a jestli by někdo nezazpíval písničku, která by to tady trochu rozveselila, protože v opačném případě se budeme muset opít ze žalu.

Bože, říká teta Aggie, málem bych zapomněla. Za chvilku má být zatmění Měsíce.

380

Stojíme v uličce a díváme se, jak Měsíc mizí za kulatým černým stínem. Strýček Pa říká: To je pro tebe moc dobrý znamení, Frankie, když jedeš do Ameriky.

Ne, říká teta Aggie, je to špatný znamení. Četla jsem v novinách, že Měsíc tak nacvičuje konec světa.

Konec světa, ani za hovno, na to strýček Pa. Je to začátek Frankieho McCourta. Vrátí se za pár let v novejch šatech, bude mít maso na kostech a pod paží si přivede nádhernou holku s bílejma zubama.

Máma vzdychá: Ach ne, Pa, ach ne, a musejí ji odvést dovnitř a uklidnit ji kapkou sherry ze Španělska.

Je už šero, když Irish Oak vyplouvá z Corku, míjí Kinsale a Cápe Clear, a je úplná tma, když zabliká světlo na Mizen Head, to poslední, co vidím z Irska na bůhví jak dlouho.

Měl jsem přece jen zůstat, měl jsem složit zkoušku na poště a podřídit se. Nosil bych domů dost peněz, aby Michael s Alphiem mohli chodit do školy v pořádných botách a s plným břichem. Mohli bychom se přestěhovat z uličky do ulice, nebo i na jednu z tříd, kde jsou domy se zahradami. Mohl jsem složit zkoušku a máma by už nikdy nemusela vynášet nočník pana Slineye, ani nikoho jiného.

Teď už je pozdě. Jsem na lodi, Irsko mizí v noční tmě a je zbytečné stát tady na palubě, ohlížet se a myslet na rodinu, na Limerick, na Malachyho a na tátu v Anglii, a ještě zbytečnější je, že mi hlavou táhnou písničky, Roddy McCorley jde na smrt, a máma vzdychá: Ach, ty dny tance v Kerry s chudákem panem Clohessym, který se může v posteli ukašlat, a chtěl bych teď Irsko zase zpátky, mám tam aspoň mámu a bratry a tetu Aggie, ať už je jakákoli, a strýčka Pa, který mi zaplatil první pintu, a měchýř mám vedle očí a na palubě po mém boku se objeví kněz a chce si povídat.

Pochází z Limericku, ale má americký přízvuk, protože žil dlouhá léta v Los Angeles. Ví, jaké to je opouštět Irsko, sám to zažil a nikdy to v sobě nepřekonal. Bydlíte v Los Angeles, kde jsou palmy a slunce svítí každý den, a ptáte se Boha, jestli máte ještě nějakou naději na jeden jediný limerický den plný něžného deště.

381

Kněz se posadí vedle mne ke stolu prvního důstojníka, a ten říká, že příkazy byly změněny a že už neplujeme do New Yorku, nýbrž do Montrealu.

Po třech dnech na moři se příkazy opět mění. Plujeme přece jen do New Yorku.

Tri američtí cestující remcají: Zatracení Irové. Nemůžou to říct jasně?

Den předtím, než připlujeme do New Yorku, se změní příkazy znovu. Poplujeme nahoru po Hudsonu do Albany.

Američani volají: Do Albany? Do zatracenýho Albany? Proč jsme ksakru museli plout na pitomých irských neckách! Goddam!

Kněz mi říká, abych si toho nevšímal. Všichni Američani nejsou takoví.

Stojím na palubě, když za úsvitu vplouváme do New Yorku. Napadá mě, že jsem v biografu, že film skončí a v kině Lyrika se rozsvítí světla. Kněz mi chce ukazovat jednotlivá místa, ale nemusí. Sám poznávám sochu Svobody, Ellis Island, Empire State Building, Chrysler Building a Brooklynský most. Po silnicích se řítí tisíce aut a slunce mění všechno ve zlato. Bohatí Američani v cylindrech, s bílými kravatami a ve fracích nejspíš uléhají doma s nádhernými ženami s bílými zuby. Ostatní pracují v teplých pohodlných kancelářích a nikdo si nedělá ty nejmenší starosti.

Američani se hádají s kapitánem a s mužem, který vylezl na palubu z vlečného člunu. Proč nemůžeme vystoupit tady? Proč musíme plout celou tu zatracenou dálku až do pitomýho Albany?

Muž vysvětluje: Protože jste cestující na lodi a kapitán je kapitán a my nemáme pokyny, abychom vás mohli vysadit.

Jo takhle. Jenže tohle je svobodná země a my jsme američtí občané.

Opravdu? Jenže jste na irské lodi s irským kapitánem a uděláte ksakru to, co on vám řekne, jinak si ke břehu můžete doplavat sami.

