Frank McCourt

ANDĚLINA ZEMĚ

ACADEMIA

© Frank Mc Court Translation © Josef Moník, 2004

ISBN 80-200-1274-5

PŘEDMLUVA

Tak tady máš ten svůj sen.

To říkávala matka v Irsku, když jsme byli malí a splnil se nám nějaký sen. V jednom, který se mi pořád vracel, jsem vplouval do newyorského přístavu a zíral v úžasu na mrakodrapy před sebou. Vypravoval jsem ten sen bratrům a oni mi nejdřív záviděli, že jsem prožil noc v Americe, a pak začali sami tvrdit, že se jim zdálo totéž. Věděli, že tak na sebe zaručeně obrátí pozornost, přesto, že jsem se s nimi hádal a říkal jim, že jsem nejstarší, že je to můj sen a ať mi do něj nelezou, nebo jim to zatrhnu. Namítali, že nemám právo mít ho jenom pro sebe, že v hlubinách noci se může zdát o Americe každému a já s tím nic nenadělám. Říkal jsem, že jim v tom mohu zabránit. Že je mohu držet celou noc vzhůru a nebude se jim zdát vůbec nic. Michaelovi bylo teprve šest a smál se při představě, jak obcházím jednoho po druhém a snažím se zabránit, aby se jim zdálo o newyorských mrakodrapech. Malachy říkal, že do jeho snů nemůžu zasahovat, protože on se narodil v Brooklynu a když bude chtít, nechá si zdát o Americe celou noc a ještě půlku dne. Obrátil jsem se na matku. Říkal jsem jí, že to není spravedlivé, když mi celá rodina leze do snů, ale ona odpověděla: Áách, pro lásku Boží, vypij si čaj, běž do školy a neotravuj nás se svými sny. Bratr Alphie, kterému byly teprve dva roky a učil se mluvit, tloukl lžící o stůl a křičel: Neotravuj se svými sny, neotravuj se svými sny, až se všichni dali do smíchu a já poznal, že s ním bych se o sny uměl podělit vždycky, tak proč bych se o ně nemohl podělit s Michaelem a s Malachym?

6$

(1)

Když v říjnu 1949 vyplouvala motorová loď Irish Oak z Corku, počítali jsme s tím, že budeme za týden v New Yorku. Místo toho nám po dvou dnech na moři sdělili, že plujeme do Montrealu. Řekl jsem prvnímu důstojníkovi, že mám všeho všudy čtyřicet dolarů a zeptal jsem se ho, jestli mi Irish Shipping zaplatí vlak z Montrealu do New Yorku. Řekl, že ne, že za to společnost neodpovídá. Sdělil mi, že nákladní lodě jsou děvky oceánů, že udělají pro každého cokoli. Dá se říct, že nákladní loď je jako Murphyho stará čuba, půjde kus cesty s každým pocestným.

O dva dny později si to v Irish Shipping rozmysleli a oznámili nám radostnou zprávu: Plujte do New Yorku, ale o další dva dny později kapitánovi nařídili, aby plul do Albany.

První důstojník mi vysvětlil, že Albany leží kus proti proudu Hudsonu a že je to hlavní město státu New York. Řekl, že Albany oplývá veškerým půvabem Limericku, hahaha, že je to skvělé místo na umření, ale ne na to, aby se tam člověk oženil a vychovával děti. Byl z Dublinu a věděl, že já jsem z Limericku, a když se Limericku posmíval, nevěděl jsem, co mám dělat. Rád bych ho usadil nějakou vtipnou replikou, ale pak jsem se na sebe podíval do zrcadla, uhrovitá tvář, zanícené oči a zkažené zuby, a bylo mi jasné, že se nikomu nemůžu postavit, a už vůbec ne prvnímu důstojníkovi v uniformě, který má před sebou slibnou budoucnost jako kapi-7$

tán vlastní lodi. Pak jsem si řekl: Co je mi vlastně do toho, co kdo říká o Limericku? Zažil jsem tam jenom bídu.

Potom se mi stávala zvláštní věc. Seděl jsem třeba na lehátku na palubě, na krásném říjnovém slunci, kolem dokola nádherně modrý Atlantik, a snažil jsem se představit si, jak asi bude vypadat New York. Pokoušel jsem se vidět Pátou Avenue, Central Park nebo Greenwich Village, kde každý vypadá jako filmová hvězda, sytě opálený, se zářivě bílými zuby. Ale Limerick mě stahoval do minulosti. Místo abych se procházel po Páté Avenue s opálenými lidmi s bílými zuby, ocitl jsem se znovu v limerických uličkách, ženy stojí ve dveřích a rozprávějí, přetahují si vlňáky přes ramena, děti s tvářemi zapatlanými od chleba s džemem si hrají, smějí se a volají na matky. Vidím lidi na ranní mši v neděli, když kostelem proběhl šepot, že se někdo v lavici zhroutil slabostí z hladu a musí být vynesen ven chlapy, kteří stáli vzadu a každého vyzývali: Ustupte, ustupte, pro lásku Boží, copak nevidíte, že nemůže dýchat, a já chtěl být taky takový chlap a říkat lidem, ať ustoupí, protože to vás opravňovalo zůstat venku až do konce mše a mohli jste jít do hospody, což byl hlavní důvod, proč stát společně se všemi ostatními chlapy v kostele vzadu. Muži, kteří nepili, klečeli vždycky vpředu u oltáře, aby ukázali, jak jsou dobří a že by jim bylo jedno, kdyby hospody zůstaly zavřené do soudného dne. Při mši uměli odpovídat lépe než kdokoli jiný, žehnali se, vstávali, klekali a vzdychali při modlení, jako kdyby pociťovali bolest našeho Pána silněji než zbytek shromáždění. Někteří se už úplně zřekli své pinty, a to byli ti nejhorší. Věčně kázali proti pití a na ty, kteří ještě vězeli ve spárech chlastu, hleděli zvysoka, jako kdyby jeli jedinou správnou linkou do nebes. Chovali se, jako kdyby se sám Pán Bůh obracel zády k člověku, který pije pivo, a přitom každý ví, že kněze na kazatelně uslyšíte zřídkakdy odsuzovat pintu a muže, kteří pijí. Žízniví muži zůstávali vzadu, připraveni vyrazit ze dveří v okamžiku, kdy kněz řekne: Ite missa est, běžte, jste propuštěni. Zůstávali vzadu, protože měli sucho v krku a před těmi střízlivý

8$

mi se cítili příliš provinile. Stával jsem u dveří, takže jsem je slyšel, jak si šeptají, že je mše pomalá. Chodili na ni, protože nejít by byl smrtelný hřích, ale člověka přitom napadalo, není-li větší hřích, když vtipkují se sousedem, že jestli si kněz nepospíší, tak leknou žízní na místě. Když vyšel otec White na kazatelnu, začali šoupat nohama a reptat, že je to nejpomalejší kázání na světě, a on obracel oči k nebesům a prohlašoval, že nás všechny čeká zatracení, ledaže napravíme své cesty a zasvětíme se beze zbytku Panně Marii. Můj strýček Pa Keating pokaždé přinutil chlapy smát se do dlaní, když říkal: Já se klidně Panence Marii zasvětím, když mi podá krásně napěněnou pintu černého ležáku. Chtělo se mi stát tam se strýčkem Pa Keatingem, dospělý v dlouhých kalhotách, být s chlapy vzadu, mocně žíznit a smát se do dlaní.

Seděl jsem na židli na palubě a viděl v duchu sám sebe, jak objíždím na kole Limerick a vydávám se z města ven po venkovských cestách, kde se zvedá mlha z polí, krávy na mě divně bučí a psi se na mě vrhají, dokud je nezaženu kamením. Slyšel jsem malé děti, jak volají mámu, a sedláky, jak zahánějí krávy po dojení zpátky na pole.

A začal jsem na té palubní židli poplakávat, kolem dokola Atlantik, přede mnou New York, město mých snů, kde se opálím do zlatova a budu blýskat bílými zuby Nechápal jsem, co se to se mnou proboha děje, proč už jednou nedokážu zapomenout na Limerick, na to město šedivé bídy, místo, kde jsem snil, jak uteču do New Yorku. Slyšel jsem matčino varování: Čert, kterého znáš, je lepší než ten, kterého neznáš.

Na lodi mělo být původně čtrnáct cestujících, ale jeden cestu zrušil a my se museli plavit v nešťastném počtu. První den na moři se kapitán zvedl od večeře a pronesl uvítací řeč. Zasmál se a řekl, že sice není pověrčivý, co se počtu cestujících týče, ale vzhledem k tomu, že je tu s námi kněz, bylo by milé, kdyby se jeho ctihodnost pomodlila, aby se mezi nás a všechna nebezpečenství postavila slova modlitby. Kněz byl malý obtloustlý člověk, který se narodil v Irsku, ale žil už tak dlouho ve svojí farnosti v Los Angeles, že neměl ani

9$

stopu irského přízvuku. Když povstal, aby se pomodlil a pokřižoval, čtyři cestující zůstali s rukama v klíně a já tak poznal, že jsou to protestanti. Matka říkávala, že protestanty poznáš na sto honů podle toho, jak jsou upjatí. Kněz požádal našeho Pána, aby na nás shlédl s lítostí a láskou, a oznámil mu, že ať se na těchto bouřlivých vodách stane cokoli, jsme připraveni, aby nás přijal na svá Boží prsa. Starý protestant uchopil svoji ženu za ruku. Usmála se na něj, zavrtěla hlavou a on se usmál taky, jako kdyby říkal: Ničeho se neboj.

Při večeři seděl kněz vedle mne. Pošeptal mi, že ti dva staří protestanti náramně zbohatli z chovu závodních plnokrevníků v Kentucky a že jestli mám špetku rozumu, budu na ně milý, protože člověk nikdy neví.

Chtěl jsem se ho zeptat, jak má být člověk správně milý k bohatým protestantům, kteří pěstují závodní koně, ale to nešlo, protože by si kněz mohl myslet, že jsem hlupák. Slyšel jsem, jak ti protestanti říkají, že Irové jsou tak okouzlující a jejich děti tak roztomilé, že si člověk sotva uvědomí, jak jsou chudí. Věděl jsem, že kdybych na bohaté protestanty promluvil, musel bych se usmát a ukázat svoje zkažené zuby a tím by to skončilo. Hned jak v Americe vydělám nějaké peníze, musím jít k zubaři a nechat si spravit úsměv. Věděl jsem z časopisů a filmů, jak úsměv otvírá dveře a jak se na vás děvčata vrhají, a kdybych neměl hezký úsměv, tak bych se mohl rovnou vrátit do Limericku a třídit dopisy v temné zadní místnosti na poště, kde nikoho nezajímá, jestli vůbec nějaké zuby máte.

Před spaním podával stevard v salonu čaj a sušenky. Kněz řekl: Já si dám dvojitou skotskou, na čaj zapomeň, Michaeli, po whisky dobře usnu. Vypil whisky a znovu mi pošeptal: Mluvil jsi s těmi lidmi z Kentucky?

Ne.

Zatraceně. Co je s tebou? Copak to v životě nechceš nikam dotáhnout?

Chci.

10$

No tak proč si nepromluvíš s těmi bohatými lidmi z Kentucky? Třeba jim padneš do oka a zaměstnají tě jako stájníka nebo podobně a ještě se povzneseš do jejich vrstvy, místo abys jezdil do New Yorku, který je jedno velké pokušení a stoka neřesti a kde musí katolík ve dne v noci bojovat, aby si uchránil víru. Tak proč si s těmi milými lidmi z Kentucky nepromluvíš a něco se sebou neuděláš.

Pokaždé, když mluvil o bohatých lidech z Kentucky, šeptal, a já nevěděl, co mám říct. Kdyby tady byl můj bratr Malachy, napochodoval by rovnou k těm bohatým lidem a okouzlil je, a oni by ho nejspíš adoptovali a zanechali mu své miliony i se stájemi, závodními koňmi, velikým domem a služkami, které by v něm uklízely. Já jsem s bohatými lidmi v životě nemluvil, leda když jsem říkal: Telegram, madam, načež mi bylo řečeno, ať dozadu ke vchodu pro služebnictvo, tohle že je hlavní vchod, a copak nevíš, co se patří?

Tohle jsem chtěl říct knězi, ale nevěděl jsem ani, jak mám mluvit s ním. O kněžích jsem věděl jenom to, že mši i všechno ostatní slouží latinsky, že si vyslechnou mé hříchy v angličtině a odpustí mi v latině, jak by to udělal samotný náš Pán, jímž je stejně Bůh. Musí to být zvláštní být knězem, probudit se ráno v posteli a vědět, že mám moc odpouštět nebo neodpouštět lidem podle toho, jakou mám náladu. Když umíte latinsky a snímáte hříchy, dává vám to moc a sílu mluvit, neboť znáte temná tajemství světa. Když mluvíte s knězem, je to, jako když mluvíte se samotným Bohem a řeknete-li něco špatně, propadnete peklu.

Na lodi nebyla jediná duše, která by mi vysvětlila, jak mám mluvit s bohatými protestanty a naléhavými knězi. Manžel mé tety, strýček Pa Keating, by mi to vysvětlil, ale ten byl v Limericku, kde mu bylo všechno jedno jako šumařův prd. Věděl jsem, že kdyby ten tu byl, odmítl by mluvit s bohatými lidmi a ještě by řekl knězi, ať mu políbí jeho královskou irskou prdel. Takový bych chtěl být taky, ale když máte zkažené zuby a oči, tak nikdy nevíte, co říct ani jak se chovat.

11$

V lodní knihovně měli knihu Zločin a trest a mě napadlo, že to může být dobrá detektivka, ačkoli v ní byla spousta matoucích ruských jmen. Pokoušel jsem se knihu číst na palubním lehátku, ale měl jsem z ní divný pocit, protože pojednávala o ruském studentu Raskolnikovovi, který zabije stařenu, lichvářku, a potom se snaží přesvědčit sám sebe, že má na peníze nárok, protože ona je na světě k ničemu a její peníze mu zaplatí univerzitní studia, takže se stane advokátem a bude moci hájit lidi jako je on sám, kteří zabíjejí staré ženské kvůli penězům. Měl jsem divný pocit, protože jsem jeden čas psal výhružné dopisy pro starou lichvářku paní Finucanovou, a když umřela v křesle, vzal jsem jí nějaké peníze, které mi pomohly zaplatit cestu do Ameriky. Věděl jsem, že jsem paní Finucanovou nezabil, ale peníze jsem jí vzal a to ze mne dělalo skoro tak špatného člověka, jakým byl Raskolnikov, a kdybych zrovna teď umřel, první, na koho bych v pekle narazil, by byl on. Mohl bych si zachránit duši, kdybych se vyzpovídal knězi, ale ten, přestože má vaše hříchy zapomenout hned, jak vám dá rozhřešení, by nade mnou získal moc, divně by po mně koukal a říkal mi, ať jdu okouzlovat bohaté protestanty z Kentucky.

Usnul jsem při čtení a námořník, který uklízel na palubě, mě vzbudil a řekl mi: Kniha vám na dešti zmokne, pane.

Pane. Tak mně, který pochází z uličky v Limericku, říká šedovlasý námořník pane, ačkoli by se mnou vlastně neměl mluvit vůbec, protože je to proti předpisům. První důstojník mi vysvětlil, že obyčejný lodník nemá dovoleno oslovit cestující, leda když říká Dobrý den nebo Dobrou noc. Řekl mi, že konkrétně tenhle námořník s šedivými vlasy býval kdysi důstojníkem na Queen Elizabeth, ale vyhodili ho, protože byl přistižen s cestující první třídy v její kajutě, a co tam spolu dělali, je předmětem zpovědního tajemství. Muž se jmenoval Owen a byl zvláštní tím, že si v podpalubí pořád četl, a když loď přistála, odebral se s knížkou na břeh a četl si v kavárně, zatímco zbytek posádky se zpil do němoty v hospodě a museli je svážet taxíky zpátky na lod. Samotný kapi

12$

tán měl k němu takovou úctu, že si ho zval k sobě do kajuty, kde pili čaj a vyprávěli si o časech, kdy spolu sloužili na anglickém torpédoborci, který byl torpédován, a oni pak spolu viseli na záchranném voru v Atlantiku, mrzli a vyprávěli si, jak se vrátí do Irska, dají si pořádnou pintu piva a hromadu bůčku se zelím.

Příštího dne mne Owen oslovil. Řekl, že ví, že porušuje předpisy, ale že si nemůže pomoct, když vidí na palubě člověka, který čte Zločin a trest. V posádce že je spousta velkých čtenářů, ale žádný z nich se nedostal dál než k Edgaru Wallaceovi nebo k Zane Grayovi, a on by dal kdovíco za to, aby si mohl popovídat o Dostojevském. Chtěl vědět, jestli jsem četl Běsy a Bratry Karamazovy, a když jsem mu řekl, že jsem o nich nikdy neslyšel, zatvářil se smutně. Řekl mi, že hned jak přijedu do New Yorku, musím běžet do knihkupectví a opatřit si knihy od Dostojevského, a pak už se nikdy nebudu cítit sám. Řekl mi, že je jedno, kterou jeho knihu si přečtu, protože každá poskytuje duševní potravu, která se nedá koupit za žádné peníze. Tak to Owen říkal, ale já neměl ponětí, o čem mluví.

Pak přišel na palubu kněz a Owen se vzdálil. Kněz se zeptal: Mluvil jsi s tím chlapem? Viděl jsem, že si povídáte. No, upozorňuji tě, že to není dobrá společnost. To přece vidíš, ne? Slyšel jsem o něm. Má šedivé vlasy a drhne v tomhle věku palubu. To je zajímavé, že s lodníkem, který nemá žádné morální zábrany, mluvit můžeš, ale když ti řeknu, aby sis promluvil s bohatými protestanty z Kentucky, tak nemáš ani chvilku času.

Bavili jsme se jenom o Dostojevském.

O Dostojevském, no prosím. Ten ti bude hodně platný.

V New Yorku neuvidíš moc cedulí s nápisem Přijme se pracovní síla se znalostí Dostojevského. Aby sis promluvil s bohatými lidmi z Kentucky, k tomu tě nepřinutím, ale žvanit tady hodiny s námořníky, to jo. Od starých námořníků se drž dál. Víš, co jsou zač. Mluv s lidmi, kteří ti mohou být nějak prospěšní. Přečti si Životy svatých.

13$

Podél newjerseyského břehu Hudsonu kotvily těsně vedle sebe stovky lodí. Námořník Owen mi řekl, že jsou to lodi třídy Liberty, které během války a ještě po ní dovážely zásoby do Evropy, a že je smutné, když si člověk uvědomí, že je každým dnem odtáhnou do doků a rozeberou. Ale takový holt je svět, řekl, a loď netrvá dýl, než co by kurva zasténala.

(2)

Kněz se mne ptal, jestli na mě bude někdo čekat, a když jsem mu řekl, že nikdo, povídal, že mohu jet s ním vlakem do New Yorku. Že se o mě postará. Když loď přistane v Albany, vezmeme si taxík k velkém nádraží Union Station, a zatímco čekáme na vlak, pijeme kávu z velkých tlustých hrnků a jíme moučník na tlustých talířích. Je to poprvé, co jím dort s citronovou pěnou, a říkám si, že jestli se takhle jí v Americe pořád, nebudu mít ani trošku hlad a budu tlustý a spokojený, jak se říká v Limericku. Budu mít Dostojevského na osamělost a moučníky na hlad.

Vlak je jiný než vlaky v Irsku, kde sedíte v kupé s pěti dalšími lidmi. Tenhle vlak má dlouhé vagóny, kde jsou tucty lidí, a je tak plný, že někteří musejí stát. Jakmile nastoupíme, zvedají se lidé ze sedadel a pouštějí kněze sednout. On říká: Děkuji a ukazuje na místo vedle sebe a já mám pocit, že lidé, kteří se svých míst vzdali, nejsou moc rádi, že si sedám, protože je na mně vidět, že nic neznamenám.

O kus dál ve vagónu lidé zpívají, smějí se a volají, že chtějí klíč od kostela. Kněz říká, že jsou to studenti, kteří jedou na víkend domů, a klíč od kostela že je otvírák na pivo. Říká, že jsou to nejspíš hodní mládenci, ale neměli by tolik pít a že doufá, že si z nich nebudu brát příklad, až budu bydlet v New Yorku. Povídá, že bych se měl poručit pod ochranu Panny Marie a požádat ji, aby se přimluvila u svého Syna, aby mě zachoval čistého a střízlivého a mimo cesty nebezpečenství. Bude se za mě v Los Angeles pořád modlit a odslou-14$

ží za mne zvláštní mši osmého prosince, ve svátek Neposkvrněného početí. Chci se ho zeptat, proč si vybral zrovna tenhle svátek, ale jsem raději zticha, protože by mě zase mohl začít otravovat s bohatými lidmi z Kentucky.

Zatímco mi tohle všechno vypráví, sním o tom, jaké by to bylo studovat někde v Americe na univerzitě, na takové, jaké vídáme ve filmech, kde je pokaždé bílá věž kostela bez kříže, aby bylo jasné, že je protestantský, a chlapci a děvčata se procházejí po kampusu, nosí velké knihy a usmívají se na sebe zuby bílými jako sněhobílé kapky.

Když přijedeme na Grand Central Station, nevím, kam jít. Máma říkala, že bych se mohl pokusit vyhledat starého přítele Dana MacAdoreye. Kněz mi vysvětlí, jak mám telefonovat, ale u Dana to nikdo nebere. Takhle tě tady samotného na Grand Central Station nemohu nechat, říká kněz a poví-dá taxíkáři, ať nás zaveze do hotelu New Yorker.

Odneseme zavazadla do pokoje, kde je jen jedna postel. Kněz povídá: Nech tady ty kufry. Dáme si dole v restauraci něco k jídlu. Máš rád hamburgery?

Nevím. V životě jsem hamburger nejedl.

Obrátí oči v sloup a říká číšnici, ať mi přinese hamburger s pomfrity a ať je ten hamburger pořádně propečený, protože jsem Ir a Irové vždycky všechno převařují. To, co dělají Irové se zeleninou, je do nebe volající ostuda. Říká jí, že kdo v irské restauraci rozezná, co jí za zeleninu, dostane podíl z tržby jako prémii. Číšnice se směje a říká, že rozumí. Je napůl Irka po matce, a ta je tou nejhorší kuchařkou na světě. Její manžel byl Ital, a ten uměl vařit jak se patří, ale zabili jí ho ve válce.

Waw. Tak to říká. Ve skutečnosti chce říct war, ale je jako všichni Američané, kteří neradi vyslovují „r” na konci slova. Říkají caw místo car a člověku není jasné, proč nemůžou vyslovovat, jak jim zobák narostl.

Koláč s citronovou pěnou mám rád, ale nemám rád, jak Američani vynechávají „r” na konci slova.

15$

Zatímco jíme hamburgery, povídá mi kněz, že dneska budu muset přespat s ním a zítra uvidíme. Je to zvláštní svlékat se před knězem a já uvažuji o tom, jestli si mám kleknout a předstírat, že se modlím. Povídá mi, že jestli chci, můžu se osprchovat, a je to poprvé v životě, co se sprchuju, ve spoustě horké vody, s velkým kusem mýdla na tělo a s lahví šampónu na hlavu.

Když jsem hotov, utřu se tlustým ručníkem, který leží roztažený na vaně, a než jdu do pokoje, natáhnu si spodní prádlo. Kněz sedí na posteli s ručníkem omotaným kolem tlustého břicha a mluví s někým po telefonu. Položí telefon a vytřeští na mě oči. Můj Bože, kde jsi sebral tyhle spodky?

V obchodním domě u Roche v Limericku.

Jestli tyhle spodky vyvěsíš z okna, tak lidi před hotelem vyhlásí bezpodmínečnou kapitulaci. Nech si poradit a v životě se v těhle spodkách před Američany neukazuj. Budou si myslet, že jsi zrovna přišel z Ellis Islandu. Sežeň si slipy. Víš, co jsou slipy?

Nevím.

Stejně si je sežeň. Kluk jako ty má nosit slipy. Tady jseš v U.S.A. Tak hop do postele, a já jsem zmatený, protože o modlitbě nepadne ani slovo, což bych především od kněze očekával. Jde do koupelny, ale sotva tam zaleze, vystrčí hlavu a ptá se mě, jestli jsem se osušil.

Osušil.

Vždyť je tvůj ručník suchý, tak čím ses utřel?

Tím ručníkem, co je na vaně.

Cože? To není ručník. To je předložka na zem. Na tu si máš stoupnout, když vylezeš ze sprchy.

Vidím se v zrcadle nad stolem, jak rudnu, a přemýšlím, jestli se mám knězi omluvit za to, co jsem provedl, nebo jestli mám mlčet. Jak má člověk poznat, co má dělat, když hned první noc v Americe udělá chybu, nicméně nepochybuji o tom, že ze mne brzo bude správný Yank a všechno budu dělat správně. Budu si objednávat hamburgery sám, naučím se říkat hranolkám pomfrity, žertovat s číšnicemi, a v životě

16$

už se v koupelně neutřu do předložky. Jednou budu vyslovovat zvar a car bez r na konci, ale ne když přijedu do Limericku. Kdybych se někdy vrátil do Limericku s americkým přízvukem, povídali by o mně, že jsem nafoukanec, a říkali by mi, že mám tlustou prdel jako všichni Yankové.

Kněz vyjde z koupelny přepásán ručníkem, poklepává si tváře rukama a ve vzduchu je cítit příjemnou vůni parfému. Říká, že nic není tak neosvěží jako voda po holení a že se jí můžu taky namazat, jestli chci. Je v koupelně. Nevím, co mám říct, ani co dělat. Mám říct: Ne, děkuji, nebo mám vylézt z postele a jít přes celý pokoj do koupelny a natřít se vodou po holení? V Limericku jsem v životě neslyšel o nikom, kdo by se po holení něčím mazal, ale v Americe je to nejspíš jiné. Lituji, že jsem si nepřečetl nějakou knihu, ve které vám poradí, co máte dělat první noc s knězem v newyorském hotelu, kde vám nezbývá, než dělat ze sebe v jednom kuse hlupáka. Říká: No? a já mu povídám: Ale ne, děkuji. Povídá: Jak myslíš, a já vidím, že je trochu rozmrzelý, podobně jako když jsem nechtěl mluvit s bohatými protestanty z Kentucky. Klidně by mi mohl říct, ať vypadnu, a já bych zůstal trčet se svým hnědým kufrem v New Yorku na ulici a nevěděl, kam jít. Nerad bych to riskoval, tak mu říkám, že se teda tou vodou po holení trochu namažu. Zavrtí hlavou a říká mi, ať si posloužím.

Pozoruji se v koupelnovém zrcadle, jak se potírám vodou po holení a kroutím nad sebou hlavou s pocitem, že jestli to takhle v Americe chodí, tak lituju, že jsem kdy Irsko opustil. Je to tu pěkně tvrdé, i kdybych sem přijel bez kněze, který člověka hubuje za to, že se nedovede spřátelit s bohatými protestanty z Kentucky, za to, že nepozná předložku do koupelny, za to, jaké má spodky, a že pochybuje o vodě po holení.

Kněz je v posteli, a když vyjdu z koupelny, povídá mi: Tak šup do postele. Zítra nás čeká dlouhý den.

Nadzvedne přikrývku, aby mě pod ni pustil, a je to pro mě šok, když vidím, že na sobě nic nemá. Dobrou noc,

17$

řekne, zhasne světlo a začne chrápat, aniž by řekl alespoň Zdrávas nebo modlitbu před spaním. Vždycky jsem si myslel, že kněží tráví před spaním celé hodiny na kolenou, ale tenhle musí být ve stavu veliké milosti a vůbec se nebojí smrti. Přemýšlím, jestli jsou všichni kněží takoví, nazí v posteli. Je to těžké usnout, když vedle vás chrápe nahý kněz. Pak mě napadne, jestli takhle nechodí spát i papež, nebo jestli má jeptišku, která mu přinese pyžamo v papežských barvách s papežským erbem. Přemýšlím o tom, jak se svléká z toho dlouhého bílého roucha, které nosí, jestli si ho přetahuje přes hlavu, nebo spustí na zem a vystoupí z něho. Starý papež by zajisté nebyl schopen přetáhnout si roucho přes hlavu a musel by asi požádat nějakého kardinála, který jde kolem, aby mu pomohl, ledaže by ten kardinál byl taky moc starý a pak by nejspíš zavolal jeptišku, pokud by ovšem nebyl papež pod bílým rouchem nahý, což by ale kardinál stejně věděl, protože na světě neexistuje kardinál, který by nevěděl, co má papež na sobě, neboť všichni chtějí být sami papežem a nemohou se dočkat, až tenhle umře. Jestli přivolají jeptišku, musí pak vzít bílé roucho dolů k vyprání do zapařených hlubin vatikánské prádelny, kde ho vyperou jiné jeptišky a novicky, které zpívají žalmy a chválí Hospodina za to privilegium, že mohou prát všechno oblečení papeže a kolegia kardinálů kromě spodního prádla, které perou v jiné místnosti staré jeptišky, které jsou slepé a nepředpokládá se u nich, že budou mít hříšné myšlenky kvůli tomu, co mají v ruce, a to, co já mám ve své ruce, je něco, co bych v přítomnosti kněze v posteli mít v ruce neměl, a jedenkrát v životě odolám hříchu, obrátím se na bok a usnu.

Na druhý den mi najde kněz v novinách zařízený pokoj za šest dolarů týdně a chce vědět, jestli si ho mohu dovolit, než seženu práci. Jedeme na 68. ulici a domácí, paní Austinová, mě vezme nahoru, abych si pokoj prohlédl. Je to konec chodby oddělený příčkou s dveřmi a okno vede na ulici. Je v něm místo sotva pro postel, malý prádelník se zrcadlem a stůl, a když rozpažím, dosáhnu na zdi po obou

18$

stranách. Paní Austinová říká, že je to moc pěkný pokoj a že mám štěstí, že ho ještě nikdo nezabral. Je Švédka a pozná, že já jsem Ir. Doufá, že nepiju, a jestli ano, tak si nemám do tohohle pokoje za žádných okolností vodit děvčata, opilý ani střízlivý. Žádná děvčata, žádné jídlo, žádné pití. Švábi ucítí jídlo na sto honů, a jak se jednou dostanou dovnitř, máte je tam navždy. Říká: V Irsku jste samozřejmě nikdy švába neviděli. Není tam co jíst. Vy tam všehovšudy jenom pijete. Švábi by umřeli hlady, nebo by se dali na pití. Nic mi neříkejte, já to znám. Sestra je vdaná za Ira, nejhorší věc, co kdy udělala. Irčani jsou dobří, když s nimi děvče chodí, ale jako manželé nestojí za nic.

Vezme si ode mne šest dolarů a povídá, že potřebuje dalších šest jako zástavu, dá mi potvrzení a říká, že se mohu nastěhovat kdykoli přes den a že mi důvěřuje, protože jsem přišel s tím milým knězem, přestože sama není katolička, a že stačí, že si jednoho Irčana vzala její sestra, Pámbů jí pomáhej, a teď to musí snášet.

Kněz zastaví další taxík, aby nás odvezl do hotelu Biltmore, který je naproti přes ulici od místa, odkud jsme odjížděli z Grand Central Station. Říká, že je to slavný hotel a že je v něm hlavní stan Demokratické strany, a když tam nebudou vědět o práci pro irského chlapce, tak už nikde.

V hotelové hale kolem nás přejde nějaký muž a kněz šeptá: Víš, kdo to byl?

Nevím.

Ovšemže nevíš. Když nerozeznáš ručník od předložky, jak bys mohl znát velkého Bosse Flynna z Bronxu, nejmocnějšího muže v Americe po prezidentu Trumanovi.

Velký Boss stiskne tlačítko u výtahu a zatímco čeká, strčí si prst do nosu, podívá se na nehet, co vytáhl, a cvrnkne to na koberec. Naše máma tomu říkávala rýžování zlata. Takhle to chodí v Americe. Rád bych knězi pověděl, že DeValera by se určitě v nose nikdy nerýpal a že v Limericku by se nenašel jediný biskup, který by šel spát nahý Rád bych knězi řekl, co si vůbec myslím o světě, kde Bůh člověka trápí

19$

špatnýma očima a špatnými zuby, ale to nemůžu, protože by zase mohl spustit o bohatých protestantech z Kentucky a o tom, jak jsem propásl životní příležitost.

Kněz si promluví se ženou u stánku Demokratické strany a ta zvedne telefon. Říká do telefonu: Mám tady kluka… rovnou z lodi… máte maturitu?… ne, nemá maturitu… no, co byste taky čekal… stará vlast je pořád chudobná… jo, pošlu ho nahoru.

Mám se hlásit v pondělí ráno ve dvaadvacátém patře u pana Careye a on mě zaměstná přímo tady v hotelu Biltmore a nejsem to kluk šťastná, když narazím na práci, sotva jsem vylezl z lodi. Tak to říká a kněz jí povídá: Tohle je velká země a Irové vděčí za všechno Demokratické straně, Maureen, a vy jste právě získala pro partaj další hlas, jestli ovšem tenhle kluk bude někdy volit, haha.

Kněz mi říká, ať jdu zpátky do hotelu, že mě později vyzvedne a půjdeme na večeři. Říká, že můžu jít pěšky, že ulice vedou od východu na západ a avenue vedou ze severu na jih, a že se nemůžu splést. Půjdu jednoduše po Dvaačtyřicáté na 8. avenue a na jih, až narazím na hotel New Yorker. Můžu si přečíst noviny nebo knihu, nebo se osprchovat, pokud slíbím, že nechám předložku do koupelny na pokoji, haha. Když budeme mít štěstí, povídá, setkáme se se samotným Jackem Dempseym. Říkám mu, že bych se radši seznámil s Joe Louisem, jestli je to možné, a on na mě vyje-de: Radši se drž vlastních lidí.

Večer se číšník u Dempseyho na kněze usmívá. Jack tady není, otče. Je v Gawden a zkouší nějakou novou střední váhu z New Joisey.

Gawden. Joisey. Jsem v New Yorku první den a lidi už mluví jako gangsteři ve filmech, které jsem viděl v Limericku.

Kněz povídá: Tady můj mladý přítel je ze staré vlasti a radši by viděl Joe Louise. Směje se a číšník se směje taky a říká: No, takhle mluvěj zelenáči, otče. Šak von se poučí.

20$

Dejte mu šest měsíců v týdle zemi a bude zdrhat, jako kdyby mu u zadku hořelo, jen co uvidí přičmoudlíka. A co si dáte, otče? Něco na chuť před večeří?

Dám si dvojité suché martini, jaksepatří suché, se spirálou.

A zelenáč?

Ten si dá… é, co si dáš?

Pivo, prosím.

Je ti osmnáct, chlapče?

Devatenáct.

Nevypadáš na ně, ale když jseš tady s otcem, tak to nevadí. Mám pravdu, otče?

Jistě. Já na něho dám pozor. Nezná v New Yorku živou duši, ale než odjedu, postarám se o něj.

Kněz vypije dvojité martini a poručí si ještě jedno ke steaku. Povídá mi, že bych měl uvážit, jestli se nechci stát knězem. Sehnal by mi místo v Los Angeles a žil bych si jako král, vdovy by umíraly a odkazovaly by mi všechno včetně svých dcer, haha, tohle je zatraceně silné martini, promiň, jak mluvím. Než dojí steak, povídá číšníkovi, ať nám přinese dvakrát jablkový závin se šlehačkou a on že si dá ještě dvojité Hennessy, aby to spláchnul. Sní jenom šlehačku, vypije půlku Hennessy a usne s bradou na prsou, která se zvedají a klesají.

Číšníkovi povadne úsměv. Zatraceně, musí zaplatit účet. Kde má ksakru peněženku? V zadní kapse, chlapče. Podej mi ji.

Nemůžu okrást kněze.

Neokradeš ho. On jenom zaplatí blbej účet a ty budeš mít na taxíka, abys ho odvezl domů.

Dva číšníci mu pomohou do taxíku a dva nosiči v New Yorkeru ho odtáhnou přes hotelovou halu, pak výtahem nahoru, a složí ho na postel. Nosič mi povídá: Ďolík dýška by bodnul, ďolík každýmu, chlapče.

Odejdou a já nevím, co mám s opilým knězem dělat. Sundám mu boty, tak, jak se to dělá ve filmech, když někdo

21$

umře, ale on se posadí a běží do koupelny, kde dlouho zvrací, a když vyjde, strhá ze sebe šaty a hodí je na zem, kolárek, košili, kalhoty, spodky Spadne na záda do postele a já vidím, že je ve stavu vzrušení a drží si ho rukou. Pojď sem ke mně, říká, a já couvám dozadu. Ach, ne, otče, a on se valí z postele, slintá a smrdí chlastem a blije a snaží se přitáhnout moji ruku, abych ji na něj položil, ale já couvám ještě rychleji, až se dostanu ze dveří a do chodby, on stojí ve dveřích, malý tlustý kněz, a volá na mě: Ach, vrať se, synu, vrať se, za všechno může to pití. Matko Boží, odpusť mi to.

Ale výtah je otevřený a já nemohu říct slušným lidem, kteří už v něm jsou, že jsem si to rozmyslel, že poběžím zpátky k tomuhle knězi, který nejdřív chtěl, abych byl zdvořilý k bohatým protestantům z Kentucky a mohl čistit stáje, a teď na mě mává svým nástrojem způsobem, jenž nepochybně představuje smrtelný hřích. Ne že bych byl sám ve stavu posvěcující milosti, to rozhodně ne, ale od kněze by člověk očekával, že půjde příkladem a ne že se bude takhle nehorázně předvádět můj druhý večer v Americe. Musím nastoupit do výtahu a předstírat, že neslyším, jak kněz chrchlá a volá, nahý ve dveřích pokoje. U hlavního vchodu stojí muž oblečený jako admirál a ptá se: Taxi, pane? Povídám mu: Ne, děkuji, a on povídá: Odkud jste? No, z Limericku. Á, z Limericku. Já jsem z Roscommonu, dělám tady už přes čtyři roky.

Musím se muže z Roscommonu zeptat, jak se dostanu na východní 68. ulici, a on mi vysvětluje, že mám jít na východ po 34. ulici, která je široká a dobře osvětlená, až dojdu na Třetí avenue, a odtamtud mám jet nadzemkou, nebo, jestli se mi ještě bude chtít, můžu jít dál pěšky rovně, až dojdu do své ulice. Hodně štěstí, povídá, držte se svých lidí a dávejte si pozor na Portorikánce, všichni nosí nůž a mají horkou krev, to je známá věc. Jděte po osvětleném okraji chodníku, nebo na vás vyskočej z tmavýho vchodu do baráku.

Příští ráno volá kněz paní Austinové a říká jí, ať si přijdu pro kufr. Pojď dál, říká mi, dveře jsou otevřené. Sedí v čer

22$

ných šatech na vzdálenějším okraji postele zády ke mně a můj kufr stojí ve dveřích. Vem si ho, říká. Odcházím na pár měsíců do domu duchovní obnovy ve Virginii. Nechci se na tebe dívat, už tě nechci vidět, protože to, co se stalo, je hrozné a nikdy by k tomu nedošlo, kdybys měl trochu rozumu a odjel s těmi bohatými protestanty z Kentucky. Sbohem.

Je těžké vědět, co říct knězi otočenému zády, který má špatnou náladu a který vám všechno vyčítá, takže mi nezbývá, než vzít kufr, sjet výtahem dolů a přemýšlet přitom, jak může člověk, jenž hříchy odpouští, sám hřešit a obviňovat mě. Vím, že kdybych sám něco takového udělal, opil se a nutil jiného, aby mi ho vzal do ruky, řekl bych, udělal jsem to. To je všechno, udělal jsem to. Ale jak mě může obviňovat z toho, že jsem odmítl mluvit s bohatými protestanty z Kentucky? Třeba jsou takhle kněží školeni. Třeba je to těžké poslouchat denodenně lidské hříchy, když byste jich rádi taky pár chtěli spáchat, a když máte vypito, všechny hříchy, které jste si vyslechli, ve vás vybouchnou a jste potom stejní jako každý jiný. Vím, že bych nemohl být knězem a všechny ty hříchy pořád poslouchat. Byl bych ve stálém stavu vzrušení a biskup by byl utahaný z toho, jak by mě posílal do domu duchovní obnovy ve Virginii.

131

Když jste Ir, neznáte v New Yorku živou duši, jdete po Třetí avenue a nad vámi rachotí vlaky nadzemní dráhy, zapůsobí na vás jako hojivý balzám, když zjistíte, že téměř na každém rohu je irský bar: Costello’s, Blarney Stone, Blarney Rose, R J. Clarke’s, Breffni, Leitrim House, Sligo House, Shannon’s, Irelanďs Thirty-Two, All Ireland. První pintu piva jsem měl v Irsku, když mi bylo šestnáct, a bylo mi z ní špatně, a otec málem zničil pitím celou rodinu i sebe samotného, ale teď jsem opuštěný v New Yorku a táhne mě to za Bingem Crosbym, který zpívá z jukeboxu

23$

„Galway Bay”, a za blikajícími lístky jetele, jaké v Irsku v životě neuvidíte.

Na konci baru u Costella stojí za nálevním pultem muž s rozzlobeným výrazem a říká zákazníkovi: I kdybys měl štyry doktoráty, nedal bych za ně zlámanou grešli. Já vím o Samuelu Johnsonovi víc, než ty víš o svý pazouře, a jestli se nebudeš řádně chovat, tak vyletíš na chodník. Víc ti říkat nebudu.

Zákazník říká: Ale.

Ven, říká rozzlobený muž. Ven. V tomhle podniku už žádný pití nedostaneš.

Zákazník si narazí klobouk, vytratí se ven a rozzlobený muž se otočí ke mně. A co ty, povídá, je ti osmnáct?

Je, pane. Je mi devatenáct.

Jak to poznám?

Mám to tady v pase, pane.

A jak to, že má Irčan americký pas?

Narodil jsem se tady, pane.

Dovolí mi dát si dvě piva po patnácti centech a povídá, že bych měl raději trávit čas v knihovně než po barech, jako to dělají ostatní z tohohle ničemného plemene. Říká, že dr. Johnson pil denně čtyřicet šálků čaje a v hlavě měl jasno až do konce. Ptám se ho, kdo byl dr. Johnson a on na mě vytřeští oči, sebere mi sklenici a povídá: Vypadni z tohohle baru. Jdi na východ po Dvaačtyřicáté, až dojdeš na Pátou. Uvidíš tam dva obrovské kamenné lvy. Vyjdi po schodech mezi těma dvěma lvy, pořid si legitimaci do knihovny a nebuď takový idiot jako ti ostatní bahnošlapové, co se jdou oblbovat chlastem, sotva vylezou z lodi. Přečti si Johnsona, přečti si Popea a vyhýbej se nacamraným Irčanům. Chci se ho zeptat, co si myslí o Dostojevském, ale on ukáže na dveře: Nevracej se, dokud si nepřečteš Životy básníků. Ven. Vypadni.

Je teplý říjnový den a já stejně nemám nic lepšího na práci, než co mi bylo řečeno, a co je koneckonců na tom projít se na Pátou, kde jsou lvi. Knihovnice se chovají velice přátelsky. Ovšemže mohu dostat legitimaci do knihovny, a je to

24$

moc hezké, když mladí přistěhovalci knihovnu využívají. Ptám se, jestli mají Životy básníků od Samuela Johnsona, a ony říkají: No ne, no ne, vy čtete Johnsona. Chci jim říct, že jsem ještě v životě Johnsona nečetl, ale zase bych nerad, aby mě přestaly obdivovat. Říkají mi, ať si tam klidně všechno prohlédnu a ať si zajdu do hlavní čítárny ve druhém patře. Ani v nejmenším se nepodobají knihovnicím v Irsku, které jenom hlídají a střeží knihy před takovými, jako jsem já.

Když se rozhlédnu po hlavní čítárně, na sever a na jih, podlomí se mi kolena. Nevím, jestli je to kvůli těm dvěma pivům, která jsem měl, nebo kvůli vzrušení z druhého dne

v New Yorku, ale mám slzy na krajíčku, když vidím ty kilometry regálů a je mi jasné, že všechny ty knihy nikdy nemůžu přečíst, i kdybych žil do konce století. Jsou tady hektary nablýskaných stolů, za nimiž sedí nejrůznější lidé a čtou si po libosti sedm dní v týdnu, nikdo je nevyrušuje, ledaže usnou a začnou chrápat. Jsou tady oddělení s anglickými, irskými a americkými knihami, literatura, dějepis, náboženství, a já se chvěji vzrušením, když pomyslím na to, že sem mohu kdykoli přijít a číst si, jak budu chtít dlouho, pokud nebudu chrápat.

Vrátím se ke Costellovi se čtyřmi knihami v podpaží. Chci tomu rozzlobenému muži ukázat, že mám Životy básníků, ale on v baru není. Barman mi říká, že to musel být sám pan Tim Costello, co mluvil o Johnsonovi, ale ještě než to dořekne, vyjde rozzlobený muž z kuchyně. Tak už jseš zpátky? povídá.

Mám Životy básníků, pane Costello.

Možná že máš Životy básníků v podpaží, chlapče, ale nemáš je v hlavě, takže jdi domů a hezky si čti.

Je čtvrtek, a do pondělka, kdy mi začíná práce, nemám, co dělat. Židli nemám a tak sedím na posteli ve svém zařízeném pokoji a čtu si až do jedenácti, dokud paní Austinová nezaklepe na dveře a neřekne mi, že není milionářka a domovní řád že přikazuje v jedenáct zhasnout, aby jí nenarosil účet za elektriku. Zhasnu světlo, ležím na posteli a poslou

25$

chám New York, lidi na ulici, jak mluví a smějí se, a přemýšlím, jestli někdy budu součástí města tam venku, jestli si také budu s někým povídat a smát se.

Na dveře znovu někdo klepe a je to mládenec se zrzavými vlasy a irským přízvukem, který mi říká, že se jmenuje Tom Clifford, a jestli bych si s ním nedal jedno rychlé pivo, protože dělá ve správní budově na East Side a musí tam za hodinu být. Ne, do irského baru nechce. S Iry nechce mít nic společného, a tak jdeme do Rheinlanderu na 86. ulici, kde mi Tom vypráví, že se narodil v Americe, ale odvezli ho do Corku, odkud on utekl, jak jen to bylo možné, a to tak, že vstoupil do americké armády a sloužil dobré tři roky v Německu, kde sis mohl za karton cigaret nebo půl kila kafe desetkrát vrznout. Vzadu v Rheinlanderu je taneční sál, kde hraje kapela a Tom požádá jednu dívku u stolu, jestli by si s ním šla zatančit. Mně povídá: Pojď taky. Zeptej se její kamarádky, jestli by si s tebou nezatancovala.

Ale já neumím tancovat a nevím ani, jak požádat dívku o tanec. Nevím o dívkách vůbec nic. Jak bych také mohl, když jsem vyrostl v Limericku. Tom požádá druhou dívku, aby si se mnou zatancovala a ona mě vede na parket. Nevím, co mám dělat. Tom už našlapuje a vytáčí se, ale já ne-vím, jestli mám jít s dívkou v náručí dopředu nebo dozadu. Říká mi, že jí šlapu na střevíčky, a když se jí omlouvám, povídá: Ale, necháme toho. Na podrážení podpatků nemám náladu. Jde zpátky ke stolu, já jdu za ní a obličej mám v jednom ohni. Nevím, jestli si s ní mám sednout ke stolu, nebo jít zpátky k baru, až ona povídá: Nechal sis pivo u baru. Jsem rád, že mám záminku k odchodu, protože kdybych se k ní posadil, nevěděl bych, co říkat. Určitě by ji nezajímalo, kdybych jí povídal, že jsem strávil hodiny nad Johnsonovými Životy básníků, nebo jak jsem byl u vytržení v knihovně na 42. ulici. Mohl bych si v knihovně půjčit knihu o tom, jak se má mluvit s děvčaty, nebo bych se na to také mohl zeptat Toma, který tančí a směje se a rozhovor mu nedělá nejmenší potíže. Vrací se do baru a říká, že zavolá, že je mu špatně,

26$

což značí, že nepůjde do práce. Dívce se líbí a řekla mu, že ji může vyprovodit domů. Šeptá mi, že ji možná opře, což znamená, že ji možná dostane do postele. Jediný problém je ta druhá holka. Ta tvoje holka, říká. Dej se do toho, povídá. Zeptej se jí, jestli ji můžeš vyprovodit. Sedneme si k nim ke stolu a zeptáš se jí.