Sleze po žebříku, vlečný člun supí pryč a my plujeme dál po Hudsonu kolem Manhattanu, pod mostem George Washingto—

382

na, kolem stovek lodí třídy Liberty, které si za války odsloužily své a teď kotví tady a čekají, až shnijou.

Kapitán oznamuje, že musíme kvůli odlivu vyhodit na noc kotvu naproti místu, které se jmenuje Poughkeepsie, a kněz mi to slovo hláskuje. Říká, že to je indiánské jméno, a Američani říkají: Zatracené Poughkeepsie.

Po setmění přirazí k lodi malá loďka a irský hlas volá nahoru: Haló, vy tam. Prokristapána, jestli tohle není irská vlajka. Vlastním očím jsem nevěřil. Haló, vy tam.

Pozve prvního důstojníka na skleničku na břeh, a ať s sebou vezme přítele, a vy taky, Otče. Vezměte s sebou přítele.

Kněz pozve mě a společně s prvním důstojníkem a s radistou slezeme po žebříku dolů do loďky. Muž v loďce říká, že se jmenuje Tim Boyle, je z Mayo, pomáhej nám Pán Bůh, a že jsme přistáli v pravý čas, protože na břehu je menší párty a všichni jsme zváni. Zavede nás do domu s trávníkem, s vodotryskem a se třemi růžovými ptáky, kteří stojí na jedné noze. V místnosti, jíž se říká living room, se nachází pět žen. Ženy mají tuhé účesy a čisťounké šaty. V ruce drží skleničky, jsou moc milé a usmívají se perfektními zuby. Jedna říká: Jdete právě včas. Právě včas na pávty.

Pávty. Takhle mluví, a já tak nejspíš budu za pár let mluvit taky.

Tim Boyle povídá, že děvčata se chtějí trochu poveselit, zatímco jsou jejich manželé přes noc pryč na lovu jelenů, a jedna z žen, Betty, volá: To jó. Kamarádi z války. Už je skoro pět let po válce a oni pořád nemůžou zapomenout a každý týden chodí střílet zvěř a pijou Rheingold, dokud vidí na oči. Zatracená válka, promiňte, Otče.

Kněz mi šeptá: To jsou špatné ženy. Dlouho se tady nezdržíme.

Špatné ženy se ptají: Copak si dáte k pití? Máme všechno. Jak se jmenuješ, zlatíčko?

Frank McCourt.

Hezké jméno. Tak dej si drink. Všichni Irové si přece dávají drink. Chceš pivo?

Ano, prosím.

383

Vau, jak je zdvořilý. Mám Iry ráda. Babička byla napůl Irka, takže já jsem taky napůl, nebo na čtvrt? Nevím. Jmenuju se Frieda. Tady máš pivo, zlatíčko.

Kněz sedí na kraji pohovky, které říkají gauč, a dvě ženy mu něco říkají. Betty se ptá prvního důstojníka, jestli si nechce prohlédnout dům, a on říká: Jistě, velice rád, protože my takové domy v Irsku nemáme. Druhá žena povídá radistovi, že by se měl jít podívat, co pěstujou na zahradě, to budete koukat, jaké máme květiny. Frieda se mě ptá, jestli je mi fajn, a já říkám, že ano, ale jestli by mi nemohla říct, kde je záchod.

Kde je co?

Záchod.

Ach, ty myslíš koupelnu. Tudy, zlatíčko, přes chodbu.

Díky.

Otevře dveře, rozsvítí světlo, políbí mě na tvář a zašeptá, že počká venku, kdybych něco potřeboval.

Stojím nad záchodovou mísou celý rozpálený a přemýšlím, co bych v takové chvíli asi tak mohl potřebovat a jestli ženy v Americe běžně čekají venku, když člověk čůrá.

Když jsem hotový, spláchnu a vyjdu ven. Vezme mě za ruku a odvede do ložnice, odloží si brýle, zamkne dveře a položí mě na postel. Chvíli zápolí s mým poklopcem, zatracené knoflíky. Vy nemáte v Irsku zipy? Vytáhne mé vzrušení, vyhoupne se na něj a začne po mně klouzat nahoru dolů, a Jéžiši, jsem v nebi a někdo klepe na dveře a je to kněz, Franku, jsi tam, a Frieda si položí prst na ústa a obrátí oči v sloup, Franku, jsi tam, Otče, nemohl byste si dát odpal a, ó Bože, ó Terezo, vidíš, co to se mnou dělá po tak dlouhé době, a kdyby na tyhle dveře klepal samotný papež a kolegium kardinálů čumělo oknem, bylo by mi to ukradené jako šumařův prd, a všechno, co v sobě mám, vystříknu do ní, načež na mě padne a povídá, že jsem skvělý a ať uvážím, jestli bych se nechtěl usadit v Poughkeepsie.