Pivo na mě začíná působit, cítím odvahu a už se nestydím sedět u stolu s děvčaty a vyprávět jim o Timu Costellovi a dr. Samuelovi Johnsonovi. Tom do mě šťouchne a šeptá: Přestaň, prokristapána, s tím svým Samuelem Johnsonem a pozvi ji domů. Když se na ni podívám, vidím ji dvojitě a nevím, které z těch dvou se mám zeptat, jestli se mnou půjde, ale když se podívám mezi ně, vidím jednu a té se zeptám.

Domů? říká. Děláš si ze mě blázny? To je k smíchu. Já jsem sekretářka, osobní sekretářka, a ty nemáš ani maturitu. Podíval ses vůbec v poslední době do zrcadla? Směje se a já mám tváře zase v jednom ohni. Tom se dlouze napije piva a mně je jasné, že jsem k ničemu, že na ty holky nemám, a tak se seberu a jdu po Třetí avenue, dívám se kradmo na svůj odraz ve výlohách obchodů a vzdávám se naděje.

(4)

V pondělí ráno mi můj nadřízený pan Carey řekne, že budu podomek, což je velice důležitá funkce, protože budu v recepční hale utírat prach, zametat, vysypávat popelníky, a to všechno je důležité, protože každý hotel je posuzován podle recepce. Říká, že máme nejlepší recepční halu v zemi. Je to Palmové nádvoří, slavné po celém světě. Každý, kdo něco znamená, ví co je to Palmové nádvoří a co jsou hodiny v Biltmoru. Vždyť je to, pro Kristovy rány, ve všech knihách a povídkách, Scott Fitzgerald a tahle parta. Důležití lidé říkají: Sejdeme se pod hodinami v Biltmoru, a to by to pěkně dopadlo, kdyby přišli a viděli, že všude je prach a na zemi se válí smetí. Mým úkolem je tedy starat se o to, aby

27$

byl Biltmore slavný Jsem tady na úklid, ne na to, abych se bavil s hosty. Ani podívat se na ně nesmím. Když oni na mě promluví, mám říct: Ano, pane nebo paní, nebo Ne, pane nebo paní, a dělat dál. Říká mi, že musím být neviditelný a směje se tomu. Mysli si prostě, že jsi neviditelný muž, který uklízí recepční halu. Říká mi, že je to skvělá práce a že bych ji nikdy nedostal, kdyby mě sem neposlali z Demokratické strany na žádost toho kněze z Kalifornie. Pan Carey říká, že posledního chlapce, který tohle místo zastával, vyhodili, protože si dovolil mluvit se studentkami pod hodinami, ale to byl Ital, tak co bys čekal. Povídá mi, abych na sebe dbal, denně se sprchoval, tady jsi v Americe, abych byl střízlivý, držel se vlastních lidí, s Irama se nemůžu splést, nepřeháněl to s pitím, a za rok bych mohl postoupit do řad bagážistů nebo poklízet stoly a dostávat spropitné, a kdoví, možná se stát číšníkem, a nebyl by to konec všem mým starostem? Říká, že v Americe je možné všechno, podívej se na mě, já mám čtyři byty.

Vrchní číšník v recepční hale se nazývá maitre ď. Říká mi, že mám zametat jenom to, co spadne na zem, a nedotýkat se ničeho, co je na stolech. Jestliže na zem spadnou peníze nebo šperky nebo něco podobného, mám to dát jenom jemu, samotnému maitre ď, a on rozhodne, co s tím. Když bude popelník plný mám počkat na číšníka, který sklízí ze stolu, nebo na vrchního, aby mi dovolil popelník vysypat. Někdy jsou v popelnících věci, se kterými se musí opatrně. Nějaká dáma si třeba sundá náušnici, protože ji tlačí, a zapomene ji v popelníku, a jsou taky náušnice, které mají cenu tisíců dolarů, což já ovšem nepoznám, protože jsem zrovna vystoupil z lodi. Starat se o veškeré náušnice a vracet je dámám s otlačenýma ušima je úkolem maitra d’.

V recepční hale pracují dva číšníci, kteří běhají sem a tam, vrážejí do sebe a nadávají řecký. Říkají mi, Irčane, pocem, zameť, zameť, vysyp ksakru ten popelník, odnes smetí, pocem, dělej, dělej, necourej se, seš nalitej nebo co? Ječí na mě před studenty, kteří se do hotelu nahrnou vždycky ve

28$

čtvrtek a v pátek. Nevadilo by mi, že na mě ti Řekové tak ječí, kdyby to nedělali zrovna před studentkami, které jsou jako ze zlata. Pohazují vlasy a smějí se zuby, jaké vidíte jen v Americe, bílými, dokonalými, a každá má nohy opálené jako filmová hvězda. Chlapci se vyznačují vojenským zástřihem, zuby a fotbalovými rameny, a s děvčaty to umějí. Povídají si s nimi, smějí se, a děvčata zvedají sklenky a usmívají se na ty chlapce rozzářenýma očima. Mohou být v mém věku, ale já se před nimi stydím za svou uniformu a lopatku se smetáčkem. Přál bych si být neviditelný, ale to nejde, když na mě číšníci pokřikují řecký a anglicky a jakousi směsí obojího, nebo když mě chlapec, který sklízí ze stolu, osočí, že se hrabu v popelníku, ve kterém něco je.

Někdy se stane, že prostě nevím, co mám dělat, nebo co mám říct. Student s vojenským zástřihem řekne: To tady musíte zrovna teď uklízet? Mluvím s dámou. Dívka se na mě podívá a stočí pohled stranou, a já cítím, jak mi hoří tváře a nevím proč. Někdy se na mě studentka podívá a řekne: Ahoj, a já nevím, co mám říct. Nadřízení v hotelu mi zakázali promluvit s hostem jediné slovo, a já bych stejně neuměl odpovědět Ahoj, protože v Limericku jsme to neříkali, a kdybych to řekl, mohli by mě z nového místa vyhodit a já bych byl na ulici a žádný kněz už by mně další zaměstnání nese-hnal. Rád bych řekl: Ahoj a byl tak na chvíli součástí toho nádherného světa, jenomže chlapec s vojenským zástřihem by si mohl pomyslet, že mu koukám po holce, a mohl by mě nahlásit maitrovi d’. Mohl bych se posadit na postel, až přijdu domů, a cvičit si úsměv a zdravení Ahoj. Určitě bych Ahoj zvládl, kdybych si dal dost záležet, ale musel bych to říkat bez úsměvu, protože kdybych jen trochu roztáhl rty, vyděsil bych ty zlaté dívky pod biltmorskými hodinami k smrti.

Jsou dny, kdy dívky odloží kabáty a vypadají ve svetrech a blůzičkách tak hříšně, že se musím zamknout v kabince na záchodě a udělat si to, ale musím to dělat potichu, protože se bojím, že by mě někdo mohl objevit, Portorikánec, který

29$

sklízí ze stolu, nebo řecký číšník, a ti by hned běželi k maitrovi d’, aby mu nahlásili, že si ho podomek na záchodě honí jako divý.

(5)

Před kinem na 68. ulici je plakát, na kterém stojí, že příští týden budou dávat Hamleta s Lawrencem Olivierem. Už mám plán, jak si udělám hezký večer se zázvorovou limonádou a dortem s citronovou pěnou z cukrárny, jaký jsme si dali s knězem v Albany a který chutnal nejlépe ze všeho, co jsem kdy jedl. Na plátně budu sledovat Hamleta, jak se mučí a jak mučí všechny ostatní, a v ústech spolu budou bojovat kyselá chuť limonády se sladkou chutí dortu. Ještě než na film půjdu, sednu si doma v pokoji a Hamleta si přečtu, abych věděl, co to všichni v té staré angličtině vlastně říkají. Jediná kniha, kterou jsem si přivezl z Irska, jsou Sebrané spisy Williama Shakespeara, které jsem si koupil v knihkupectví u O’Mahonyho za třináct šilinků a šest pencí, což byla polovina mé týdenní mzdy, když jsem u pošty doručoval telegramy. Hamleta mám ze všech divadelních her nejraději, kvůli tomu, s čím se musel vypořádat, když to jeho matka táhla s manželovým bratrem Claudiem, protože moje vlastní matka to táhla se svým bratrancem Lamanem Griffinem. Chápal jsem Hamleta, když se rozzuřil na matku, stejně jako já se rozzuřil na svoji matku oné noci, kdy jsem měl první pintu, přišel jsem domů opilý a dal jí facku. Do nejdelší smrti toho budu litovat, ale stejně bych se rád jednou do Limericku vrátil, našel si Lamana v hospodě a řekl mu, ať jde ven, a tam bych s ním vysmejčil zem, až by prosil o milost. Vím, že tyhle řeči nemají smysl, protože do té doby, než se vrátím do Limericku, se Laman Griffin upije, nebo zemře na souchotiny, a bude dávno v pekle, než se stačím pomodlit nebo zapálit svíčku za jeho duši, i přesto že náš Pán říká, abychom odpouštěli nepřátelům a nastavovali druhou tvář. Ne,

30$

i kdyby náš Pán přišel znovu na zem a přikázal mi, abych Lamanu Griffinovi odpustil, jinak že poletím do moře s mlýnským kamenem na krku, velice se obávám, že budu muset říct: Lituji, Pane můj, ale to, co provedl tenhle chlap naší mámě a naší rodině, mu nikdy nemohu odpustit. Hamlet neobcházel Elsinor, aby lidem odpouštěl, a to byl vymyšlený příběh, tak proč já bych měl odpouštět v opravdovém životě.

Když jsem byl naposledy v kině na 68. ulici, nechtěl mě uvaděč pustit dovnitř s čokoládou Hershey v ruce. Řekl mi, že do kina nesmím nosit žádné jídlo ani pití, a že ji musím zkonzumovat venku. Zkonzumovat. Ne aby řekl sníst, a to je jedna z věcí na světě, které mě trápí, to, jak uvaděči a lidé v uniformách vůbec pořád používají velká slova. Biograf na Šedesáté osmé se v nejmenším nepodobá kinu Lyrika v Limericku, kam jste si mohli přinést smaženou rybu s hranolkami nebo prasečí nožičku a láhev piva, když jste měli chuť. Ten večer, kdy mě nechtěli pustit dovnitř s čokoládou, jsem musel stát venku a chvatně ji sníst před uvaděčem, který při tom na mě civěl a bylo mu jedno, že přicházím o nejzábavnější scény z bratrů Marxových. Ted si musím nést přes ruku černou pláštěnku z Irska, aby uvaděč nazahlédl pytlík s moučníkem a láhev zastrčenou v kapse.

Když film začne, chci se pustit do dortu, ale pytlík praská a dělá rámus a lidé říkají: Ššš, chceme se dívat na film. Vím, že tohle nejsou obyčejní lidé, jací chodí do poslední řady na gangsterky a muzikály. Tohle budou nejspíš lidé, kteří studovali na univerzitě, bydlí na Park Avenue a znají Hamleta nazpaměť. Nikdy by neřekli, že jdou do kina, jenom do biografu. Sáček s dortem se nedá potichu otevřít a já už slintám hlady a nevím, co mám dělat, až najednou muž sedící vedle mne povídá: Ahoj, přetáhne mi cíp své pláštěnky přes klín, vklouzne pod ni rukou a začne šátrat. Nevadí ti to? povídá, a já nevím, co na to odpovědět, i když něco mi říká, že bych se měl sebrat a jít s dortem pryč. Povídám mu: Promiňte, a jdu uličkou ven na pánský záchod, kde si můžu pytlík

31$

v klidu otevřít bez toho, aby na mě lidé z Park Avenue dělali ššš. Mrzí mě sice, že přijdu o část Hamleta, ale zatím tam na plátně jenom poskakovali kolem dokola a vykřikovali, že se objevil duch.

Na pánském záchodě je sice prázdno, ale já nechci, aby mě někdo viděl, jak otvírám sáček a jím dort, a tak si sednu do kabinky na mísu a rychle jím, abych se mohl vrátit k Hamletovi, pokud ovšem nebudu muset sedět vedle muže s kabátem přes klín a šátrající rukou. Po dortu mám sucho v puse a těším se, jak se teď pěkně napiji zázvorové limonády, ale zjistím, že bych potřeboval nějaký klíč od kostela, abych mohl otevřít uzávěr láhve. Za uvaděčem chodit nemá smysl, protože ti jenom nadávají a říkají lidem, že do kina nesmějí nosit žádné jídlo a pití zvenku, i kdyby byli z Park Avenue. Položím sáček s dortem na podlahu a usoudím, že jediný způsob, jak láhev otevřít, je zapřít ji v umyvadlové míse a pořádně uhodit hranou ruky do víčka, ale když to udělám, hrdlo láhve se ulomí, limonáda mi vystříkne do obličeje a na umyvadle se objeví krev, jak jsem se o láhev řízl do ruky, a jsem z toho všeho nešťastný, protože dort se topí na zemi v krvi a zázvorové limonádě, a zároveň mě napadá, jestli vůbec někdy uvidím Hamleta s tou smůlou, kterou mám, načež dovnitř vrazí šedovlasý muž se zoufalým výrazem, málem mě přitom srazí na zem, šlápne na sáček s dortem a zničí ho úplně. Stojí u mušle a prdí, pokouší se setřást pytlík z boty a nadává mi: Zatraceně, zatraceně, co je to k čertu. Poodstoupí a švihne nohou, až pytlík s dortem odletí od boty, narazí do zdi, celý se rozpadne a dort je nadobro nepoživatelný. Co se to tu, k čertu, děje? říká muž, a já nevím, co mu mám říct, protože by to asi trvalo dlouho, kdybych mu měl líčit, jak jsem se celé týdny těšil na Hamleta a jak jsem celý den nejedl, protože jsem si chtěl vychutnat všechny slasti najednou, dort, zázvorovou limonádu, Hamleta a všechny ty slavné monology. Nemyslím, že na to ten muž má zrovna náladu, když tady skáče z nohy na nohu a povídá mi, že záchod není žádná zatracená restaurace, že

32$

já se k čertu nemám co potloukat po záchodech a jíst a pít na nich a že bych měl odtud radši vypadnout. Říkám mu, že se mi stala nehoda, když jsem chtěl otevřít láhev se zázvorovou limonádou, a on říká: Copak jsi v životě neslyšel o otvíráku na láhve, nebo jsi zrovna vylezl ze zatracený lodi? Odejde ze záchoda, a zrovna když si ovazuji zranění toaletním papírem, vejde dovnitř uvaděč a říká, že si jeden divák stěžuje na moje chování tady. Je stejný jako šedovlasý muž, samé zatraceně a k čertu, a když se mu pokouším vysvětlit, co se stalo, povídá mi: Vypadni odtud. Říkám mu, že jsem si zaplatil, abych viděl Hamleta, a sem jsem zašel, abych nerušil všechny ty lidi z Park Avenue, co sedí v kině a co znají Hamleta tam a zpátky jako své boty, ale on povídá: Na to ti seru, vypadni odtud, než zavolám vedoucího kina nebo strážníky, které by ta krev tady všude určitě zajímala.

Pak ukáže na mou pláštěnku hozenou přes umyvadlo. Odnes si ten zatracenej kabát. K čemupak je ti pršiplášť, když je den bez jediného mráčku na obloze? Známe tuhle fintu s pláštěnkou a hlídáme si to. Známe celou tuhle pláštěnkovou brigádu. Sledujeme vaše úchylácký zábavičky. Sedíte si v kině, tváříte se jako neviňátka, a než bys napočítal pět, ručka už putuje k nevinným dětem. Takže si, kamarádíčku, koukej vzít svou pláštěnku, než zavolám strážníky, zvrhlíku zatracenej.

Seberu rozbitou láhev se zbytečkem zázvorové limonády, projdu Šedesátou osmou, posadím se na schody před naším domem a sedím tam, dokud na mě nezavolá paní Austinová oknem v suterénu, že na schodech se nesmí jíst ani pít, švábi že se seběhnou z celého okolí a lidé budou říkat, že jsme smečka Portorikánců, kterým je jedno, kde jedí, pijí a spí.

Na ulici není místo, kde by si mohl člověk sednout, protože všude jsou domácí, které číhají a hlídají, a nezbývá mi, než jít do parku u East River a přemýšlet, proč je všechno v Americe tak těžké a složité, že se dostanu do maléru, když jdu na Hamleta s dortem s citronovou pěnou a s lahví zázvorové limonády.

33$

(6)

Nejhorší na ranním vstávám a cestě do práce v New Yorku jsou víčka zanícených očí, která si musím roztahovat palcem a ukazovákem. Mám sto chutí si tvrdé žluté strupy strhnout, ale když to udělám, utrhnu si i řasy, víčka zrudnou a zhnisají a bude to horší než předtím. Stojím ve sprše a horká voda mi stéká přes oči, až se zahřejí a vyčistí, ale pořád mi propalují hlavu. Snažím se zchladit rudý plamen ledovou vodou, ale nepomáhá to. Jenom mě z toho rozbolí oči, jako kdybych už takhle neměl dost trápení bez toho, abych ještě musel chodit do recepční haly v Biltmoru s bolavýma očima.

S bolavýma očima bych se dokázal vyrovnat, kdybych je neměl zanícené a zarudlé a nevytékal z nich žlutý hnis. Aspoň by na mě lidi nekoukali, jako na malomocného.

Už takhle se stydím, když obcházím Palmové nádvoří v černé uniformě podomka, která značí, že jsem v očích světa jen o stupínek výš než portorikánští umývači nádobí. Dokonce i nosiči mají na uniformách nějaké zlato a portýři samotní vypadají jako admirálové flotily. Eddie Gilligan, odborový tajemník, říká, že je dobře, že jsem Ir, protože jinak bych byl se Špekounama dole v kuchyni. To je nové slovo, špekouni, a podle toho, jak ho vyslovuje, poznám, že nemá Portorikánce rád. Říká mi, že se pan Carey o vlastní lidi umí postarat, a proto jsem podomkem v uniformě, místo abych byl dole v zástěře s Porťákama, kteří celý den zpívají a pokřikují Mira, mira. Rád bych se ho zeptal, co je špatného na tom, když někdo zpívá při mytí nádobí a když pokřikuje Mira mira, když na to má náladu, ale bojím se zeptat, abych nevypadal jako hlupák. Portorikánci jsou aspoň dole spolu, zpívají si a bubnují na hrnce a pánvičky, až jsou z vlastní muziky celí unešení a tancují v kuchyni, dokud jim šéfové neřeknou, ať toho nechají. Někdy zajdu dolů do kuchyně a oni mi dávají zbytky jídla a říkají mi: Frankie, Frankie, irskej hochu, naučíme tě španělácky. Eddie Gilligan říká, že vydělávám o dva dolary padesát centů týdně víc než myči

34$

nádobí a že mám otevřenou cestu ke služebnímu postupu, jakou oni nikdy mít nebudou, protože se nechtějí naučit anglicky, nýbrž jenom vydělat dost peněz, aby se mohli vrátit na Portoriko, sedět pod stromem, pít pivo a nasekat si spoustu dětí, protože to je to jediné, na co je užije, chlastat a šukat, dokud není manželka úplně utahaná a předčasně neumře, a jejich haranti pobíhají po ulici, připravení vydat se do New Yorku a mýt nádobí a začít celý ten zatracený kolotoč znovu, a když práci nedostanou, budeme je muset podporovat, ty a já, aby mohli vysedávat na zápraží ve východním Harlemu, hrát na zatracený kytary a pít pivo z papírových pytlíků. Takoví jsou Špekouni, chlapče, a nesmíš na to zapomínat. Od kuchyně se drž dál, protože ti by se dvakrát nerozmýšleli nachcat ti do kafe. Říká, že je viděl chcát do termosky na kávu, která se posílala na slavnostní oběd Dcer Britského impéria, a že Dcery ani na vteřinku nenapadlo, že pijou portorikánský chcaní.

Načež se Eddie začne smát a dusí se cigaretou, protože je IroAmeričan a myslí si, že Portaci jsou skvělí, když tohle udělali Dcerám Britského impéria. Říká jim teď Portaci místo Špekouni, protože provedli vlastenecký čin, který měl napadnout Iry už dávno. Příští rok nachčije do termosek na kávu taky a umře smíchy, až uvidí Dcery, jak pijí kafe z portorikánského a irského chcaní. Říká, že je velká škoda, že se to Dcery nikdy nedoví. Nejradši by vystoupil na galerii v tanečním sále v 19. patře a pronesl slavnostní projev: Dcery Britského impéria, právě jste vypily kávu plnou špekounsko-irského chcaní, a jakpak vám chutnala po tom, co jste dělali Irům osm set let? Jé, to by byl pohled, jak se Dcery choulí k sobě a blijou na sále, a irští vlastenci by v hrobě tančili gigu. To by bylo něco, říká Eddie, to by fakt bylo něco.

Eddie teď říká, že Portaci vlastně vůbec nejsou zlí. Nechtěl by, aby si některý vzal jeho dceru nebo se přistěhoval do sousedství, ale musí se uznat, že mají hudební talent a že dali světu pár dobrých baseballistů, to se musí uznat. Přijdeš dolů do kuchyně a oni jsou vždycky šťastní jako malé

35$

děti. Jsou jako negři, říká, nic neberou vážně. Ne jako Irové. My bereme všechno moc vážně.

Spatné dny v recepční hale jsou čtvrtek a pátek, kdy se scházejí chlapci a děvčata, sedí, pijí a smějí se, nemyslí na nic jiného než na školu a milostná dobrodružství, na plachtění v létě a lyžování v zimě, na to, jak se vezmou a budou mít děti, které budou chodit do Biltmoru a dělat to samé. Vím, že mě ani nevidí, v mojí uniformě podomka s lopatkou a smetákem, a jsem tomu rád, protože jsou dny, kdy mám oči tak červené, že vypadají jako podlité krví, a já se děsím, že by se mě nějaká dívka mohla zeptat: Promiňte, kde jsou tady toalety? Je těžké ukázat lopatkou a říct: Támhle za výtahy, a zároveň se dívat jinam. Zkusil jsem to s jednou dívkou, ale ona si šla stěžovat k maitrovi d’, že jsem byl hrubý, a teď mám přikázáno dívat se na každého, kdo se mě na něco zeptá, a když na mě lidi civí, červenám se určitě tak, že moje tvář v barevném spektru dosahuje odstínu mých očí. Někdy rudnu čistě ze vzteku a nejraději bych se na lidi, kteří na mne civí, vztekle zašklebil, ale kdybych to udělal, vyhodili by mě na hodinu.

Neměli by tak civět. Měli by si uvědomit, že jejich otce a matky to stojí jmění, aby oni mohli studovat, a k čemu jim to vzdělání je, když jsou takoví ignoranti, že civí na lidi s červenýma očima, co zrovna vystoupili z lodi? Člověka napadá, jestli by si jejich profesoři nemohli před vyučováním stoupnout před třídu a říci jim, že když jdou do hotelové haly v Biltmoru nebo do kterékoli jiné hotelové haly, nemají civět na lidi s červenýma očima, ani na lidi s jednou nohou nebo s nějakým jiným znetvořením.

Děvčata stejně civí a chlapci jsou ještě horší, jak na mě koukají, usmívají se a pošťuchují, a trousí poznámky, až se všichni rozesmějí, a já bych jim nejraději přerazil lopatku i smeták o hlavu, až by vytryskla krev a oni by prosili, ať je nechám, a slibovali, že už nikdy nebudou trousit poznámky o nikom, kdo má špatné oči.

Jednoho dne se ozve výkřik jedné z vysokoškolaček a ve chvilce je u ní maitre d’. Dívka pláče a on zvedá věci, které

36$

jsou na stole před ní, dívá se pod stůl a kroutí hlavou. Volá přes celou halu: McCourte, ihned sem pojd. Uklízel jsi kolem tohohle stolu?

Myslím, že ano.

Myslíš, že ano? Zatraceně, promiňte, slečno, copak to nevíš jistě?

Uklízel, pane.

Bral jsi odtud nějaký papírový ubrousek?

Uklízel jsem tady. Vysypal jsem popelníky.

Papírový ubrousek. Vzal jsi ho?

Nevím.

Tak já ti něco povím, McCourte. Tato mladá dáma je dcerou předsedy Traffic Clubu, který si u nás v hotelu pronajímá velké prostory, a měla papírový ubrousek s telefonním číslem jednoho mládence z Princetonu, a jestli ten kus papíru nenajdeš, bude se ti prdel vařit v horké vodě, odpusťte mi, slečno. Co jsi udělal s tím smetím, které jsi odnesl?

Je dole ve velkých odpadkových nádobách u kuchyně.

Dobrá. Tak tam jdi, najdi ten papír a nevracej se bez něho.

Dívka, která ztratila ubrousek, vzlyká a říká mi, že otec tady má velký vliv a že by nechtěla být na mém místě, kdybych ten papírek nenašel. Její přátelé se na mě dívají a já cítím, že mám tváře v jednom ohni stejně jako oči.

Maitre ď na mě znovu štěkne. Běž to najít, McCourte, a hlaš se tu zpátky.

Nádoby na odpadky u kuchyně přetékají a mně není jasné, jak mám najít malý papírek ztracený ve všem tom smetí, v lógru od kávy, mezi zbytky toustů, rybími kostmi, skořápkami od vajíček a ve slupkách od grapefruitů. Spustím se na kolena, přehrabuji a třídím smetí vidličkou z kuchyně, kde si zpívají a smějí se Portorikánci, tlučou do hrnců a já najednou nechápu, co tady dělám na kolenou.

Tak se zvednu, jdu do kuchyně a nevšímám si Portorikánců, kteří na mne volají: Frankie, Frankie, irskej hochu, chceš naučit španělácky. Najdu čistý ubrousek, napíšu na něj vymyšlené telefonní číslo, poskvrním ho kávou, předám

37$

ho maitrovi ď a ten ho dá dívce za nadšených výkřiků přátel kolem ní. Ona děkuje maitrovi ď a dá mu spropitné, celý dolar, a já jenom lituji toho, že nebudu přitom, až bude to číslo vytáčet.

(7)

Přišel dopis od matky, ve kterém sděluje, že doma nastaly zlé časy. Ví, že nemám velký plat a je mi vděčná za těch deset dolarů každý týden, ale nemohl bych přidat ještě pár dolarů na boty pro Michaela a Alphieho? Měla práci, když pečovala o jednoho starého muže, ale ten ji moc zklamal, protože nečekaně umřel, zatímco ona si myslela, že vydrží do Nového roku a doufala, že bude mít pár šilinků na boty a vánoční večeři, na šunku nebo něco, aby byly svátky trochu důstojné. Říká, že nemocní lidé by si neměli najímat lidi, aby o ně pečovali, a dávat jim falešnou naději na práci, když dobře vědí, že už jsou v posledním tažení. Kromě peněz, které posílám, teď nedostávají nic a vypadá to, že chudák Michael bude muset odejít ze školy hned, jak mu napřesrok bude čtrnáct, což je ostuda, a ona by ráda věděla, jestli jsme bojovali proti Angličanům kvůli tomu, aby polovina dětí v Irsku chodila po ulici, po poli a dobytčích cestách, a od země je přitom dělila jenom kůže.

Posílám jí deset dolarů z těch dvaatřiceti, které dostávám v hotelu Biltmore, ačkoli můj plat je spíš šestadvacet, když odečtu sociální zabezpečení a daň z příjmu. Po zaplacení nájemného mi zbyde dvacet dolarů a z těch dostává matka deset, takže mám deset dolarů na jídlo a na metro, když prší. Jinak chodím pěšky, abych ušetřil čtvrťák. Občas se rozšoupnu a jdu do kina na 68. ulici, a už se vyznám natolik, že umím do sálu propašovat tabulku čokolády Hershey nebo dva banány, což je ta nejlevnější strava na světě. Někdy, když si loupu banán, začnou se lidé z Park Avenue

38$

ofrňovat a šeptají jeden druhému: To je banán, co je tady cítit? a hrozí, že si budou stěžovat vedení kina.

Ale mně už je to jedno. Jestli si půjdou stěžovat uvaděči, já se s banánem na záchodě schovávat nebudu. Půjdu do Demokratické strany v hotelu Biltmore a řeknu jim, že jsem americký občan s irským přízvukem a proč mě otravují kvůli tomu, že jím banán při filmu s Gary Cooperem?

V Irsku sice přichází zima, ale tady je větší chladno a oblečení, které jsem si přivezl z domova, je v newyorské zimě k ničemu. Eddie Gilligan říká, že jestli tohle je všechno, v čem chodím na ulici, tak se nedožiju dvaceti. Říká, že jestli nejsem moc hrdý, můžu si zajít do toho velikého střediska Armády spásy ve West Side a pořídit si veškeré zimní oblečení, které potřebuji, za pár dolarů. Říká, že si musím koupit něco, v čem budu vypadat jako Američan a ne jako Paddy z bažin, jako sedlák, co tahá řepu.

Ale já teď do Armády spásy nemůžu, protože jsem matce poslal mezinárodní poštovní poukázkou patnáct dolarů, a nemůžu si ani chodit pro zbytky jídla k Portorikáncům do kuchyně v Biltmoru, protože by ode mne mohli dostat oční nemoc.

Eddie Gilligan povídá, že se mluvilo o mých očích. Zavolali si ho na personální oddělení, protože je odborovým tajemníkem, a řekli mu, že se nemám přibližovat ke kuchyni, protože bych se mohl dotknout ručníku nebo něčeho a způsobit tak, že by všichni portorikánští umývači nádobí a italští kuchaři napůl oslepli zánětem spojivek, nebo co to mám. Jediným důvodem, proč mě ještě nevyhodili, je to, že mě k nim poslala Demokratická strana, která jim platí náramné peníze za velké kanceláře, které si v hotelu pronajala. Eddie říká, že pan Carey je sice přísný šéf, ale za svými lidmi stojí a vykázal kádrováky do patřičných mezí. Řekl jim, že v okamžiku, kdy se pokusí propustit kluka se špatnýma očima, Demokratická strana se to dozví, a to bude konec hotelu Biltmore. Zažijou stávku, do které půjde celý

39$

zatracený Svaz hotelových zaměstnanců. Žádná pokojová služba. Žádné výtahy. Tlustý zmrdi budou muset chodit pěšky, říká Eddie, a pokojské přestanou dávat hajzlpapír na záchod. Představ si to, chlapče. Starý tlustý zmrdi budou kvůli tvým očím trčet na hajzlu a nebudou si mít čím utřít zadek.

Půjdeme do toho, říká Eddie, celý zatracený svaz. Zavřeme všechny hotely ve městě. Ale musím ti říct, že mi pro tebe dali jméno tohohle doktora na Lexington Avenue. Máš k němu zajít a za týden nahlásit, jak jseš na tom.

Ordinace je ve staré budově a musí se šlapat čtyři patra schodů. Děti pláčou a rádio hraje

Kluci, holky v jednom kole já s maminou O’Rourků protančíme říši světel na chodnících New Yorku.

Doktor mi říká: Pojď sem a sedni si na tuhle židli, co to máš s očima? Přišel sis pro brejle?

Mám nějakou infekci, pane doktore.

Ježíši, ano. A pořádnou infekci. Jak dlouho už ji máš?

Devět roků, pane doktore. Když mně bylo jedenáct, byl jsem s očima v nemocnici v Irsku.

Šťouchá mi do očí dřevíčkem a potírá je vatou, která se lepí k víčkům a nutí mě mrkat. Říká mi, abych přestal mrkat, jak si k čertu myslím, že mi má prohlédnout oči, když tady sedím a mrkám jako pošuk? Ale já si nemohu pomoct. Čím víc se mi v očích šťourá a čím víc je otírá, tím víc mrkám, až už se tak rozčílí, že vyhodí dřevíčko z okna i s vatou, která se na něj přilepila. Vytahuje zásuvky u stolu, nadává, a zase je zavírá, až najde malou láhev whisky a doutník, a to ho uvede do tak dobré nálady, že se posadí na stůl a směje se.

Pořád mrkáš, co? No, chlapče, koukám se do očí už sedmatřicet let, ale něco takového jsem ještě neviděl. Co jsi zač, Mexičan, nebo co?

40$

Ne, jsem Ir, pane doktore.

To, co máš v očích, v Irsku nemají. A zánět spojivek to taky není. Zánět spojivek znám. Je to něco jiného, a řeknu ti, že můžeš být šťastný, že ještě vidíš. To, co ty máš, jsem viděl u chlápků, kteří se vrátili z Pacifiku, z Nové Guineje a z takových míst. Byls někdy na Nové Guineji?

Ne, pane doktore.

Takže, především si musíš nechat dohola ostříhat hlavu. Máš nějaký druh infekčních lupů, jako ti chlápkové z Nové Guineje, a ty ti padají do očí. Vlasy musí pryč a hlavu si budeš každý den natírat mýdlem, které ti předepíšu. Musíš si drbat lebku, až bude svědit. Drbej si lebku, až se bude blýskat a pak se mi přijď ukázat. Dělá to deset dolarů, chlapče.

Mýdlo na recept stojí dva dolary a italský holič si účtuje dva dolary plus spropitné za to, že mi ostříhal vlasy a oholil hlavu. Říká, že je to do nebe volající hřích, oholit takovouhle hlavu, že kdyby on měl takové vlasy, museli by mu hlavu uříznout, aby je dostali, a že většina doktorů nerozezná hovno od krému na boty, ale jestli na tom trvám, on proti tomu nemůže nic namítat.

Podrží mi zrcadlo za hlavou, abych viděl, jak jsem plešatý na týle, a mně je samou hanbou na omdlení, holá lebka, uhry, zkažené zuby, a jestli se na mě na Lexington Avenue někdo jen podívá, strčím ho pod auto, protože mám vztek, že jsem se kdy vydal do Ameriky, která mě chce vypudit kvůli očím a nutí mě chodit po newyorských ulicích s hlavou jako koleno.

Ovšemže na mě lidé v ulicích civí, a já jim chci neomalené pohledy vracet a tvářit se výhružně, ale nejde to, když se mi žlutý hnis v očích smísil s kousíčky vaty a úplně mě oslepil. Obhlížím postranní ulice, hledám ty nejméně zalidněné a těmi kličkuji městem. Nejlepší ulice je Třetí avenue s nadzemkou, která rachotí nad hlavou, všude je stín, a lidé v barech si hledí svých starostí a svých záležitostí, a neočumují každý pár zhnisaných očí, který projde kolem. Lidé, kteří

41$

vycházejí z bank a obchodů s módním oblečením na vás vždycky zírají, ale lidé v barech sedí zamyšleně nad skleničkou a nevšimli by si vás, ani kdybyste šli po ulici a místo očí měli prázdné důlky.

Ovšemže paní Austinová vyhlíží z okna v suterénu. Sotva otevřu domovní dveře, už je na schodech a ptá se, co to mám s hlavou, jestli jsem neměl nějakou nehodu, jestli jsem se nepřipletl k požáru nebo něco podobného, a já bych jí nejraději odseknul: Vypadá snad tohle na požár? Místo toho říkám jenom, že jsem si ožehl vlasy v hotelové kuchyni a holič říkal, že bude lepší ostříhat je až u kořínků a nechat je vyrůst znova. Musím být k paní Austinové zdvořilý, protože by mi také mohla říct, ať se spakuju a vypadnu, a já bych byl na ulici, v sobotu, s hnědým kufrem, oholenou hlavou a s posledními třemi dolary, které mi říkají pane. No, jste mladý, povídá a jde zpátky dolů, a mně nezbývá nic jiného, než ležet na posteli a poslouchat lidi na ulici, jak si povídají a smějí se, a přemítat o tom, jaké to bude, až se v pondělí objevím v práci s hlavou dohola, i když dělám jenom to, co mi v hotelu řekli a co mi přikázal doktor.

Chodím se na sebe dívat do zrcadla v pokoji a pokaždé se vyděsím, když vidím, jak bílý mám skalp, a přál bych si, abych tu mohl zůstat, dokud mi vlasy nenarostou, ale mám hlad. Paní Austinová zakázala v pokoji jíst a pít, ale když padne soumrak, vypravím se na ulici a koupím si Sunday Times, které jsou dost velké na to, aby zakryly koblihu a pintu mléka před jejím ostřížím zrakem. Teď mi zbývají do pátku necelé dva dolary, a je teprve sobota. Když mě zastaví, řeknu jí: Proč bych si nemohl sníst koblihu a vypít pintu mléka, když mi doktor řekl, že mám nemoc z Nové Guineje a holič mi oholil hlavu na kost? Nechápu všechny ty filmy, ve kterých lidé mávají hvězd-natým praporem, tisknou si dlaně na prsa a hlásají celému světu, že tohle je země svobodných a domov statečných, když potom zjistíte, že nemůžete ani na Hamleta s citrónovým dortem a zázvorovou limonádou, ani s banánem,

42$

a že do podnájmu u paní Austinové nesmíte s žádným jídlem ani pitím.

Ale paní Austinová se neukáže. Domácí se zásadně neobjevují, když se jich zrovna nebojíte.

Nemůžu si číst Timesy, dokud si neopláchnu v koupelně oči teplou vodou a neotřu si je toaletním papírem, ale pak se mi krásně leží v posteli s novinami, koblihou a mlékem, až paní Austinová volá ze schodů dole a hudruje, že účet za elektriku vyskočí do nebe a jestli bych mohl laskavě zhasnout, že není žádná milionářka.

Sotva zhasnu, vzpomenu si, že je čas natřít si hlavu mazáním, ale pak si uvědomím, že když si lehnu, mazání bude na polštáři a já budu mít paní Austinovou znova na krku. Můžu jenom sedět s hlavou opřenou o železné čelo postele, na kterém zaběhlý pramínek mazání nevadí. Čelo postele sestává ze spirálek a kytiček s okvětními lístky, které trčí nahoru a znemožňují mi pořádně se vyspat, takže mi nezbývá, než vylézt z postele a spát na podlaze, proti čemuž nemůže paní Austinová nic namítat.

V pondělí ráno mám na píchačkách vzkaz, že se mám hlásit v devatenáctém patře. Eddie Gilligan říká, ať to neberu osobně, ale že už mě v hotelové hale nechtějí, když mám ty špatné oči a teď ještě holou hlavu. Je všeobecně známo, že lidé, kteří přijdou náhle o vlasy, na tomhle světě dlouho nebudou, i kdyby si stoupli uprostřed hotelové haly a prohlásili, že přišli od holiče. Lidé chtějí věřit nejhoršímu, chodí na personální oddělení a říkají: Špatné oči, holá hlava, dejte si tyhle dvě věci dohromady a vyjdou vám problémy s hosty v hale. Až mi vlasy dorostou a oči se vyčistí, vezmou mě zpátky a mohl bych i sklízet ze stolů a dostávat spropitné, ze kterého bych mohl podporovat rodinu v Limericku ve velkém stylu, ale teď, s touhle hlavou a s těmahle očima, to zkrátka nejde.

43$

(8)

Eddie Gilligan pracuje v devatenáctém patře se svým bratrem Joem. Naším úkolem je připravovat salónky k oficiálním obědům a zasedáním, a taneční sál k banketům a svatebním hostinám, a Joe nám při tom není moc platný, protože má ruce a prsty doslova olšový. Obchází kolem s dlouhým koštětem v jedné ruce a s cigaretou ve druhé a předstírá, že má moc práce, ale většinu času tráví na záchodě, nebo kouří společně s Diggerem Moonem, kobercářem, jenž o sobě tvrdí, že je Indián Černonožec a dokáže položit koberec rychleji a těsněji než kdokoli ve Spojených státech amerických, pokud ovšem v sobě nemá pár piv, a pak je třeba dát si pozor, protože to se rozpomene na utrpení svého lidu. Když Digger vzpomíná na utrpení svého lidu, může se bavit jedině s Joem Gilliganem, protože Joe sám trpí artritidou a Digger říká, že mu Joe rozumí. Když máte tak těžkou artritidu, že si stěží dokážete utřít zadek, tak máte pochopení pro každou bolest. Tak to Digger říká, a když zrovna nechodí z jednoho patra do druhého a neklade nebo nestahuje koberce, sedí se zkříženýma nohama na podlaze v kobercárně a trpí společně s Joem, jeden trpí minulostí, druhý artritidou. Nikdo si netroufne Diggera nebo Joa honit, protože každý v Biltmoru jejich trápení zná, a oni mohou prosedět celé dny v kobercárně nebo si zajít přes ulici do McAnrťs Baru, aby svou bolest utišili. Pan Carey sám trpí na špatné trávení. Ráno při inspekci trpí po snídani, kterou mu uvařila žena, a při odpolední obchůzce trpí po obědě, který mu zabalila s sebou. Říká Eddiemu, že jeho paní je nádherná žena, jediná, kterou kdy miloval, ale pomalu ho zabíjí, a sama na tom není o moc líp, protože má nohy celé oteklé od revma. Eddie říká panu Careyovi, že jeho žena je na tom taky špatně, po čtyřech potratech, a teď jí navíc zjistili krevní nález, se kterým si doktoři nevědí rady. Ráno před výročním banketem Americko-Irské historické společnosti, když už je všechno připravené, stojí Eddie a pan Carey u vchodu

44$

do tanečního sálu v devatenáctém patře, Eddie kouří cigaretu a pan Carey má na sobě dvouřadové sako, které mu dokonale padne, takže se zdá, že má břicho menší než ve skutečnosti, a to břicho si hladí, aby utišil bolest. Eddie říká panu Careyovi, že nikdy nekouřil, dokud to neschytal na pláži Omaha, a zatímco tam ležel a čekal na lapiduchy, nějaký čurozvěst, odpusťte, pane Careyi, mu vrazil do pusy cigaretu. Dal si z té cigarety šluka, a jak tam ležel na pláži Omaha a střeva mu visela ven, byla to taková úleva, že od té doby kouří, a i když se snažil přestat, ví Pámbů, jak se snažil, nejde to. Do dveří napochoduje Digger Moon s obrovským kobercem na rameni a říká Eddiemu, že se něco musí udělat s jeho bratrem Joem, že ten prevít ubohá trpí víc než sedm indiánských kmenů dohromady a Digger že o utrpení něco ví, protože sloužil u pěchoty na všech bojištích zkurveného Pacifiku, kde si vyžral všechno, co na ně Japíci políčili, malárii, všechno. Eddie říká: Jó, jó, o Joeovi že ví a že ho lituje, je to koneckonců jeho bratr, ale sám má svých starostí dost se ženou, jejími potraty a krevním nálezem, a se svými vlastními střevy zašmodrchanými od toho, jak mu je mizerně zandali zpátky, a o Joea si taky dělá starost, protože míchá alkohol a všechny možné léky na utišení bolesti dohromady. Pan Carey říhne a zasténá a Digger povídá: Pořád ještě jíte ty sračky?, protože Digger se nebojí pana Careye ani nikoho jiného. Když jste jednou slavný kobercář, můžete říkat komukoli cokoli, a kdyby vás vyhodili, tak je tu vždycky volné místo v hotelu Commodore nebo v hotelu Roosevelt, nebo dokonce, ano, v samotném Waldorf-Astoria, kam už chtějí Diggera dávno přetáhnout. Některé dny je Digger tak přemožen utrpením svého lidu, že odmítá natáhnout jediný koberec, a když ho ani potom pan Carey nevyhodí, říká Digger: Je to jasný Bílý muž se bez nás Indiánů neobejde. Bílý muž musí mít Irokéze, kteří dokážou tancovat na ocelových traverzách v šedesátém patře mrakodrapu. Bílý muž musí mít Černonožce, aby měl dobře položený koberec. Pokaždé, když Digger slyší pana Careye říhat, po

45$

vídá mu, aby přestal jíst ty sračky a dal si pořádné pivo, protože pivo nikdy nikomu neublížilo, kdežto sendviče paní Careyové pana Careye zabíjejí. Digger říká panu Careyovi, že má o ženách teorii, že jsou jako černé vdovy, pavoučice, které zabíjejí samečky po tom, co si zašukaly, a ukousnou jim jejich blbou hlavu, že ženským na chlapech nezáleží, když už jsou ve věku, že nemůžou mít děti a chlapi jsou jim k ničemu, leda když sednou na koně a zaútočí na jiný kmen. Eddie Gilligan říká, že by vypadal jako naprostý debil, kdyby jel na koni po Madison Avenue útočit na jiný kmen, a Digger říká, že to je přesně to, co má na mysli. Říká, že chlap je na tomhle světě proto, aby si maloval tvář, jezdil na koni, házel oštěpem a vyvraždoval jiné kmeny, a když Eddie říká: Ále prdlajs, odpoví mu Digger: Ále, prdlajs ani hovno, Eddie, vždyť co vlastně děláš? Celý život tady prostíráš na obědy a na svatby. Je tohle život pro chlapa? Eddie pokrčí rameny, vyfoukne kouř, a když se Digger prudce otočí, aby odešel, zachytí pana Careye a Eddieho koncem koberce a odstrčí je půldruhého metru do sálu.

Je to náhoda a nikdo neřekne ani slovo, ale stejně Diggera obdivuju, jak si vede v životě a nestará se ani šumařův prd jako strýček Pa v Limericku, a to jen proto, že nikdo neumí položit koberec jako on. Chtěl bych být jako Digger, ale bez koberců. Koberce nesnáším.

Kdybych měl peníze, koupil bych si baterku a četl až do svítání. V Americe se baterce říká elektrická svítilna. Sušence se říká keks, žemle je rohlík. Cukrárně se říká pekařství a sekaná je mleté maso. Muži nosí kalhoty místo nohavic a říkají dokonce, že jedna kalhota je kratší než druhá, což je pitomost. Když slyším, jak říkají kalhoty, tak mě chytá amok. Výtah je zdviž, a když chcete na WC nebo na záchod, musíte říct koupelna, i přesto, že tam po nějaké koupelně není ani stopy. A nikdo v Americe neumírá. Američani zesnou, nebo opustí tento svět, a když někdo umře, tělo, jemuž říkají ostatky, odvezou do pohřebního ústavu, kde lidé je

46$

nom stojí kolem a nikdo nevypráví žádný příběh, ani nepije, a pak ho převezou v truhle, aby bylo uloženo do země. Zásadně neříkají rakev a zásadně neříkají pohřbít. Nikdy neřeknou hřbitov. Místo posledního odpočinku zní lépe.

Kdybych měl peníze, koupil bych si klobouk a šel ven, ale s plešatou hlavou nemůžu courat po manhattanských ulicích, protože lidi by si mohli myslet, že vidí sněhovou kouli na vychrtlých ramenou. Za týden, až mi hlava ztmavne novými vlasy, budu zase moci vycházet a paní Austinová s tím nic nenadělá. To mě blaží, když ležím v posteli a myslím na to, co můžu dělat a do čeho mi nikdo nemůže zasahovat. To nám říkával pan O’Halloran, ředitel školy v Limericku: Vaše hlava je pokladnice, kterou si musíte naplnit až po okraj, a je to to jediné, co máte a do čeho vám nikdo na světě nemůže zasahovat.

New York býval městem mých snů, ale co v něm žiju, sny jsou ty tam a vůbec to není, co jsem očekával. Nikdy jsem si nemyslel, že budu obcházet hotelovou halu, uklízet po lidech a drhnout záchodové mísy. Jak bych mohl napsat matce nebo někomu v Limericku, že v téhle bohaté zemi žiji se dvěma dolary, které mi mají vydržet týden, s plešatou hlavou a zanícenýma očima a s domácí, která mi nedovolí svítit? Jak bych jim vysvětloval, že musím jíst denně banány, nejlevnější jídlo na světě, protože mně v hotelu nedovolí zajít do kuchyně pro zbytky, aby ode mne Portorikánci ná-hodou nechytli infekci z Nové Guineje. V životě by mi nevěřili. To vyprávěj někomu jinému, říkali by a smáli by se, protože stačí se podívat na filmy a vidíte, jak jsou na tom Američani dobře už jen podle toho, jak se nimrají v jídle, nechávají zbytky a odstrkují talíř. Člověk ani nemůže litovat Američany, kteří mají být ve filmu chudí, jako třeba v Hroznech hněvu, když je všude sucho a oni se musejí odstěhovat do Kalifornie. Tam jsou alespoň v suchu a teple. Strýček Pa Keating říkával, že kdybychom měli v Irsku Kalifornii, celá země by se tam nahrnula, všichni by jedli pomeranče a celé dny by se koupali. Když žijete v Irsku, tak se vám nechce

47$

věřit, že jsou v Americe chudáci, protože vidíte Iry, kteří se vracejí, navrátili Yankové se jim říká, a poznáte je už na hony s jejich tlustými zadky, jak se kolébají po O’Connell Street v těsně opnutých kalhotách v barvách, jaké v Irsku nevidíte, modrých, růžových, světle zelených a dokonce se záblesky hnědofialové. Všichni se předvádějí, jací jsou boháči, mluví s nosovým přízvukem o svých ledničkách a autech, a když zajdou do hospody, objednávají si americké drinky, o jakých nikdy nikdo neslyšel, koktejly prosím pěkně, ačkoli když se budete takhle chovat v limerické hospodě, barman vás hned usadí a připomene vám, jak jste odcházel do Ameriky a zadek vám lezl z kalhot, takže nedělej vlny, Micku, já tě znal ještě když ti z nosu visel sopel až ke kolenům. Opravdové Yanky poznáte taky, ve světlých barvách a s tlustými zadky, a podle toho, jak se rozhlížejí kolem, usmívají se a dávají pence otrhaným dětem. Skuteční Yankové ale nedělají vlny. Ti to nemají zapotřebí, když přišli ze země, kde všichni mají všechno.