Frieda vysvětluje knězi, že na mě přišla lehká závrať, když jsem byl na záchodě a že se to stává, když člověk cestuje a pak se napije neznámého piva jako Rheingold, které, jak předpokládá, v Irsku nemáme. Vidím, že jí kněz nevěří, a neubráním se ruměnci, který se mi hrne do tváře. Napsal si jméno a adresu mé

384

matky a já mám strach, že jí napíše a oznámí, že její povedený synáček strávil první večer v Americe v jedné ložnici v Poughkeepsie, kde dováděl se ženou, jejíž manžel odjel střílet jeleny, aby se trochu rozptýlil, protože si ve válce odsloužil své pro Ameriku, a není to báječný způsob, jak se zavděčit mužům, kteří bojovali za vlast?

První důstojník a radista se vrátí z obchůzky po domě a po zahradě a na kněze se nedívají. Ženy říkají, že musíme mít hlad, a jdou do kuchyně. Sedíme v living roomu, mlčíme a slyšíme ženy v kuchyni, jak si spolu šuškají a smějou se. Kněz mi znovu šeptá: Špatné ženy, špatné ženy, hříšné pokušení, a já nevím, co mu na to mám říct.

Špatné ženy přinesou sendviče a nalijou nám ještě pivo, a když dojíme, pustí na desce Franka Sinatru a zvou nás k tanci. Nikdo s nimi nejde, protože člověk nemůže jen tak vstát a jít tancovat se špatnými ženami v přítomnosti kněze, a tak ženy tančí jedna s druhou a smějou se, jako kdyby každá z nich měla nějaké malé tajemství. Tim Boyle dopije whisky, usne a spí v koutě, dokud ho Frieda nevzbudí a neřekne mu, aby nás vzal zpátky na loď. Když odcházíme, Frieda se ke mně nakloní, jako by mě chtěla políbit na tvář, ale kněz řekne dobrou noc tak ostrým tónem, že si s nikým ani nepodáme ruku. Když jdeme po ulici k řece, nese se za námi nočním vzduchem smích a štěbetání rozjařených žen.

Lezeme po žebříku nahoru a Tim volá z loďky: Dávejte pozor na tom žebříku. Kluci, kluci, nebyl to nádhemej večír? Dobrou noc, kluci, a dobrou noc, Otče.

Díváme se za jeho malou loďkou, dokud nezmizí ve tmě u poughkeepsieského břehu. Kněz nám přeje dobrou noc, jde dolů a první důstojník ho následuje.

Stojím na palubě vedle radisty a díváme se na mihotavá světla Ameriky. Říká: Můj Bože, to byl ale krásný večer, Franku. Není vlastně celá tahle země nádherná?

385

Edice Scarabeus

FRANK McCOURT

ANDĚLIN POPEL

Z anglického originálu Angela’s Ashes, vydaného nakladatelstvím Scribner, New York 1996, přeložil Josef Moník

Vydala Academia, nakladatelství Akademie věd České republiky,

Legerova 61, 120 00 Praha 2,

jako reprint prvního českého vydání tohoto díla

(Hynek, Praha 1998)

Obálka Robin Brichta

Vydání v tomto překladu 2., v nakladatelství Academia 1., 2003, dotisk 2004 Ediční číslo 10029 Dosazba Cadis Praha

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Štefánikova 2, 737 36 Český Těšín

ISBN 80-200-1115-3

® ACADEMIA, nakladatelství AV ČR připravuje

Frank McCourt ANDĚLINA ZEMĚ

Z angličtiny přeložil Josef Moník

Po velkém úspěchu autobiografického románu Andělin popel napsal Frank McCourt jeho volné pokračování román Andělina země. Hrdina odchází z Irska do Ameriky, kde se na Manhattanu potýká s těžkými problémy, rozpolcen touhou po vzdělání a nezbytností se uživit. Slouží v armádě, pracuje v docích a přitom posílá matce peníze, prochází všemi peripetiemi tehdejších přistěhovalců a tvrdou školou života. Příběh plný humoru je napsán s velkým citem a s velkou znalostí dobových reálií.

Jennifer Johnstonová KAPITÁNI A KRÁLOVÉ

Z angličtiny přeložila Dagmar Steinová

Anglicky píšící irská spisovatelka Jennifer Johnstonová (nar. 1930) je autorkou vynikajících krátkých románů, v nichž úsporným způsobem, beze stopy patosu a zcela organicky propojuje soukromé, často velmi intimní příběhy s neklidnou a mnohdy tragickou irskou současností. Po velkém úspěchu románu Opuštěné nádraží (2004) připravuje nakladatelství Academia další příběh z irského venkova Kapitáni a králové psychologické drama starého osamělého vdovce a mladého chlapce z rozvrácené rodiny, který u něho nachází dočasné útočiště.

Knihy můžete objednat na adrese: ACADEMIA expedice, Rozvojová 135, 165 02 Praha 6 tel.: 296 780 510; e-mail: expedice@academia.cz www.academia.cz