Když mě paní Austinová nenechá svítit, tak ještě pořád můžu sedět na posteli, nebo si lehnout, nebo si můžu rozmyslet, jestli zůstanu, nebo půjdu ven. Dneska večer ven nepůjdu kvůli oholené hlavě, ale nevadí mi to, protože doma si v duchu můžu pustit film o Limericku. To je největší objev, který jsem učinil při svém polehávání v pokoji, že nemůžu-li číst kvůli očím, nebo proto, že paní Austinová hudruje kvůli světlu, můžu si pustit v hlavě film, jaký mě napadne. Když je tady půlnoc, v Limericku je pět ráno a já si představím mámu a bratry, jak spí se psem Luckým, který vrčí na celý svět, a strýčka Aba Sheehana, jak chrápe v posteli po všech těch pintách piva, které vypil včera večer, a jak prdí po tom, co snědl velikou porci smažené ryby s pomfrity.

Vznáším se nad Limerickem a pozoruji lidi, jak se trousí ulicemi na první nedělní mši. Vcházím a vycházím z kostelů, obchodů, hospod, hřbitovů a pozoruji lidi v nemocnici v Městském domově, jak spí, nebo jak sténají bolestí. Je to kouzelné, vracet se v duchu do Limericku, přestože mi to vhání

48$

slzy do očí. Je to těžké, procházet uličkami chudáků, nahlížet do domů, poslouchat děti, jak pláčou, a ženy, jak zatápějí pod konvicemi s vodou na čaj, k snídani s kouskem chleba. Je to těžké dívat se na děti, které se třesou zimou, když musí vylézt z postele, aby šly do školy nebo na mši, a v domě není žádné topení, jaké máme tady v New Yorku, s radiátory, které se rozezpívají v šest ráno. Nejraději bych limerické uličky vyprázdnil, odvezl všechny ty chudáky do Ameriky, usadil je v domech s topením, dal jim teplé oblečení a boty a nechal je nacpat se ovesnou kaší s párky. Jednou vydělám miliony, odvezu všechny tyhle chudáky do Ameriky a pošlu je zase zpátky do Limericku s tlustými zadky, aby se mohli kolébat nahoru a dolů po O’Connell Street oblečení ve světlých barvách.

V posteli můžu dělat, co chci. Můžu snít o Limericku, nebo si to dělat sám, přestože je to hřích, a paní Austinová se to nikdy nedoví. Nikdo se to nikdy nedoví, ledaže bych šel ke zpovědi, a na to už jsem příliš obtěžkán hříchy.

Jindy v noci, když už mám vlasy na hlavě a žádné peníze, procházím se po Manhattanu. Vůbec mi to nevadí, protože ulice jsou stejně živé jako kterýkoli film v kině na 68. ulici. Za rohem vždycky houká sanitka nebo policejní auto a někdy houkají dohromady a vy poznáte, že hoří. Lidé vždycky dávají pozor, kde hasičské auto zpomaluje, aby věděli, ke kterému jít bloku a kde vyhlížet kouř a plameny. Když je někdo v okně a chystá se vyskočit, tak je to ještě víc vzrušující. Sanitka čeká dole a bliká a policisté říkají lidem, ať ustoupí stranou. To je hlavním úkolem policistů v New Yorku, říkat lidem, ať ustoupí. Jsou hrozně důležití s pistolemi a obušky, ale opravdickým hrdinou je hasič, hlavně když leze po žebříku a vytahuje dítě z okna. Zachraňují i staré lidi s berlemi, kteří na sobě mají jenom noční košili, ale nejlepší je, když je to malá holčička, která si cucá palec a položí si kudrnatou hlavičku na hasičovo široké rameno. To potom všichni fandíme, díváme se jeden na druhého a víme, že jsme šťastní z toho samého důvodu.

49$

A kvůli tomu také na druhý den listujeme v Daily News, jestli se tam náhodou nenajdeme na fotce s odvážným hasičem a kudrnatou holčičkou.

(9)

Paní Austinová říká, že její sestra Hannah, která si vzala Ira, přijde na krátkou vánoční návštěvu, než půjdou k ní domů do Brooklynu, a ráda by mě poznala. Dáme si chlebíčky a připijeme si k Vánocům, aby Hannah na chvilku zapomněla na trápení, které má s tím bláznivým Irčanem. Paní Austinová sama nechápe, proč chce Hannah trávit vánoční večer s někým, jako jsem já, taky Irčanem, ale vždycky byla trochu divná a třeba má nakonec Iry ráda. Matka je dávno varovala, už ve Švédsku před více než dvaceti lety, věřil byste tomu, aby se držely dál od Irů a od Židů, říkala jim, aby se vdaly za svoje lidi, a paní Austinová se nestydí mi říct, že její manžel Eugene byl napůl Švéd, napůl Maďar, který se v životě nenapil, i když rád jedl a to ho nakonec zabilo. Nestydí se mi říct, že když umíral, byl už tak tlustý, že se nevešel do baráku, a když zrovna nenavařila, vyjedl ledničku. A když si pořídili televizi, tak to byl jeho konec. Seděl u televize, jedl a pil, a tolik se strachoval o stav světa, až se mu zčistajasna zastavilo srdce. Moc jí schází a nemá to lehké, po třiadvaceti letech, zvlášť když neměli děti. Její sestra Hannah má dětí pět, protože ji Irčan nenechá chvilku na pokoji, dá si pár kořalek a už na ni skočí, zkrátka typický irský katolík. Eugene takový nebyl, měl k ní ohledy. Každopádně mě bude na Štědrý den čekat, až budu mít po práci.

Ten den si pan Carey pozve hotelové podomky a čtyři hlavní pokojské do kanceláře na vánoční přípitek. Má tam láhev whiskey Paddy’s Irish a láhev Four Roses, které se ale Digger Moon ani nedotkne. Nejde mu do hlavy, jak může někdo pít takové chcanky jako Four Roses, když může mít pořádnou whiskey, tu nejlepší, co pochází z Irska. Pan Ca—

50$

rey si přes dvouřadový oblek masíruje břicho a říká, že jemu je to jedno, on nemůže pít nic. Zabilo by ho to. Ale vy se klidně napijte, veselé Vánoce, a kdoví, co přinese příští rok.

Joe Gilligan se už usmívá, protože nasával celý den z placatky, kterou nosí v zadní kapse, a jejíž obsah společně s artritidou jsou příčinou jeho klopýtavé chůze. Pan Carey mu říká: Posad se, Joe, tady na mojí židli, a když se chce Joe posadit, tak hlasitě zaúpí a na tváři má slzy. Vedoucí pokojských paní Hynesová jde k němu, vezme mu hlavu do náručí, hladí ho a houpá. Ach, chudáčku Joe, chudáčku Joe, říká mu, jak ti mohl dobrotivý Bůh takhle zkroutit kosti po tom všem, co jsi za války udělal pro Ameriku. Digger Moon říká, že právě ve válce Joe tu artritidu chytil, v pitomým Pacifiku, kde jsou všechny zatracený nemoci, který existují. Pamatuj si, Joe, že tu artritidu ti nasadili ty zatracený Japíci, stejně jako mně nasadili malárii. Od tý doby už nejsme stejný jako dřív, Joe, ani ty, ani já. Pan Carey mu povídá, ať se mírní s těmi výrazy, že jsou tady dámy, a Digger říká, dobrá, pane Carey, poslechnu vás, když jsou ty zatracený Vánoce. Paní Hynesová říká: Správně, jsou Vánoce, musíme se navzájem milovat a odpouštět svým nepřátelům. Digger říká: Odpustím hovno. Bílýmu muži neodpustím a Japíkům taky neodpustím. Ale tobě, Joe, odpustím. Ty jsi s tou zatracenou artritidou trpěl víc než deset indiánských kmenů. Popadne Joa za ruku a potřásá jí a Joe skučí bolestí a pan Carey říká: Diggere, Diggere. Paní Hynesová říká: Pro lásku Boží, ber přece ohledy na tu Joeovu artritidu. Digger říká: Pardon, madam, já beru na Joeovu artritidu ty největší ohledy, a aby to potvrdil, přidrží Joemu u rtů velkou sklenici Paddy”s Irish.

Eddie Gilligan stojí s velkou sklenicí naproti nim v rohu a já nechápu, proč se jen dívá a nic neříká, když celý svět má o jeho bratra takovou péči. Vím, že má svých starostí dost, když má jeho žena otravu krve, ale nepochopím, proč si alespoň nestoupne k bratrovi blíž.

Jerry Kerrisk mi šeptá, že bychom měli z téhle bláznivé sestavy vypadnout a jít na pivo. Nechci utrácet peníze po

51$

barech, když je na tom teď máma tak špatně, ale jsou Vánoce a já mám po té whiskey, kterou jsem vypil, lepší pocit ze sebe samého a ze světa vůbec, a proč bych na sebe nemohl být hodný Je to prvně v životě, co jsem pil whiskey jako chlap, a teď sedím v baru s Jerrym a můžu mluvit bez toho, abych se trápil kvůli očím nebo něčemu jinému. Ptám se Jerryho, proč je Eddie Gilligan na bratra takový studený čumák.

Ženské, říká Jerry. Když Eddieho odvedli, byl zasnoubený s jedním děvčetem, a mezitím co byl pryč, zamiloval se do ní Joe a ona do něho, a když poslala Eddiemu zpátky snubní prstýnek, tak mu prdlo v kouli a prohlásil, že v momentě, kdy Joea potká, tak ho zabije. Ale Eddieho poslali do Evropy a Joea do Pacifiku, a oba měli plné ruce práce se zabíjením jiných lidí, a zatímco byli pryč, tak Joeova žena, ta, co si ji měl vzít Eddie, začala pít a teď dělá Joeovi ze života peklo. Eddie říká, že to je trest za to, že mu ten hajzl přebral děvče. Sám si v armádě namluvil pěknou italskou holku od Ženských vojenských sborů, ale ta teď má otravu krve a člověka musí napadnout, že nad celou Gilliganovic rodinou visí nějaké prokletí.

Jerry říká, že irské matky mají koneckonců pravdu. Lidi si mají brát vlastní plemeno, irské katolíky, a dávat si pozor, aby to nebyli alkoholici nebo Italky s otravou krve.

Směje se, když to říká, ale v očích má vážný výraz, a já neříkám nic, protože si osobně nechci vzít irskou katoličku a strávit zbytek života tím, že budu vláčet děti ke zpovědi a ke svatému přijímání, a pokaždé, když potkám kněze, říkat: Ano, otče, jistě, otče.

Jerry chce v baru zůstat a pít dál pivo, a naštve ho, když mu řeknu, že musím jít na návštěvu k paní Austinové a její sestře Hannah. Proč bych měl trávit Štědrý večer se dvěma Švédkama, kterým je nejmíň čtyřicet, když si můžu bezvadně užít s děvčaty z Mayo a z Kerry v Irlanďs Thirty Two? Proč?

Na to mu odpovědět neumím, protože sám nevím, kde chci být nebo co mám dělat. S tímhle se člověk v Americe

52$

vyrovnává na každém kroku, pořád se musí rozhodovat.

V Limericku jsem věděl, co mám dělat, a uměl jsem na všechno odpovědět, ale tohle je můj první Štědrý den v New Yorku a na jednu stranu mě táhne Jerry Kerrisk do Irelanďs Thirty Two a slibuje děvčata z Mayo a Kerry, a na druhou stranu mě táhnou dvě staré Švédky, jedna věčně číhá v okně pro případ, že bych chtěl domů pronést jídlo nebo pití, druhá je nešťastná ze svého irského manžela a kdoví, co jí vleze do hlavy. Bojím se, že když nepůjdu k paní Austinové, mohla by se naštvat a vyhodit mě, a já budu na Štědrý večer na ulici s hnědým kufrem a pár dolary, které mi zbyly po tom, co jsem poslal domů peníze, zaplatil činži, a teď tady v tomhle baru kupuju jedno pivo za druhým. Nemůžu si po tom všem dovolit utrácet celý večer za pivo pro irská děvčata a to Jerry pochopí a přestane se zlobit. Ví, že peníze se mají posílat domů. Šťastné Vánoce, říká a směje se, vsadím se, že s těmi starými Švédkami zažiješ divokou noc. Barman má uši nastražené a povídá: Dej si na ty švédský randidla bacha. Budou tě napájet tím jejich národním pitím, glugem, a když tenhle dryják vypiješ, tak nerozeznáš Štědrý večer od svátku Neposkvrněného početí. Je to černý a hustý a chce to silný žaludek, a ještě tě k tomu budou nutit jíst všemožný ryby, syrový ryby, slanečky, uzenáče, nejrůznější druhy ryb, který bys nedal ani kočce. Jak Švédové vypijou glug, tak zcvoknou a myslí si, že jsou znova Vikingové jako za starých časů.

Jerry říká, že nevěděl, že Švédové jsou Vikingové. Myslel si, že na to musí být člověk Dán. Vůbec ne, říká barman. Všichni tihle lidé ze severu byli Vikingové. Všude, kde byl led, jsi mohl vidět Vikinga.

Jerry říká, že to je obdivuhodné, co všechno lidé vědí, a barman povídá: Já bych ti mohl vyprávět.

Jerry objedná ještě jedno pivo na cestu a já ho vypiju, ačkoli nevím, co to se mnou udělá, když jsem měl dvě velké whiskey v kanceláři pana Careye a čtyři piva tady s Jerrym. Není mi jasné, jak zvládnu pít celý večer glug se všemi těmi rybami, jestliže se barmanova předpověď ukáže jako správná.

53$

Jdeme po Třetí avenue a zpíváme si „Nenechávej mě za plotem”, kolem pospíchají lidé celí splašení z Vánoc a jenom po nás přísně koukají. Všude tancují vánoční světla, ale u Bloomingdalů už světla tancují tak divoce, že se musím opřít o sloup nadzemky a zvracím. Jerry mi tlačí na žaludek pěstí. Vyblej všechno, říká, abys měl dost místa na glug, a zítra z tebe bude nový člověk. Pak říká glug, glug, glug a směje se tak, že přehluší všechen rámus na ulici, až ho málem porazí auto a strážník nám říká, ať koukáme pokračovat v krasojízdě, že bychom se měli zatraceně stydět a že dva irští mládenci by měli mít víc úcty k narození Spasitele.

Na Šedesáté šesté ulici je malá jídelna a Jerry říká, že bych si měl dát kávu, abych se dal dohromady, než půjdu ke Švédkám, že to zaplatí. Sedíme u pultu a on říká, že nehodlá dřít zbytek života jak barevnej v hotelu Biltmore. Nehodlá skončit jako Gilliganové, kteří bojovali za USA, a co z toho kurva mají? Artritidu a manželky alkoholičky a s otravou krve, to z toho mají. Kdepak, Jerry má na konci května namířeno do Catskill Mountains na Den obětí války, do Irských Alp. Je tam spousta práce, bude dělat číšníka, sklízet ze stolů, všechno možné, a přijde si na pěkné spropitné. Jsou tam také židovské podniky, ale v těch se se spropitným nepřetrhnou, protože platí všechno dopředu, aby nemuseli nosit hotovost. Irové pijou a zapomínají peníze na stole nebo na zemi a co uklidíš, to je tvoje. Někdy se vrátí a dělají kravál, ale ty jsi nic neviděl. Ty nic nevíš. Ty jenom zametáš a za to jsi placený. Nevěří ti pochopitelně ani slovo a říkají, že jsi lhář a kdesi cosi o tvojí matce, ale není jim to nic platné a můžou tak leda jít jinam. V Catskills je spousta holek.

V některých podnicích mají zahradní parket a stačí jenom, abys při valčíku nasměroval svoji Mary do lesíčka, a než se naděješ, už jseš ve stavu smrtelného hříchu. Jak se irské holky jednou dostanou do Catskills, jsou jako puštěné ze řetězu. Ve městě si neužijou, tam dělají v nóbl podnicích jako u Schrafftů, nosí černé šatičky a bílé zástěrky, a to je samé: Ano, madam, jistě, madam, není kaše moc puckatá?, ale jak

54$

je dostaneš do hor, mrouskaly by jako kočky, vlítnou do toho raz dva, hnedle jsou v jínáči, a dřív, než zjistí, která bije, tak už tucty Seanů a Kevinů vlečou prdel uličkou, kněží se na ně mračí a starší bráchové těch holek jim hrozí pěstí.

Chtěl bych sedět s Jerrym v jídelně celou noc a poslouchat, jak vypráví o irských děvčatech v Catskills, ale hostinský říká, že je Štědrý večer a on zavírá z úcty před křesťanskými zákazníky, přestože je Řek a jeho Vánoce tohle vlastně nejsou. Jerry chce vědět, jak to, že to nejsou jeho Vánoce, když se stačí podívat z okna, aby to každý viděl, ale Řek povídá: My jsme jiní.

To Jerrymu stačí, protože se o takových věcech nehádá, a to se mi na něm líbí, jak si vede v životě, dá si pivo, sní o zlatých časech v Catskills a nehádá se s Řeky o Vánocích. Chtěl bych být jako on, ale vzadu v hlavě mi sedí černý mrak, čekají na mě Švédky s glugem, nebo dopis od mámy, ve kterém děkuje za těch pár dolarů, za které budou mít Michael a Alphie boty a s pomocí Boží a jeho požehnané matky pěknou husičku na Boží Hod. Nikdy nenapíše, že by potřebovala boty pro sebe, a jak na tohle začnu myslet, vím, že se mi vzadu v hlavě usadí další černý mrak. Přál bych si mít tam malou přepážku, kterou bych mohl odsunout a pustit mraky ven, ale nemám ji a budu muset přijít na jiný způsob, jak ty mraky přestat sbírat.

Řek povídá: Dobrou noc, pánové, a jestli bychom nechtěli nějaké včerejší koblihy. Vemte si je, jinak je vyhodím. Jerry říká, že si jednu sní, než dojde do Irelanďs Thirty Two, kde si dá porci nakládaného hovězího se zelím a moučnými bílými bramborami. Řek naplní pytlík koblihami a cukrovím a povídá mi, že vypadám, jako že by mně neuškodilo, kdybych se pořádné najedl, a ať si pytlík vezmu.

Jerry se se mnou rozloučí na Šedesáté osmé, ale já bych šel nejradši s ním. Celý den se o mě pokouší závrať a to to ještě neskončilo, když na mě čekají Švédky, míchají glug a porcují syrové ryby. Když na to pomyslím, musím znova zvracet na ulici a lidi chodí kolem ve vánočním spěchu, zne

55$

chuceně vykřikují, obcházejí mne a říkají malým dětem: Nedívej se na toho ošklivého chlapa. Je opilý. Chci jim říct, ať proti mně neštvou malé děti. Chci jim říct, že tohle nemívám ve zvyku. Vzadu v hlavě mám černé mraky, máma má sice husičku, ale potřebuje boty.

Ale nemá to cenu, bavit se s lidmi s balíčky a s dětmi, které vedou za ruku, když jim v hlavě zvoní koledy, protože jdou domů, do rozzářených bytů, a vědí, že Bůh je na nebesích a svět je v pořádku, jak říká básník.

Paní Austinová otevře dveře. Jé, podívej se Hannah, pan McCourt nám přinesl celý pytlík koblih a cukroví. Hannah mi zlehka zamává z gauče a povídá: To je hezké, člověk nikdy neví, kdy se může hodit pytlík koblih. Vždycky jsem si myslela, že Irové chodí s flaškou, ale ty jsi jiný. Dej tomu chlapci napít, Stephanie.

Hannah pije červené víno, ale paní Austinová jde ke stolu, na kterém stojí mísa, a nalije mi naběračkou sklenici černého pití, glug. Zase se mi zvedne žaludek, ale musím ho uhlídat.

Posaď se, říká Hannah. Něco ti řeknu, irský chlapečku. Já na tu vaši verbež kašlu. Možná se umíš chovat, sestra říká, že jsi milý, přinesl jsi koblihy, ale pod tou slupkou jsi jedno velký hovno.

Hannah, prosím tě, říká paní Austinová.

Jaképak Hannah, prosím tě. Co ten váš pronárod dělá jiného, než že chlastá? Stephanie, dej mu kus ryby, pořádné švédské jídlo. Ksicht má jak měsíček. Je mi z tebe blbě, ty irčanský robě. Aha, slyšíš tu poezii?

Kdáká nadšením nad svým veršem a já nevím, co mám dělat, s glugem v jedné ruce, do druhé mi paní Austinová strká rybu. Paní Austinová pije glug také, potácí se k míse na stole a od mísy ke gauči, kde Hannah zvedá skleničku, že chce ještě víno. Vysrkne víno a upřeně se na mě podívá. Byla jsem dítě, když jsem si vzala toho irskýho lotra, říká. Devatenáct mi bylo. Jak je to dlouho? Kristepane, jednadvacet let. Kolik je tobě, Stephanie? Čtyřicet pryč? Zničila jsem si s tím irským hajzlem život. A co ty tady děláš? Kdo tě poslal?

56$

Paní Austinová.

Paní Austinová. Paní Austinová. Říkej něco, ty hovno na botě. Vypij si glug a povídej.

Paní Austinová přede mnou mává sklenicí s glugem. Pojď, Eugene, pudeme spát.

Ale já nejsem Eugene, paní Austinová.

Ach.

Otočí se, odvrávorá do vedlejšího pokoje a Hannah začne kdákat nanovo: Vidíš to. Pořád ještě neví, že je vdova. Kéž bych já, k čertu, byla vdova.

Glug, který jsem vypil, se mi zvedá v žaludku a já chci vyběhnout na ulici, ale na dveřích jsou tři zámky a já se pozvracím ještě na chodbě v suterénu. Hannah vyskočí z gauče a říká mi, ať jdu do kuchyně, vezmu hadr a mýdlo a vytřu ten bordel, copak nevíš, prokrista, že je Štědrý večer, takhle ty se odvděčuješ své dobrotivé hostitelce.

Jdu s ukapávajícím hadrem z kuchyně ke dveřím, vytřu jím podlahu, vyždímu ho a vyperu ve výlevce v kuchyni, a zase znova. Hannah mě pohladí po rameni, políbí mě na ucho a říká, že vlastně nejsem až tak hrozný Irčan, že mě museli dobře vychovat, když po sobě dokážu takhle uklidit. Říká, ať si vezmu, co chci, ať si dám glug, rybu, nebo i jednu svoji koblihu, ale já dám hadr tam, kde jsem ho vzal a jdu pryč kolem Hannah a říkám si, že když jsem vytřel, nemusím už poslouchat ji ani nikoho podobného. Volá na mne: Kam jdeš? Kam si, k čertu, myslíš, že jdeš? ale já už jsem na schodech do svého pokoje, do postele, pustím si rádio a poslouchám koledy, svět se kolem mě točí a já nechápu, co budu dělat zbytek života v Americe. Kdybych napsal někomu do Limericku o Štědrém večeru v New Yorku, řekli by, že si vymýšlím. Mysleli by si, že New York je jeden velký blázinec.

Ráno někdo klepe na dveře a je to paní Austinová v černých brýlích. Hannah stojí dole na schodech a má taky černé brýle. Paní Austinová povídá, že slyšela, že se mi u ní doma udělalo špatně, ale že ji ani sestru nemůžu vinit, pro

57$

tože mi obě chtěly předvést tradiční švédskou pohostinnost, ale když jsem se rozhodl dostavit se na jejich večírek ve stavu, v jakém jsem byl, tak je nikdo nemůže vinit, a že je to velká škoda, protože nechtěly nic jiného, než opravdové Vánoce, a chtěla jsem vám pouze sdělit, pane McCourte, že se nám vaše chování ani za mák nelíbí, nemám pravdu, Hannah?

Dole se Hannah rozkašle, jak potahuje z cigarety.

Jdou zpátky dolů po schodech a já chci za paní Austinovou zavolat, jestli by mi nedala koblihu z pytlíku od Řeka, protože mám úplně prázdný žaludek ze všeho toho zvracení včera večer, ale ony už jsou ze dveří venku a oknem vidím, jak nakládají vánoční dárky do auta a odjíždějí pryč.

Můžu stát u okna celý den a pozorovat šťastné lidi, kteří vedou děti a razí do kostela, jak se říká v Americe, nebo můžu sedět na posteli se Zločinem a trestem a číst si o tom, co má Raskolnikov za lubem, ale to by ve mně zas probudilo všechny možné viny, na což nemám dost sil a stejně to není vhodné čtení na Vánoce. Nejradši bych šel k přijímání k sv. Vincentu Ferrerovi, jenže jsou to už celá léta, co jsem byl u zpovědi a duši mám černou jako glug paní Austinové. Šťastní katolíci, kteří vedou děti za ruku, mají určitě namířeno ke svatému Vincentovi, a budu-li je následovat, vánoční nálada se jistě dostaví.

Je to dobrý pocit, jít do kostela, jako je sv. Vincent, když víte, že mše tam bude stejná jako v Limericku nebo kdekoli na světě. Můžete jet na Samoa nebo do Kábulu a všude budou mít mši stejnou, a i když mi v Limericku nedovolili stát se ministrantem, pamatuji si latinský obřad, který mě otec naučil, a ať přijdu kamkoli, budu umět knězi odpovídat. Nikdo mi nemůže sebrat z hlavy, co v ní mám, všechny církevní svátky, které znám nazpaměť, latinskou mši, hlavní města a produkci dvaatřiceti hrabství v Irsku, všechny ty písně o irském utrpení a nádhernou poému „Opuštěná ves-nice” od Olivera Goldsmithe. Mohou mě vsadit do vězení a zahodit od něj klíč, ale nemohou mi zabránit, abych snil

58$

o tom, jak jdu po Limericku a z města ven po břehu kolem Shannon, nebo přemýšlel o Raskolnikovovi a jeho soužení.

Lidé, kteří přicházejí ke svatému Vincentovi, jsou stejní jako ti, kteří chodí do kina na Šedesáté osmé, a znají latinské odpovědi stejně dobře, jako znají Hamleta. Půjčují si navzájem modlitební knížky, zpívají spolu žalmy a usmívají se jeden na druhého, protože vědí, že v kuchyni doma na Park Avenue dává služka Brigid pozor na krocana. Jejich synové a dcery mají výraz studentů, kteří přijeli domů z gymnázia nebo z univerzity, a usmívají se na ostatní v lavicích, kteří také přijeli z gymnázia nebo z univerzity. Mohou si dovolit usmívat se, protože mají tak oslnivě bílé zuby, že kdyby jim upadly do sněhu, nikdo by je už nenašel.

Kostel je plný lidé vzadu musejí stát, ale já jsem tak slabý z hladu, ze štědrovečerní whiskey, z glugu a zvracení, že si chci najít místo k sezení. Na kraji lavice u prostřední uličky je prázdné místo, ale sotva tam vklouznu, už se ke mně přižene nějaký chlap. Má pruhované kalhoty a frak, mračí se a šeptá mi: Tohle sedadlo musíte okamžitě opustit. To je zadané pro stálé návštěvníky, pojďte, pojďte. Cítím, jak mi tváře rudnou, což znamená, že oči mám ještě horší, a když odcházím uličkou, vím, že se na mě celý svět dívá jako na člověka, který se vplížil do lavice šťastné rodiny s dětmi, které přijely domů z gymnázia nebo z univerzity.

Nemá ani cenu, abych stál vzadu v kostele. Všichni už o mně vědí a budou si mě měřit pohledem, takže můžu klidně odejít a přidat tak další hřích ke stovkám, které už mám na duši, smrtelný hřích člověka, který nebyl na mši na Boží Hod. Bůh aspoň ví, že jsem chtěl a že to není moje vina, když jsem zabloudil do lavice šťastné rodiny z Park Avenue.

Jsem už tak prázdný a z hladu dočista pominutý, že mám chuť jít slavit Vánoce do automatu Horn and Hardart, ale bojím se, že by si mě lidé mohli prohlížet a myslet si, že patřím mezi ty, kteří tam vysedávají půl dne s hrnkem kávy a starými novinami a nemají, kam jít. O pár bloků dál je Chock Full o’ Nuts a tam si dám misku hrachové polévky,

59$

vánočku namazanou tvarohem s ořechy, hrnek kávy, pocukrovanou koblihu, a přečtu si Journal-American, který někdo nechal na stole.

Jsou teprve dvě hodiny odpoledne a já nevím co dělat, když jsou všechny knihovny zavřené. Kolemjdoucí s dětmi by si mohli myslet, že nemám kam jít, a tak chodím s hlavou vztyčenou jednou ulicí tam a druhou zpátky, jako kdybych spěchal k večeři na krocana. Kéž bych tak mohl otevřít nějaké dveře a domácí by řekli: Jé, nazdar, Franku, jdeš právě včas. Pro lidi procházející newyorskými ulicemi je tohle všechno samozřejmost. Přinesou dárky a dostanou dárky a dají si velkou vánoční večeři, a vůbec nevědí, že jsou lidé, kteří o tomto svátku chodí jednou ulicí tam a druhou zpátky. Přál bych si být obyčejným přejedeným Newyorčanem po večeři, který si povídá s rodinou, a v pozadí se nesou koledy z rádia. Nevadilo by mi ani, kdybych byl zpátky v Limericku s matkou a bratry a s husičkou, ale jsem tady, ve městě, o kterém jsem snil, v New Yorku, a jsem celý utahaný ze všech těch ulic, na kterých člověk nespatří ani ptáčka.

Nezbývá mi nic jiného, než se vrátit do pokoje, poslouchat rádio, číst si Zločin a trest a usínat s údivem nad tím, proč Rusové musejí všechno tak protahovat. V New Yorku byste nenašli detektiva, který by se procházel s někým jako Raskolnikov a povídal si s ním o všem možném, jenom ne o vraždě stařeny. Newyorský detektiv by ho sebral, obvinil, a pak už by následovalo elektrické křeslo v Sing Singu, protože Američani jsou zaměstnaní lidé a detektivové nemají kdy se vybavovat s lidmi, o nichž už vědí, že spáchali vraždu.

Ozve se klepání na dveře a je to paní Austinová. Pane McCourte, zašel byste na minutku dolů?

Nevím, co na to říct. Nejradši bych jí řekl, ať mi políbí prdel, po tom, co mi řekla její sestra a po tom, co mi řekla ona sama ráno, ale jdu za ní dolů a ona má na stole nejrůznější jídla. Říká, že to přinesla od sestry, že si dělaly starost, jestli mám o tomto krásném dni kam jít a co jíst. Mrzí ji, jak se mnou ráno mluvila, a doufá, že mám náladu k odpuštění.

60$

Dostanu krocana s nádivkou a nejrůznější brambory, bílé i žluté, s jeřabinovou omáčkou, aby bylo všechno sladké, a dostanu náladu k odpuštění. Dala by mi trochu glugu, ale sestra ho vyhodila, a je to tak dobře. Každému se po něm dělá špatně.

Když dojím, pozve mě, abych se s ní díval na její novou televizi, kde dávají program o Ježíšovi, který je tak svatý, že usnu v křesle. Když se vzbudím, na hodinách na krbu je čtvrt na pět a pět minut ráno, paní Austinová je ve vedlejším pokoji a vydává slabé výkřiky: Eugene, Eugene, což dokazuje, že můžete nakrásně mít sestru, ke které jdete na vánoční večeři, ale nemáte-li Eugena, tak jste stejně osamělí jako každý kdo sedí v automatu, a já si s úlevou uvědomím, že máma s bratry v Limericku mají husu, a příští rok, až povýším na obsluhujícího číšníka v Biltmoru, pošlu jim peníze, aby se mohli procházet po Limericku a oslňovat svět v nových botách.

(10)

Eddie Gilligan mi říká, ať se jdu do šatny převléct do civilu, protože v kanceláři pana Careyho je kněz, se kterým jsem se seznámil na lodi, na níž jsem přijel, a teď mě chce pozvat na oběd. Pak povídá: Proč se červenáš? Je to jenom kněz a naobědváš se zadarmo.

Přál bych si, abych mu mohl říct, že s knězem na oběd nechci, ale Eddie i pan Carey by se mohli začít vyptávat. Když řekne kněz, ať s ním jdete na oběd, tak musíte jít a je úplně jedno, co se stalo v hotelovém pokoji, i když to nebyla vaše chyba. Nikdy nebudu moci říct Eddiemu nebo panu Careymu, co po mně kněz chtěl. Nevěřili by mi. O kněžích se leckdy povídají všelijaké řeči, že jsou tlustí, nebo nafoukaní, nebo popudliví, ale nikdo by nevěřil, že si s vámi chtěl kněz zahrávat v hotelovém pokoji, a už vůbec ne lidi jako Eddie nebo pan Carey, kteří mají nemocné ženy, co pořád

61$

běhají ke zpovědi pro případ, že by zemřely ve spánku. Takové lidi by nepřekvapilo, kdyby kněží uměli chodit po vodě.

Proč se ten kněz nevrátí do Los Angeles a nenechá mě na pokoji? Proč se mnou chce na oběd, když by měl navštěvovat nemocné a umírající? Od toho tady kněží jsou. Jsou to čtyři měsíce, co se odebral do domu duchovní očisty ve Virginii, aby prosil o odpuštění, a teď ho tu máme, pořád na téhle straně kontinentu, a nemyslí na nic jiného než na oběd.

Eddie za mnou přijde znovu do šatny a povídá, že kněz si to rozmyslel a počká na mě v McAmťs přes ulici.

Je to těžké, jít do restaurace a sednout si naproti knězi, který vás chtěl před čtyřmi měsíci zneužít v hotelovém pokoji. Nevíte, co dělat, když se vám dívá do očí, potřásá vám rukou, vezme vás za loket a pomáhá vám do židle. Říká, že vypadám dobře, že jsem se ve tváři trochu spravil a že asi dobře jím. Říká, že Amerika je nádherná země, když jí dáte příležitost, ale já bych mu mohl vyprávět, jak nechtěli Portorikáncům dovolit, aby mi dávali zbytky, a jak jsem přejedený banány, ale nechci moc mluvit, aby si nemyslel, že jsem zapomněl na hotel New Yorker. Nezlobím se na něho. Nikoho neudeřil, nikoho nenechal hladovět, a to, co udělal, udělal z opilosti. To, co udělal, není tak zlé jako utéct do Anglie a nechat ženu s dětmi o hladu, jako to udělal náš otec, ale zlé to bylo, protože je kněz a ti by neměli vraždit lidi, ani je jakýmkoli způsobem zneužívat.

A to, co udělal, mě nutí přemýšlet, jestli také jiní kněží neputují světem a nezneužívají lidi v hotelových pokojích.

Teď tady na mě hledí velkýma šedýma očima, obličej vymydlený a rozjasněný, v černých šatech s lesklým bílým kolárkem, a říká mi, že se chtěl ještě naposledy zastavit, než se nadobro vrátí do Los Angeles. Je vidět, jakou má radost, že je ve stavu milosti po čtyřech měsících v domě duchovní obnovy, a já zjišťuji, že s někým, kdo je v takovém stavu milosti, je mi zatěžko jíst hamburger. Nevím, kam s očima, když na mě upřeně zírá, jako kdybych to byl já, kdo chtěl

62$

někoho zneužít v hotelovém pokoji. Rád bych se na něj také uměl podívat zpříma, ale jediné, co znám z kněží, je to, co jsem z nich viděl u oltáře, na kazatelně a v šeru zpovědnice. Myslí si nejspíš, že jsem spáchal všechny možné hříchy a má pravdu, ale já alespoň nejsem kněz a nikdy jsem nehřešil na někom jiném.

Povídá číšníkovi: Ano, hamburger bude fajn, a ne, ne, proboha ne, pivo si nedá, voda stačí, jeho rty už neokusí nic alkoholického, a usmívá se na mě, jako kdybych já měl chápat, co tím myslí, a číšník se také usmívá, jako kdyby chtěl říct, není tenhle kněz světec?

Říká mi, že šel ke zpovědi k biskupovi ve Virginii, a přestože získal rozhřešení a strávil čtyři měsíce prací a modlitbami, cítí, že to nestačilo. Vzdal se farnosti a zbytek svých dnů bude pečovat o chudé Mexičany a negry v Los Angeles. Požádá o účet, říká mi, že už mě v životě nechce vidět, že je to příliš bolestné, ale že na mě bude pamatovat při mších. Říká, ať si dám pozor na irské prokletí, na pití, a kdykoli budu v pokušení hříchu, mám rozjímat jako on o čistotě Panny Marie, hodně štěstí, Bůh ti žehnej, choď do večerní školy, a odjede taxíkem na letiště v Idlewildu.

Jsou dny, kdy prší jako z konve, takže musím obětovat pěťák na podzemku, a tam vidím lidi v mém věku s knihami a taškami, na kterých je napsáno Columbia, Fordham, NYU, City College, a toužím být jedním z nich, toužím být studentem.

Uvědomuji si, že nechci prožít celé roky v hotelu Biltmore přípravou banketů a shromáždění a nechci být podomkem, který uklízí na Palmovém nádvoří. Nechci ani sklízet ze stolů a dostávat od číšníků podíl ze spropitného, které jim dávají bohatí studenti, kteří pijí gin s toníkem, mluví o Hemingwayovi a o tom, kam půjdou na večeři, nebo o tom, jestli půjdou na večírek k Vanesse na Sutton Place, když to byla loni taková nuda.

Nechci být podomkem někde, kde na mě lidé koukají, jako kdybych byl kus zdi.

63$

Když vidím vysokoškoláky v podzemní dráze, sním o tom, že jednou budu jako oni chodit s knihami, poslouchat profesory, promovat v biretu a taláru, že pak nastoupím do práce, kde budu nosit oblek s kravatou a aktovku, a budu se vracet každý den domů vlakem, líbat manželku, večeřet, hrát si s dětmi, číst knihu, mít vzrušení se ženou a spát, abych byl odpočatý a čerstvý na další den.

Chtěl bych být jedním z těch vysokoškoláků v podzemce, protože podle knih, které nosí, je zřejmé, že musejí mít hlavu nacpanou nejrůznějšími vědomostmi, takže by s vámi mohli sedět a donekonečna rozmlouvat o Shakespearovi, Samuelu Johnsonovi a Dostojevském. Kdybych mohl chodit na vysokou, určitě bych jezdil podzemkou a dal bych si záležet, aby lidi viděli, co čtu, aby mě obdivovali a přáli si chodit na vysokou také. Držel bych knihy tak, aby lidé viděli, že čtu Zločin a trest od Fjodora Dostojevského. Musí to být senzační být student a nedělat nic jiného než poslouchat profesory, studovat v knihovně, posedávat pod stromy v univerzitním kampusu a diskutovat o tom, co se zrovna učíte. Musí to být senzační vědět, že dostanete diplom, se kterým předběhnete zbytek světa, oženíte se s děvčetem, které má také diplom, a zbytek života budete sedět na posteli a povedete chytré hovory o důležitých záležitostech.

Ale já nevím, jak se dostat na vysokou školu a povznést se ve světě, když nemám maturitu, zato dvě oči jako díry od chcaní ve sněhu, jak mi kdekdo říká. Někteří staří Irové mi říkají, že na fyzické práci není nic špatného. Nejeden chlap v Americe se vypracoval v potu tváře a silných zad, a je dob-ré si uvědomit, kde je tvé místo v životě, a nevyvyšovat se. Říkají, že Bůh umístil pýchu na samý vrchol sedmi smrtelných hříchů, aby mládenci jako já nevylézali z lodi s přehnaným očekáváním. V téhle zemi je dost práce pro každého, kdo si chce vydělat poctivý dolar dvěma rukama a v potu tváře, a nevyvyšuje se sám nad sebe.

Řek z malé jídelny na Třetí avenue mi povídá, že Portorikánec, který u něho uklízel, od něj odešel, a jestli bych

64$

nechtěl každé ráno hodinu pracovat, přišel bych v šest, zametl, vytřel jídelnu a poklidil na záchodech. Dostával bych vajíčko, rohlík, hrnek kávy a dva dolary a kdoví, třeba by se z toho vyvrbilo něco na stálo. Říká, že má Iry rád, a to proto, že přišli před dávnými časy z Řecka. To mu řekl profesor na Hunter College, ale když jsem to vypravoval Eddie Gilliganovi v hotelu, řekl, že Řek i ten profesor mají v hlavě sračky, že Irové byli na tom svém ostrůvku odjakživa a co takoví Řekové můžou znát. Kdyby něco znali, tak by nepinglovali v hospodách a nežvanili tou svou řečí, které nikdo nerozumí.

Je mi jedno, odkud Irové přišli, když mi Řek dává každé ráno najíst a platí mi dva dolary k těm deseti, které týdně vydělávám, pět je pro mámu na boty a pět pro mě, abych si mohl pořídit slušné šaty a nevypadal jako Paddy z lodi.

Jsem šťastný, že mám pár dolarů týdně navíc, obzvlášť po tom, co u mě zaklepal Tom Clifford a řekl: Pojďme odsud kurva vypadnout. Na rohu Třetí avenue a 68. ulice je volný pokoj velký jako celý byt nad obchodem, který se jmenuje Harry’s Hats, a když se rozdělíme o placení nájemného, bude to pořád jenom šest dolarů týdně, ale zbavíme se paní Austinové, která sleduje každý náš pohyb. A budeme si domů brát všechno, co budeme chtít, jídlo, pití, holky.

Jó, říká Tom, holky.

Nový pokoj má přední a zadní část a okna vedou na Třetí avenue, na které můžeme přímo před sebou pozorovat nadzemku. Máváme na cestující a zjistíme, že nám večer také rádi zamávají, když jedou z práce domů, ale jenom málokterý zamává ráno, protože mají špatnou náladu, jak jedou do práce.

Tom dělá noční směny ve velkém činžovním bloku a já tak zůstávám v pokoji sám. Je to poprvé v životě, co mám pocit svobody, žádní nadřízení, žádná paní Austinová, která by mi říkala, že už mám zhasnout. Procházím se po okolí a prohlížím si německé obchody, bary a restaurace, a všechny ty irské hospody na Třetí avenue. Caravan, Tuxedo, Lei—

65$

trim House a Sligo House jsou irské tančírny. Tom do irské tančírny nechce. Chce se stýkat s německými děvčaty, kvůli těm třem šťastným rokům v Německu a protože umí německy. Říká, že Irové mu můžou políbit prdel a já to nechápu, protože vždycky když slyším irskou hudbu, cítím, jak se mi do očí derou slzy, a chce se mi stát na břehu Shannon a dívat se na labutě. Tomovi nedělá potíže povídat si s německými nebo s irskými děvčaty, když má chuť, ale já mám potíže mluvit s kýmkoli, protože vím, že se mi dívají na oči.

Tom měl v Irsku lepší školy než já a kdyby chtěl, mohl by jít na univerzitu. Říká, že si radši vydělá peníze, od toho tu Amerika je. Mně říká, že jsem hlupák, když se dřu jako vůl v Biltmoru, protože kdybych se porozhlédnul, mohl bych si najít práci, kde bych dostával slušný plat.

Má pravdu. Mám práce v Biltmoru po krk a ranního uklízení u Řeka taky. Mám na sebe vztek, když čistím záchodové mísy, protože mi to připomíná doby, kdy jsem musel vynášet nočník mámina bratrance Lamana Griffina za pár pencí a za to, že mi půjčoval kolo. A nemůžu pochopit, proč si s těmi mísami dávám takovou práci a proč chci, aby byly bez poskvrnky, když bych je mohl přejet mopem a stačilo by to. Ne, já na ně musím vyplácat litry saponátu a vycídit je, jako kdyby se z nich mělo večeřet. Řek je spokojený, ale divně po mně kouká, jako by říkal: Moc pěkné, ale proč? Řekl bych mu, že těch deset dolarů týdně se snídaní je pro mne dar z nebes a nechci o něj přijít. Chce aspoň vědět, co tady vůbec dělám. Jsem slušný irský chlapec, umím anglicky, jsem inteligentní, tak proč cídím záchodové mísy a dělám po hotelích, když bych se mohl vzdělávat. Kdyby on uměl anglicky, šel by na univezitu a studoval báječné řecké dějiny, Platóna, Sokrata a všechny velké řecké spisovatele. Nečistil by záchodové mísy. Nikdo, kdo umí anglicky, by neměl čistit záchodové mísy.

66$

(11)

Tom tancuje v Tuxedo Ballroom s dívkou, která tu je s bratrem Liamem, a když Tom s Liamem odejdou na skleničku, tancuje Emer se mnou, i když já to neumím. Mám ji rád, protože je na mě milá, přestože jí šlapu na nohy a ona mi musí tlačit na rameno nebo na záda, abych šel správným směrem a my se nesrazili s muži a ženami z Kerry, Corku, Mayo či z jiného hrabství. Mám ji rád, protože se hezky směje, ačkoli si někdy myslím, že se směje mé nešikovnosti. Je mi dvacet a v životě jsem ještě nešel s děvčetem tancovat, nebo do kina, ani na čaj, a teď se to musím naučit. Nevím ani, jak mám s dívkami mluvit, protože doma jsme žádnou neměli, kromě naší mámy. Nevím vůbec nic, protože jsem vyrostl v Limericku, kde jsem o nedělích slýchal kněze hřímat proti tancování a chození s děvčaty.

Hudba dohrála a Tom s Liamem jsou pořád u baru, něčemu se smějí, a já nevím, o čem si mám s Emer povídat ani co s ní mám dělat. Mám zůstat stát uprostřed parketu a čekat na další tanec, nebo ji mám odvést k baru za Liamem a Tomem? Budu si s ní muset povídat a přitom nevím o čem, a když ji budu chtít odvést k Tomovi s Liamem, pomyslí si, že s ní nechci být, a to by bylo to nejhorší na světě, protože s ní chci být, a jsem z toho tak nervózní, že mi srdce buší jako kulomet a sotva dýchám, a chtěl bych, aby k nám Tom přišel a přerušil nás, abych se mohl jít smát s Liamem, ale na druhou stranu zase nechci, aby nás Tom přerušil, protože chci být s Emer, jenže on nás stejně nepřeruší, takže tu tvrdnu dál, když hudba znovu spustí, hrají jitterbug či co, při němž muži házejí děvčata do vzduchu a přes celý parket, a to je druh tance, o kterém se mi nemůže ani zdát, když jsem takové trdlo, že sotva dokážu položit jednu nohu před druhou, a teď musím položit ruce někam na Emer kvůli jitterbugu a nevím kam, až mě vezme za ruku a odvede k Tomovi a Liamovi, kteří se smějí, a Liam mi povídá, že ještě pár večerů v Tuxedo a bude ze mne hotový Fred

67$

Astair, a všichni se smějí, protože vědí, že to se nikdy nemůže stát, a když se smějí, já se červenám, protože Emer se na mě dívá pohledem, který prozrazuje, že ví víc, než o čem mluví Liam, že ví dokonce o tom, jak mi srdce buší a jak mi bere dech.

Nevím, co si mám bez maturity počít. Žiju ze dne na den a nevím, jak tomu uniknout, když najednou v Koreji vypukne malá válka a je mi řečeno, že jestli se rozšíří, budu povolán do armády Spojených států. Eddie Gilligan říká: Ani náhodou. V armádě se podívají na tvý prašivý oči a pošlou tě domů k mámě.

Ale do války vlítnou Číňani a už je tu dopis od vlády, ve kterém stojí: Vítejte do zbraně. Mám se hlásit ve Whitehall Street, aby zjistili, jestli budu na Číňany a Korejce stačit. Tom Clifford říká, že jestli nechci jít, ať si do očí vetřu sůl, aby vypadaly nezahojitelně, a až mi je doktor bude prohlížet, tak mám hlasitě sténat. Eddie Gilligan radí, že si mám stěžovat na bolesti hlavy, a když mi řeknou, abych četl z tabule písmena, ať je čtu chybně. Říká, ať nejsem hlupák. Proč bych si měl nechat ustřelit prdel od bandy žlutejch smradů, když můžu zůstat v Biltmoru a stoupat po kariérním žebříčku. Budu navštěvovat večerní školu, nechám si spravit oči a zuby, přiberu trochu na váze a za pár let můžu být jako pan Carey, oháknutý ve dvouřadovém obleku.

Nemůžu vyprávět Eddiemu, Tomovi ani nikomu jinému, že bych nejradši padl na kolena a děkoval Mao Ce Tungovi za to, že poslal své jednotky do Koreje a vysvobodil mě z hotelu Biltmore.

Vojenští doktoři ve Whitehall Street se mi na oči ani nepodívají. Říkají, ať přečtu písmena na plátně na zdi. Řeknou,

V pořádku. Podívají se mi do uší. Píp. Slyšíte to? Fajn. Podívají se mi do úst. Ježíši, říkají. Nejdřív ze všeho půjdete k zubaři. Z téhle armády ještě nikoho kvůli zubům nevyhodili, což je dobře, protože většina z chlapů, kteří sem přijdou, má zuby jako skládku odpadků.

68$

Řeknou nám, ať se v místnosti postavíme do řady, přijde četař s doktorem a říká nám: Takže, mládenci, kalhoty dolů, tygry ven. Ted si je promněte. A doktor nás prohlíží jednoho po druhém, jestli nemáme výtok z péra. Četař zařve na jednoho muže: Vy, jak se jmenujete?

Maldonado, pane četaři.

Vám stojí vocas, Maldonado?

To né, pane četaři, já… já…

Vy jste vyrajcovanej, Maldonado?

Chci se podívat na Maldonada, ale jak se podíváte jinam než před sebe, už na vás řve četař a ptá se, na co se k čertu díváte, kdo vám řek, abyste se koukali, a jestli nejsme smečka přihřátejch děvenek. Pak povídá: Otočte se, ohněte se, roztáhněte, a tím myslím roztáhněte půlky. A doktor se posadí na židli a my k němu musíme couvat s roztaženým zadkem, aby si ho prohlédl.

Nastoupíme do kóje k psychiatrovi. Ptá se mě, jestli mám rád holky a já se červenám, protože to je hloupá otázka, a říkám ano, pane.

Tak proč se červenáš?

Nevím, pane.

Ale máš radši holky než kluky, ne?

Ano, pane.

V pořádku, můžeš jít.

Pošlou nás do Camp Kilmer v New Jersey pro orientaci, indoktrinaci, uniformy a výstroj, a nechají nás ostříhat do hola. Tam nám řeknou, že nejsme nic jiného než politováníhodné sračky, nejhorší sestava branců a odvedenců, jaká se kdy v tomhle táboře objevila, ostuda strýčka Sama, flákoty masa pro čínské bajonety, nic než kanónfutr, a ať na to ani na minutku nezapomenete, vy bando uhejbáků s utahanejma prdelema. Řeknou nám pozor a poklusem v klus, bradu zastrčit, prsa vypnout, ramena dozadu, břicho zatáhnout, zatraceně, chlape, tohle je armáda a ne nějaký zatracený salon krásy, ach děvenky, vy tak krásně našlapujete, copa’ děláš, brouku, v sobotu večer?

69$

Pošlou mě do Fort Dix v New Jersey na čtyřměsíční základní pěchotní výcvik a tady nám zase každý den opakují, že nestojíme za nic, raz dva, raz dva, raz dva, zařaďte se, vojáku, zatraceně, je mi špatně, když vám tak mám říkat, osina v prdeli armády, to jste, zařaďte se, nebo ucítíte desátnickou holínku ve svý tlustý prdeli, raz dva, raz dva, no tak jedeme, jedeme, zpíváme do odtroubení.

Já mám děvče v Jersey City hezký kozy žádný city hlásím se a počítám hlásím se a počítám raz dva tři čtyř raz dva tři čtyř

Tohle je vaše puška, slyšíte mě, puška, žádná pistole, říkejte tomu jinak a narvu vám ji do prdele, tvoje puška, vojíne, tvoje střelná zbraň, jasný? Tohle je vaše puška, vaše M1, vaše střelná zbraň, vaše holka po zbytek vojenskýho života. S tímhle budete spát. To je to jediné, co stojí mezi vámi a zasranejma Korejčíkama a zasranejma Číňanama. Jasný? Svou zbraň musíte držet stejně jako ženskou, ne, pevněji než ženskou. Protože když ji ztratíte, tak jste v piči. Když ji ztratíte, tak jdete, kurva, do basy Puška, kterou upustíte, může sama spustit a ustřelit někomu prdel. To se stává, hošánkové, a pak jste v hajzlu, pak jste mrtví jako čurák.

Vojáci, kteří nás cvičí a pérují, jsou sami branci odvedení o pár měsíců před námi. Říká se jim školící kádry a my jim musíme říkat desátníci, přestože to jsou vojíni jako my. Řvou na nás, jako kdyby nás nenáviděli, a když odmlouváte, tak máte průser. Říkají nám: Máš prdel ve vohni, vojíne. Držíme tě za koule a stačí jen zmáčknout.

V naší četě jsou chlapi, jejichž tátové a bratři byli ve druhé světové válce a vědí o armádě všechno. Říkají, že dokud vás na vojně nezlomí a nedají znovu dohromady, tak nemůžete být dobrými vojáky. Můžete narukovat a být přitom

70$

bůhvíjak chytří, myslet si, že jste frajeři, ale armáda je tady dlouho, už od doby Julia zasranýho Caesara, a ví si rady se zasranejma rekrutama, kteří si o sobě myslej bůhvíco. I když přijdete na vojnu celí bez sebe nadšením, vojna to z vás vykope. Nadšený nebo nasraný armádě je to jedno, protože armáda vás naučí myslet (mirv1), armáda vás naučí, jak cítit, armáda vám řekne, co máte dělat, kdy máte srát, chcát, prdět, mačkat si bedary, a když se vám to nelíbí, můžete napsat svýmu kongresmanovi, jen si poslužte, ale jakmile se to dozvíme, tak vám rozkopneme vaši malou bílou prdel od jednoho konce Fort Dix ke druhýmu, až budete volat mámu, sestru, svou holku i kurvu z vedlejší ulice.

Před zhasnutím ležím na pryčně a poslouchám řeči o holkách, o rodině, o tom, jak máma vaří, co dělal táta ve válce, o školních plesech, kde si každý zašukal, o tom, co budeme dělat, až z tý zasraný armády vypadneme, jak se nemůžeme dočkat, až oklátíme Debbie nebo Sue nebo Cathy, a jak budeme šukat až zmodráme, kurva, chlapi, já se měsíc neoblíknu, zapadnu do postele se svou holkou, s holkou svýho bráchy, jakoukoli holkou, a nevylezu na vzduch, a až mě propustí z vojny, seženu si práci, rozjedu byznys, usadím se na Long Islandu, každý večer přijdu domů a řeknu starý, kalhotky dolů, zlato, chce se mi to dělat, nasekám ti haranty, jó.

Tak končíme, chlapi, držte piču, zhasnout a ať už od nikoho neslyším ani slovíčko, nebo půjde na černý nádobí dřív, než si kurva usere.

A když desátník odejde, začnou nanovo nekonečné řeči o tom, jak půjdeme do města na první opušťák po pěti týdnech základního výcviku, jak to budeme dělat do Debbie, do Sue, do Cathy, do každé.

Taky bych chtěl říct něco na ten způsob, jako že pojedu na první víkend po pěti týdnech základního výcviku a pořádně si zašukám. Přál bych si, abych mohl říct něco, co by všechny rozesmálo, nebo by aspoň přikývli hlavou, aby ukázali, že jsem jedním z nich. Ale vím, že když otevřu pu

71$

su, tak řeknou: Jé, poslechněte si irský kecy o holkách, nebo začne jeden z nich, Nelson, zpívat „Když irské oči smějí se”, a všichni se budou smát, protože znají moje oči.

Vlastně mi to moc nevadí, protože můžu pohodlně ležet pěkně umytý na kavalci po večerním sprchování, unavený po celodenním pochodování a běhání s třicetikilovou tornou na zádech, o které desátníci říkají, že je těžší než ta, kterou mají ve francouzské cizinecké legii, po dni střeleckého výcviku, rozborce sborce, střelbě na terč, podlézání ostnatého drátu s kulometnou palbou nad hlavou, slaňování, lezení po stromech, po stěnách, útočení do pytlů na bodák s výkřiky zasranej Korejčíku, tak jak mi to říkají desátníci, zápasení s muži z jiné roty, kteří mají modré přilby, aby se poznalo, že jsou to nepřátelé, po běhání s padesátikalibrovým kulometným pásem přes rameno, plížení blátem, plavání s třicetikilovou tornou na zádech, po nočním spánku v lese s tornou místo polštáře a s komáry, kteří mi ožírají obličej.

Když zrovna nejsme v terénu, sedíme ve velkých třídách a posloucháme přednášky o tom, jak nebezpeční a proradní jsou Korejci, severní Korejci, a Číňani, kteří jsou ještě horší. Celý svět ví, jak proradní hajzlové jsou Číňani, a jestli je v téhle četě někdo čínskej hajzl, tak se s tím musí smířit, můj otec byl Němec, chlapi, a musel se za světové války vyrovnat se spoustou nadávek na Němce, protože to tak zkrátka bylo. Tohle je válka, chlapi, a když se dívám na takové dárečky, jako jste vy, a pomyslím na budoucnost Ameriky, tak mám srdce v kalhotech.

Pouštějí nám filmy o tom, jak slavná je tahle armáda, americká armáda, která bojovala s Angličany, Francouzi, Indiány, Mexikány, Španěly, Němci, Japonci a teď s Číňany, a nikdy žádnou válku neprohrála, nikdy. Na to, chlapi, nezapomínejte, nikdy žádnou válku neprohrála.

Pouštějí nám filmy o zbraních a taktice a o syfilidě. Film o syfilidě má název Stříbrná kulka a ukazují v něm muže, kteří umírají a zmíravým hlasem vyprávějí celému světu, jak je to mrzí, jak pitomí byli, když šli s nakaženými ženami

72$

v cizích krajích, a teď jim odpadávají penisy a nic s tím nenadělají, mohou leda žádat o odpuštění Boha a své rodiny doma, mámu s tátou, kteří pijí limonádu na zápraží, Sis, která se směje na houpačce na zadním dvorku, kde ji houpá Chuck, fotbalový obránce, který přijel domů z koleje.

Chlapi z naší čety leží na palandách a vyprávějí si o Stříbrné kulce. Nelson říká, že to byl zasranej, zkurvenej film, že by člověk musel být vyloženej debil, aby se takhle nakazil, a k čemu máme šprcky, nemám pravdu, DiAngelo, tys chodil na vysokou.

DiAngelo říká, že si člověk musí dávat pozor.

Nelson říká: Co ty kurva víš, ty pitomý morče vykrmený špagetama?

DiAngelo říká: Řekni to ještě jednou, Nelsone, a budu tě muset požádat, abys šel ven.

Nelson se směje: No jo.

No tak, Nelsone, řekni to ještě jednou.

Né, ty máš určitě kudlu. Všechna morčata nosí kudlu.

Bez kudly, Nelsone, jenom já sám.

Nevěřím ti, DiAngelo.

Bez nože, Nelsone.

Jó.

Celá četa mlčí a já nechápu, proč lidé jako Nelson musí s jinými lidmi takhle mluvit. To jenom dokazuje, že jste v téhle zemi pořád někdo jiný. Nemůžete být prostě jenom Američan.

Ve výzbrojním skladu je starý desátník Dunphy, furťák, který vydává a opravuje zbraně a je věčně cítit whiskey. Každý ví, že už ho měli z armády dávno vyhodit, ale velitel Tole za ním stojí. Tole je obrovský černoch s takovým břichem, že ho sotva obemkne dvěma nábojovými pásy. Je tak tlustý že se nikam nedostane bez džípu, a věčně řve, že pohled na nás nesnese a že jsme ta nejlínější hovada, která kdy měl tu smůlu vidět. Říká nám i celému pluku, že bude-li někdo zlobit desátníka Dunphyho, zláme mu vaz holýma

73$

rukama, že desátník zabíjel skopčáky na Monte Cassinu, když my jsme si teprve začínali honit péra.

Desátník mě jednou večer vidí, jak čistím vytěrákem hlaveň pušky. Vytrhne mi pušku z ruky a povídá, ať s ním jdu na latrínu. Zlomí pušku a ponoří hlaveň do horké mýdlové vody a já mu chci říct, že nás všichni kádroví desátníci varovali, abychom na čištění zbraně nepoužívali vodu, jenom lněný olej, protože voda způsobuje rezivění a brzo vám puška začne hnít v rukou a ucpe se, a jak se chcete ksakru ubránit miliónu Číňanů, kteří se valí přes hory.

Desátník říká: Blbost, vysuší hlaveň hadrem na konci vytěráku a skloní ji k odrazu nehtu u palce. Podá mi hlaveň a mě ozáří lesk uvnitř a nevím, co mu mám říct. Nevím, proč mi pomáhá, a zmůžu se jenom na: Díky, pane desátníku. Povídá mi, že jsem prima kluk a nejenom to, že mi dá přečíst svou oblíbenou knížku.

Je to Jinošství Studse Lonigana od Jamese T. Farrella v rozpadající se brožované vazbě. Desátník říká, že tu knihu musím chránit za cenu vlastního života, že si ji čte pořád, že James T. Farrell je největším spisovatelem USA, spisovatelem, co rozumí tobě a mně, chlapče, ne jako ti umělci s mod-rou prdeli, které mají v Nové Anglii. Říká, že si knihu můžu ponechat, dokud mi neskončí základní výcvik, ale pak si musím koupit svůj vlastní výtisk.

Příští den má přijet na inspekci plukovník a my jsme po večeři zavření v kasárnách, abychom zametali, drhli a cídili. Před večerkou musíme nastoupit vedle kavalců k bližší prohlídce, kterou provádí velitel Tole a dva četaři, kteří strkají nos do všeho. Když najdou nějaký nedostatek, musíme udělat padesát kliků, přičemž nám Tole šlape nohou na záda a pobrukuje si „Vozíčku, ke mně leť”.

Plukovník neprohlíží každou pušku, ale když se podívá skrze moji hlaveň, poodstoupí, zírá na mě a říká veliteli Toleovi: Tohle je zatraceně vyčištěná puška, veliteli, a ptá se mě: Kdo je vicepresidentem Spojených států, vojíne?

Albin Barkley, pane.

74$

Dobře. Jmenujte město, na které byla svržena druhá atomová bomba.

Nagasaki, pane.

Dobře, veliteli, tohle je náš člověk. A ta puška je zatraceně dobře vyčištěná, vojíne.

Po nástupu mi velitel řekne, že budu příští den plukovníkovou ordonancí, celý den s ním budu jezdit v autě s řidičem, otvírat mu dveře, salutovat, zavírat dveře, čekat, salutovat, zase otvírat dveře, salutovat, zavírat dveře.

A když budu dobrou plukovnickou ordonancí a neposeru si to, dostanu příští týden třídenní opušťák, od pátku večer do pondělí do rána, a můžu si zajet do New Yorku a zašukat si. Velitel říká, že ve Fort Dix by se nenašel jediný voják, který by nedal padesát dolarů za to, aby mohl být plukovnickou ordonancí, a že nechápe, jak jsem ten šolich mohl dostat jen proto, že jsem měl čistou pušku. Kde jsem se k čertu naučil takhle čistit pušku?

Plukovník má dopoledne dvě dlouhá jednání a já nemám co na práci, jenom sedět v autě a poslouchat jeho řidiče, desátníka Wadea Hansena, který nadává na to, jak se Vatikán roztahuje po celém světě a jestli bude nakonec v téhle zemi katolický prezident, tak emigruje do Finska, kde umějí katolíky držet v patřičných mezích. Je z Mainu, je kongregacionalista, je na to hrdý a ostatní církve nesnáší. Jeho sestřenice z druhého kolene si vzala katolíka a musela se ze státu vystěhovat do Bostonu, kde se to katolíky jenom hemží, všichni dávají peníze na papeže a na kardinály, co si potrpí na chlapečky.

Den s plukovníkem je krátký, protože se u oběda opije a dá nám volno. Hansen ho odveze na velitelství a pak mi povídá, ať vypadnu z auta, že v něm nestrpí žádné rybí hlavy. Je desátník a já nevím, co mu mám říct, ale i kdyby byl vojín, nevěděl bych to stejně, protože je těžké mu rozumět, když takhle mluví.

Jsou teprve dvě hodiny a já mám volno až do pěti, kdy je večeře, takže mohu jít do kulturní místnosti a číst si časopi

75$

sy, poslouchat Tonyho Bennetta, jak zpívá z hrací skříně „Kvůli tobě píseň v srdci mám”, a snít o třídenním opušťáku a o tom, jak se sejdu s Emer, děvčetem z New Yorku, jak si zajdeme na večeři a do kina a možná do irské tančírny, kde mě bude muset naučit kroky, a ten sen je o to sladší, že třídenní opušťák připadá na moje dvacáté první narozeniny.

(12)

V pátek před opušťákem musím nastoupit do řady před ordonanční místností spolu s těmi, kteří čekají na vycházku. Výkonný praporčík Sneed, jehož pravé jméno je polské a nikdo ho neumí vyslovit, mi říká: Hej, vojíne, zvedněte ten nedopalek.

Já nekouřím, pane desátníku.

Neptal jsem se vás, kurva, jestli kouříte. Zvedněte toho vajgla.

Howie Abramowicz do mě strčí a zašeptá: Nebuď vůl. Zvedni toho pitomýho vajgla.

Sneed stojí s rukama v bok. No?

Já jsem tam toho vajgla nehodil, pane. Já nekouřím.

Dobrá, vojíne, pojďte se mnou.

Jdu za ním do ordonanční místnosti a on vytáhne můj opušťák. Teď, povídá, půjdete do vašeho bloku a převléknete se do maskáčů.

Ale, pane desátníku, já mám třídenní opušťák. Dělal jsem plukovníkovi ordonancí.

Já seru na to, jestli jsi plukovníkovi utíral prdel. Oblíkni se do maskáčů a poklusem, a vezmi si zákopnickou výstroj.

Já mám narozeniny, pane desátníku.

Poklusem, vojíne, nebo tě strčím do basy.

Vede mě kolem nastoupených vojáků. Mává mým opušťákem a říká jim, ať mu zamávají na rozloučenou, a oni se smějí a mávají, protože nemají nic jiného na práci a nechtějí

76$

mít potíže. Jenom Howie Abramowicz kroutí hlavou, jako kdyby říkal, že je mu to líto.

Sneed mě vede přes buzerák a na mýtinu v lese za ním. Tak, zmetku, kopej.

Mám kopat?

Jo. Vykopeš tady pěknou díru tři stopy hlubokou, dvě stopy širokou, a čím rychleji to uděláš, tím líp pro tebe.

To určitě znamená, že čím dřív budu hotov, tím dřív dostanu opušťák a vypadnu. Nebo snad ne? Všichni na rotě vědí, že Sneed je zahořklý, protože byl velká fotbalová hvězda na Duquesne University a chtěl hrát za Pittsburgh Steelers, jenže Steelers ho nechtěli a teď tady nutí lidi kopat díry. To je nespravedlivé. Znám lidi, kteří museli vykopat díru, pohřbít v ní opušťák a zase ho vykopat, ale nechápu, proč bych to měl dělat já. Ale nic s tím nenadělám. To je lepší co nejrychleji kopat, zahrabat opušťák a zase ho vyhrabat.

A zatímco kopu, sním o tom, jak rád bych rozmlátil Sneedovi hlavu svou malou lopatkou, mlátil bych do ní, až by ji měl na cucky, a vůbec by mi nevadilo vykopat potom díru pro jeho veliké tlusté tělo. To bych s chutí udělal.

Podá mi opušťák, ať ho zakopu, a když ho zasypu hlínou, říká mi, ať díru pěkně uplácám. Hezky to urovnej, povídá.

Nechápu, proč chce, abych díru hezky urovnal, když ji budu zase vykopávat, ale on povídá: Čelem vzad, pochodem vchod, a vede mě zpátky, kudy jsme přišli, kolem ordonanční místnosti, odkud odešli vycházkáři, a mě napadá, že už je možná spokojený, zajde dovnitř a dá mi náhradní opušťák, ale to ne, musím s ním jít dál do jídelny, kde říká četaři, že jsem kandidátem černého nádobí a potřebuji lekci v poslouchání rozkazů. Oba se tomu zasmějí a četař říká, že si spolu někdy musejí dát paňáka a popovídat si o Pittsburgh Steelers, to je přece mančaft. Četař zavolá dalšího ma-níka, Hendersona, aby mi řekl, co mám dělat, nejhorší práci, kterou můžete v kuchyni dostat, hrnce a pánve.

Henderson mi říká, ať ty plecháče vydrhnu, až se budou blýskat, protože kontrola sem chodí každou chvíli a když

77$

najdou na nějakém nádobí jediný mastný flíček, budu muset drhnout další hodinu a taky bych tady mohl zůstat až do té doby, než budou Korejčíci a Číňani dávno doma u rodiny.

Podává se večeře a u dřezu se vrší hromada hrnců a pánví. Plechovky na odpadky jsou narovnány za mnou u zdi a hemží se mouchami z celého New Jersey, které se v nich živí. Bzučící komáři vlétají otevřenými okny a živí se na mně. Z plynových hořáků a sporáků a z tekoucí horké vody jde kouř a pára a já jsem ve chvilce celý propocený a umaštěný Desátníci a četaři procházejí kuchyní a objíždějí prstem hrnce a pánvičky a říkají mi, ať je umyji znova, a já vím, že je to kvůli Sneedovi, který je v jídelně, vypráví tam historky z fotbalu a radí jim, jak si mají vychutnat toho bažanta u hrnců a pánviček.

Když jídelna ztichne a práce se zpomalí, říká mi četař, že mám teď večer volno, ale že se mám hlásit znovu zítra ráno, v šest nula nula, což znamená přesně v šest nula nula. Chci mu říct, že mám mít třídenní opušťák, neboť jsem byl plukovnickou ordonancí, že mám zítra narozeniny, že na mě v New Yorku čeká holka, ale vím už, že je lepší neříkat nic, poněvadž pokaždé, když otevřu pusu, všechno tím ještě víc pokazím. Vím, co armáda chce: Neříkejte nic jiného než jméno, hodnost a pořadové číslo.

Emer říká do telefonu: Ach, Franku, kde jsi?

Jsem v armě.

Co je to arma?

Vojenský obchod. Tady si můžeme nakoupit a zatelefonovat.

A proč nejsi tady? Máme dort a všechno.

Dělám pomocníka v kuchyni, hrnce, pánve, dneska večer, zítra, možná v neděli.

Co je to? O čem to mluvíš? Jsi v pořádku?

Jsem celý utahaný z kopání děr a drhnutí hrnců a pánviček.

Proč?

Nezvedl jsem vajgla.

78$

Proč jsi nezvedl vajgla?

Protože nekouřím.

Ale proč jsi nezvedl toho vajgla?

Zasranej praporčík, promiň, výkonný praporčík, kterého nechtěli Pittsburgh Steelers, mi řekl, ať zvednu vajgla, a já mu řekl, že nekouřím, a kvůli tomu jsem tady, místo abych byl s tebou a slavil svoje zasraný, promiň, narozeniny.

Franku, já vím, že máš narozeniny. Pil jsi něco?

Ne, nepil. Jak můžu pít, kopat díry a drhnout černé nádobí zároveň?

Ale proč jsi kopal díry?

Protože jsem musel zakopat svůj pitomej opušťák.

Ach Franku. Kdy tě uvidím?

Nevím. Možná mě neuvidíš už nikdy. Každý mastný flíček mi prý může přidat další hodinu navíc u černého nádobí, takže tu třeba budu mýt hrnce a pánve až do konce vojny.

Máma říká, jestli by sis nemohl promluvit s knězem nebo s někým, s kaplanem?

Na kněze nejsem zvědavý. Ti jsou horší než praporčíci, jak pořád…

Jak pořád co?

Ale nic.

Ach Franku.

Ach Emer.

V sobotu večer je studený nářez a bramborový salát a kuchaři hrnce a pánve nepoužívají. V šest hodin mi náčelník kuchyně řekne, že se v neděli ráno nemusím hlásit. Neměl by mi to říkat, povídá, ale Sneed je blbej polskej čurák, kterýho nikdo nemá rád a je jasný, proč ho Pittsburgh Steelers nechtěli. Náčelník říká, že je mu to líto, ale že mě musel přidělit k hrncům a pánvím, když jsem neuposlechl přímý rozkaz. Jo, ví, že jsem dělal plukovníkovi ordonanci a všechno, ale jsme na vojně a nejlepší, co může nováček jako já dělat, je držet hubu. Nesmíš jim říct nic než svoje jméno, hodnost a pořadové číslo. Dělej, co ti přikážou, drž zobák,

79$

zejména když máš irský přízvuk, který každého praští do uší, a když se tímhle budeš řídit, tak svou holku zase uvidíš s koulema nedotčenejma.

Děkuji, náčelníku.

V pořádku, chlapče.

Rota je opuštěná kromě mužů v ordonanční místnosti a těch, kteří mají zakázané vycházky.

DiAngelo leží na kavalci, má zakázané vycházky kvůli tomu, co říkal, když jim pustili film o tom, jak jsou lidé v Číně chudí. Řekl, že Mao Ce Tung a komunismus Čínu zachrání, a poručík, který jim film pouštěl, řekl, že komunismus je zlý, bezbožný, neamerický, a DiAngelo odpověděl, že zlý, bezbožný a neamerický je kapitalismus a že by stejně nedal ani dva centy za jakýkoli ismus, protože lidé s ismy jsou příčinou všeho neštěstí na světě, a ať si všimne, že ve slově demokracie žádný ismus není. Poručík mu řekl, že je neukázněný, a DiAngelo řekl, že tohle je svobodná země, a dostal zaražené vycházky a víkendy na tři týdny.

Čte si na posteli Jinošství Studse Lonigana, které mi půjčil desátník Dunphy, a když mě vidí, říká, že si ho půjčil, protože ležel na skříňce, a kdo mě proboha vymáchal v kolomazi. Říká, že jednou přes neděli také dělal pomocníka v kuchyni a Dunphy mu poradil, jak se mastnoty na mas-káčích zbavit. Mám si hned v maskáčích stoupnout do horké sprchy, horké, jak jen snesu, a sedřít všechnu mastnotu rejžákem a karbolovým mýdlem, které se používá na mytí záchodů.

Stojím zrovna ve sprše, když dovnitř strčí hlavu Dunphy a chce vědět, co to dělám, a když mu to řeknu, povídá, že to dělával taky, jenomže si bral do sprchy i pušku a vyčistil všechno najednou. Když byl mladý zelenáč, míval nejčistší uniformu a pušku u útvaru a nebýt toho zatraceného chlastu, byl by dneska u roty náčelníkem a chystal se do penze. Když je řeč o chlastu, má zrovna namířeno do army na pivo, a nechtěl bych si zajít na jedno s ním, teda až si převléknu namydlané maskáče.

80$

Rád bych vzal DiAngela s sebou, ale on má kasárníka, protože chválil čínské komunisty. Mezitím co se převlékám do uniformy vyprávím mu o tom, jak moc jsem zavázán Mao Ce Tungovi za to, že napadl Koreu a vysvobodil mě z Palmového nádvoří v hotelu Biltmore, a on říká, ať si dávám pozor na to, co říkám, nebo skončím jako on a budu mít zaražené prdy.

Dunphy volá z druhého konce kasáren: Dělej, chlapče, dělej, umírám žízní. Docela rád bych zůstal a povídal si s DiAngelem, má v sobě takovou vytříbenost, ale Dunphy mi umožnil stát se plukovníkovou ordonancí, ať už mi to pomohlo jakkoli, a bude možná potřebovat společnost. Kdybych já byl desátník a voják z povolání, nezůstával bych v sobotu večer na posádce, ale vím, že jsou lidé jako Dunphy, kteří pijí a nemají ke komu ani kam jít. Pije pivo tak rychle, že mu naprosto nemůžu stačit. Musel bych se pozvracet, kdybych se o to snažil. Pije, kouří a co chvíli ukazuje do nebe prostředníkem pravé ruky. Říká, že v armádě se žije skvěle, hlavně v dobách míru. Nikdy nejsi sám, ledaže jseš takový hajzl jako Sneed, blbej fotbalista, a když se oženíš a máš děti, armáda se o všechno postará. Ty se jenom musíš udržovat ve formě pro boj. No jo, ví, že on se moc ve formě neudržuje, jenže má v těle tolik střepin skopčáckých šrapnelů, že by ho mohli prodat do starého železa, a pití je jediná radost, která mu zbyla. Měl ženu, dvě děti, a všechno je pryč. Odešly do Indiany, zpátky k manželčině tátovi a mámě, a kdo by se za nima vláčel do Indiany. Vytáhne z peněženky fotky manželky a dvou děvčat a podrží je, abych si je mohl prohlédnout. Chystám se říct mu, jak jsou hezké, ale on se rozpláče tak usedavě, že se rozkašle a musím ho praštit do zad, aby se nazadusil. Dobrý, povídá, dobrý. Zatraceně, vždycky, když se na ně podívám, tak to na mě přijde. Vidíš, o co jsem přišel, chlapče? Mohly by na mě čekat v malém domku poblíž Fort Dix. Seděl bych doma, Monica by vařila večeři a já bych podřimoval s nohama nahoře v uniformě nadpraporčíka. No jo, chlapče, tak půjdeme. Vy

81$

padneme odsud a uvidíme, jestli ještě dokážu postavit hovno do latě a odjet do Indiany.

V půli cesty do kasáren si to rozmyslí a vrátí se zpátky na pivo a mně je jasné, že se do Indiany nikdy nedostane. Je jako můj táta, a když ležím na kavalci, napadne mě, jestli si otec vzpomněl na dvacáté první narozeniny svého nejstaršího syna, jestli zvedl sklenici na mé zdraví v nějaké hospodě v Coventry.

Pochybuji. Otec je jako Dunphy, který nikdy neuvidí Indianu.

(13)

V neděli ráno mě čeká překvapení, když se DiAngelo zeptá, jestli s ním půjdu na mši. Překvapí mě to, protože bych myslel, že lidé, kteří opěvují čínské komunisty, v životě nevkročí do kostela ani kaple nebo synagogy. Cestou do posádkové kaple mi vysvětluje, že podle jeho názoru církev patří jemu a ne on jí, že nesouhlasí s tím, že se církev chová jako nějaká velká korporace, která prohlašuje Boha za své vlastnictví a tvrdí, že má právo ho po kousíčkách přidělovat lidem, pokud dělají, co jim Řím nakáže. Že každý týden hřeší tím, že chodí k přijímání, aniž by se předtím vyzpovídal ze svých hříchů knězi. Říká, že jeho hříchy jsou záležitostí čistě jeho a Boha a tomu se také zpovídá každou sobotu večer před spaním.

Mluví o Bohu, jako kdyby seděl ve vedlejší místnosti, pil pivo a kouřil cigaretu. Vím, že kdybych se vrátil zpátky do Limericku a mluvil podobně, dostal bych po hlavě a posadili by mě na první vlak do Dublinu.

Jsme sice na vojenské základně s kasárnami kolem dokola, ale uvnitř v kapli je to ryzí Amerika. Jsou tady důstojníci s manželkami a dětmi a vypadají čistě a vymydleně ze sprchy a šampónu a díky permanentnímu stavu milosti, ve kterém se nacházejí. Vypadají jako lidé z malého městečka

82$

v Maine nebo v Kalifornii, v neděli kostel, potom jehněčí kýta, hrášek, bramborová kaše, jablkový závin, ledový čaj, táta usne s velkou plachtou nedělních novin, které sklouznou na zem, děti si čtou komiksy, máma v kuchyni myje nádobí a brouká si: „Ach, jaké nádherné ráno.” Vypadají, jako že si čistí zuby po každém jídle a čtvrtého července vyvěšují vlajku. Jsou to sice katolíci, ale nemyslím, že by se cítili moc dobře v irském nebo italském kostele, kde by mohli být stařečkové a stařenky, kteří něco drmolí a posmrkují, kde se ve vzduchu vznáší opar whiskey nebo vína a kde zavání těla, jichž se mýdlo ani voda už týdny nedotkly.

Rád bych patřil do americké rodiny, přisedl si k modrooké dospívající dceři důstojníka a pošeptal jí, že nejsem takový, jak vypadám. Třebaže mám uhry, špatné zuby a oči jako požární kontrolky, pod tím vším jsem stejný jako oni, duše vymydlená a snící o domku na předměstí se zastřiženým trávníkem, po kterém náš chlapeček, malý Frank, tlačí tříkolku, a já netoužím po ničem jiném, než číst si nedělní noviny jako opravdový americký táta, a snad bych ještě mohl umýt našeho primovního nového buicka, když jedeme na návštěvu k babičce a dědečkovi z její strany, kde se budeme houpat na zápraží se sklenkou ledového čaje.

Kněz drmolí u oltáře, a když šeptám latinské odpovědi, DiAngelo do mě strčí a ptá se, jestli jsem v pořádku, jestli nemám kocovinu po pivu s Dunphym. Chtěl bych být jako DiAngelo, který má na všechno vlastní názor a nestará se ani šumařův prd, stejně jako strýček Pa Keating doma v Limericku. Vím, že by se mi DiAngelo smál, kdybych mu řekl, že jsem namočený v hříších až po krk a bojím se jít ke zpovědi, aby mi kněz neřekl, že už jsem tak daleko na scestí, že mi může dát rozhřešení jenom biskup nebo kardinál. Smál by se, kdybych mu řekl, že se někdy v noci bojím usnout, abych ve spánku neumřel a nešel do pekla. Bůh, který sedí vedle v místnosti s pivem a cigaretou, by přece nemohl vynalézt peklo.

83$

To se stává, když se mi v hlavě třepetají černé mraky jako netopýři a já si přeji otevřít okno a pustit je ven.

Kněz teď žádá dobrovolníky vzadu v kapli, aby vzali košíky a udělali sbírku. DiAngelo mě postrčí a jdeme uličkou, poklekáme a posíláme košíky do lavic. Důstojníci a praporčíci s rodinkami vždycky dají příspěvek dětem, aby ho vhodily do košíku, a každý se usmívá, když vidí maličkého, jak je na to pyšný, a rodiče jsou pyšní na něj. Důstojnické paničky a praporčické paničky se na sebe usmívají, jako by říkaly: Všichni jsme pod jednou střechou katolické církve, přestože vy víte, že jakmile vyjdou ven, zase si uvědomí, že je mezi nimi rozdíl.

Košík jde z lavice do lavice, až ho převezme četař, který přepočítá peníze a předá je kaplanovi. DiAngelo šeptá, že tohohle četaře zná a že když přepočítává peníze, uvízne mu jeden dolar ze tří za nehty.

Říkám DiAngelovi, že už na mši víckrát nepůjdu. Jakou to má cenu, když jsem v takovém stavu hříchu, poskvrněný a vůbec? Nemůžu být v kapli se všemi těmi čisťounkými americkými rodinami ve stavu milosti. Počkám si, až dostanu odvahu jít ke zpovědi a k přijímání, a když budu páchat smrtelný hřích tím, že na mši chodit nebudu, tak je to jedno, protože jsem tak jako tak ztracen. Jeden smrtelný hřích tě dostane do pekla stejně jako deset smrtelných hříchů.

DiAngelo mi říká, že jsem posera. Říká, že mám chodit na mši, kdy chci, že církev kněžím nepatří.

Nedokážu uvažovat jako DiAngelo, ještě ne. Bojím se kněží, jeptišek, biskupů, kardinálů a papeže. Bojím se Boha.

V pondělí ráno se mám hlásit u velitele Toleho v jeho kanceláři na rotě B. Sedí v křesle a potí se tak, že má khaki uniformu celou černou. Chci se ho zeptat na knihu, která leží vedle na stole, Zápisky z mrtvého domu od Dostojevského, a rád bych mu vyprávěl o Raskolnikovovi, ale člověk si musí dávat pozor na to, co říká praporčíkům a nadřízeným v armádě vůbec. Řekneš něco špatně a jseš zpátky u hrnců a pánví.

84$

Říká, ať si dám pohov, a chce vědět, proč jsem neuposlechl přímý rozkaz a kdo si ksakru myslím, že jsem, když se protivím nadřízenému desátníkovi, i když je to jenom záložní kádr, co?

Nevím, co na to říct, protože on ví všechno a já se bojím, že jen ceknu, a zítra mě pošlou do Koreje. Říká, že desátník Sneed, nebo co to má sakra za polské jméno, měl všechny důvody mě potrestat, ale zašel příliš daleko, zejména když šlo o třídenní opušťák pro plukovnickou ordonancí. Na opušťák mám nárok a jestli ho nadále chci, zařídí mi ho na příští víkend.

Děkuji, pane praporčíku.

V pořádku. Odchod.

Pane praporčíku?

Ano?

Četl jsem Zločin a trest.

Vážně? No, mohl jsem si myslet, že nejsi tak pitomý, jak vypadáš. Odchod.

Čtrnáctý týden našeho základního výcviku se šíří pověsti, že máme být posláni do Evropy. Patnáctý týden se šíří pověsti, že nás pošlou do Koreje. Šestnáctý týden nám řeknou, že jdeme s konečnou platností do Evropy.

(14)

Pošlou nás do Hamburku a odtud do Sonthofen, na doplňovací základnu v Bavorsku. Naši jednotku z Fort Dix rozdělí a rozmístí po celé Evropě. Doufám, že mě pošlou do Anglie, takže budu moci snadno jezdit do Irska. Místo toho mě pošlou do kasáren v Lenggries, malé bavorské vesnici, kde mě přidělí k výcviku psů, k jednotce psovodů. Říkám kapitánovi, že nemám psy rád, že mi rozkousali kotníky, když jsem v Limericku doručoval telegramy, ale kapitán povídá: Kdo se vás ptal? Předá mě desátníkovi, který seká tlusté plátky

85$

krvavě červeného masa, a ten mi říká: Přestaň kňourat, nandej maso na tu zatracenou plechovou misku, odnes ji do klece a nakrm svýho psa. Polož misku na zem a nenechávej tam ruku, aby si tvý zvíře nemyslelo, že je to večeře.

Musím zůstat v kleci a sledovat psa při jídle. Desátník tomu říká zvykání. Tohle zvíře, povídá, bude na tyhle základně tvoje žena, teda, ne tak úplně, protože to není fena, rozumíš. Tvoje puška Ml a tvoje zvíře, to teď bude celá tvoje rodina.

Můj pes je černý německý ovčák a vůbec se mi nelíbí. Jmenuje se Ivan a není jako jiní psi, vlčáci nebo dobrmani, kteří vyjí na všechno, co se hýbe. Když dožere, podívá se na mě, olízne si pysky, vycení zuby a couvá dozadu. Desátník stojí před klecí a říká mi, že jsem dostal zatraceně dobrého psa, že neskučí a nedělá zasranej rámus, takový že mi bude dobrý v boji, kde jedno štěknutí může znamenat smrt. Říká mi, abych se pomalu shýbl, zvedl misku, řekl psovi hodný pejsek, hodný Ivan, tak je hodný Ivan, ráno ahoj, zlatíčko, couvej pěkně v klidu, zavři branku, zalígruj petlici, dej ruku pryč. Říká, že jsem to udělal dobře. Vidí, že se z nás s Ivanem stali z prdele dobrý parťáci.

Každé ráno nastupuji s četou psovodů z celé Evropy Pochodujeme v kruhu, praporčík je uprostřed a pokřikuje raz dva, raz dva, šlapeme, a když trhneme za vodítko, psi vrčí a my jsme rádi, že mají košík.

Šest týdnů pochodujeme a běháme se psy. Šplháme do hor za Lenggries a závodíme na březích řek. Krmíme je a kartáčujeme, až už jim můžeme sundat košíky. Je nám řečeno, že to je velký den, jako promoce nebo svatba.

A pak si pro mě pošle velitel roty. Jeho rotní písař, desátník George Shemanski, má jet za tři měsíce na dovolenou do Států a mě posílají na šest neděl do rotní školy pro písaře, abych ho nahradil. Odchod.

Nechce se mi do rotní školy. Chci zůstat s Ivanem. Byli jsme spolu šest týdnů a teď jsme kamarádi. Vím, že když na mě vrčí, tak mi jenom říká, že mě má rád, ale pořád má dost

86$

zubů v tlamě pro případ, že bych ho rozzlobil. Miluji Ivana a chci mu sundat náhubek. Nikdo jiný to udělat nemůže bez toho, aby přišel o ruku. Chci ho vzít na manévry 7. armády u Stuttgartu, tam vykopu díru ve sněhu a bude nám v ní teplo a útulno. Chci vidět, jaké to bude, až ho pustím z vo-dítka na vojáka, který bude předstírat, že je Rus, a dívat se, jak mu Ivan trhá ochranný oděv na cucky, dokud mu neřeknu k noze. Nebo ho sledovat, jak se vrhá na rozkrok a ne na krk, když před ním rozhoupu figurínu ruského vojáka. Nemůžou mě přece poslat na šest týdnů do rotní školy pro písaře a nechat někoho jiného, aby se o Ivana staral. Každý ví, že k jednomu psu patří jeden muž, a trvá to měsíce, než se nový psovod zavede.

Nechápu, proč si do rotní školy pro písaře vybrali zrovna mě, když jsem nikdy nechodil na střední školu a na základně je plno maturantů. Napadá mě, že rotní škola pro písaře je snad za trest pro ty, co nestudovali na střední škole.

Hlavou se mi honí černé mraky a nejradši bych si ji omlátil o zeď. Jediné slovo, které mi v hlavě zbývá, je zasraně, a to slovo nenávidím, protože znamená nenávist. Nejradši bych velitele roty zabil a najednou je tady podporučík a seřve mě za to, že jsem ho nepozdravil, když jsem šel kolem něho.

Pojďte sem, vojíne. Co uděláte, když potkáte důstojníka?

Pozdravím, pane.

A?

Omlouvám se, pane. Neviděl jsem vás.

Tak vy jste mě neviděl? Tak vy jste mě neviděl? Kdyby vás poslali do Koreje, tak byste taky říkal, že jste neviděl Korejčíky, jak jdou přes kopec? Co, vojíne?

Nevím, co mám odpovědět tomuhle podporučíkovi, který je tak starý jako já a snaží se pěstovat si knírek z řídkých zrzavých vousů. Chtěl bych mu říct, že mě posílají do rotní školy pro písaře, a není to dostatečný trest za nepozdravení tisíce podporučíků? Chtěl bych mu říct o šesti týdnech s Ivanem a o svém trápení ještě ve Fort Dix, když jsem musel

87$

zahrabat opušťák, a hlavou se mi honí černé mraky a vím, že musím mlčet, nahlásit jenom jméno, hodnost a osobní číslo. Vím, že musím mlčet, ale nejradši bych tomuhle podporučíkovi řekl, ať jde do hajzlu a ať mi se svým ubohým zrzavým knírkem políbí prdel.

Říká mi, ať se mu hlásím přesně ve dvacet jedna nula nula v maskáčích, a přikáže mi vytrhávat plevel na seřadišti, zatímco ostatní psovodi odcházejí kolem do Lenggries na pivo.

Když skončím, jdu k Ivanovi do klece a sundám mu náhubek. Sednu si na zem a mluvím na něj, a jestli mě rozžvýká na cucky, nebudu muset do rotní školy pro písaře. Ale on jenom trochu zavrčí a olízne mi tvář a já jsem rád, že tu není nikdo, kdo by viděl, jak mi je. Rotní škola pro písaře je v lenggrieských kasárnách. Sedíme v lavicích, zatímco instruktoři přicházejí a odcházejí. Říkají nám, že rotní písař je přímo tím nejdůležitějším vojákem u jednotky. Důstojník může být zastřelen, praporčíci a poddůstojníci také, ale bez písaře je jednotka odsouzena ke zkáze. Rotní písař je oním mužem, jenž ví, kdy je útvar pod stavem, ví, kdo je mrtvý kdo raněný, kdo je pohřešován, a nastupuje na místo provianťáka, když si náhodou nechá ustřelit svou blbou hlavu. Rotní písař, chlapi, je ten, kdo vám doručí poštu, když vojenský pošťák dostane kulku do prdele, a ten, který udržuje vaše spojení s domovem.

Když už víme, jak jsme důležití, učíme se psát na stroji. Musíme napsat vzorové prezenční hlášení s pěti kopiemi, a když uděláte jedinou chybu, jeden malý překlep, chybu při sčítání, přeškrtnutí, musíte to celé přepsat.

Žádné gumování, kurva. Tohle je armáda Spojených států a gumovat se nesmí. Jak jednou povolíte gumovat v hlášení, zavládne lajdáctví na celé frontě. Držíme tady obrannou linii proti zatraceným komoušům, chlapi. Lajdáctví si nemůžeme dovolit. Bezchybně, chlapi, bezchybně. A teď sakra pište.

Klapot a rachocení třiceti psacích strojů rozezvučí místnost jako bojové pásmo, kde se ozývá vytí vojáků-písařů,

88$

když uhodí na nesprávnou klávesu a musí hlášení roztrhat a začít znovu od začátku. Tlučeme se do hlavy a hrozíme pěstí k nebesům a říkáme instruktorům, že už to máme skoro hotové a jestli bychom, prosím, prosím, nemohli vygumovat tenhle blbý maličký překlep.

Žádné gumování, vojíne, a dejte si pozor na to, co říkáte.

V kapse nosím fotku své maminky.

Na konci kurzu mi dají vysvědčení, že jsem prospěl na výbornou. Kapitán, který nám vysvědčení předává, říká, že je na nás hrdý a že jsou na nás hrdí všichni až po vrchní velitelství v Evropě, včetně samotného Dwighta D. Eisenhowera. Kapitán je hrdý na to, že může říct, že z celého kurzu neprospělo pouhých devět mužů, a nás jedenadvacet, kteří jsme prošli, je chloubou našich blízkých doma. Předá nám vysvědčení a kakaové sušenky, které upekla jeho žena a dvě malé dcerušky, a máme dovoleno sníst sušenky tady na místě, protože se jedná o zvláštní příležitost. Chlapi za mnou nadávají a reptají, že sušenky chutnají jako kočičí hovno, a kapitán se usměje a hotoví se k dalšímu proslovu, ale major mu něco šeptá a později se dozvím, že mu major říkal: Drž hubu, chlastal jsi, což bude nejspíš pravda, protože kapitán má ten druh obličeje, který se nemůže odtrhnout od láhve whiskey.

Kdyby Shemanski nešel na dovolenou, byl bych nadále v psinci s Ivanem, nebo s ostatními psovody v Lenggries na pivu. Ted ho musím celý týden sledovat u stolu v kanceláři výkonného praporčíka, jak píše hlášení a dopisy, a poslouchat jeho řeči, že bych mu měl být vděčný za to, že mě dostal od psů k dobrému zaměstnání, které mi může být v civilu užitečné. Říká, že mám být šťastný, že jsem se naučil psát na stroji, že třeba napíšu další Jih proti severu, hahaha.

Večer před jeho odjezdem na dovolenou máme v pivnici v Lenggries večírek. Je pátek večer a já mám přes víkend opušťák. Shemanski se musí vrátit do kasáren, protože mu dovolená začíná až zítra, a když opustí svou přítelkyni

89$

Ruth, ta se mě zeptá, kam se chystám na opušťák. Říká mi, ať jdu k ní na pivo, že tam Shemanski nebude, ale jakmile vejdeme do dveří, už jsme v posteli a pustíme se do sebe jako zvířata. Ach, Macu, říká, ach, Macu, ty jsi tak mladý Sama je stará, je jí jednatřicet, ale nepoznali byste to, protože mě nenechá chvíli vyspat, a jestli si takhle vede pořád, není divu, že Shemanski potřebuje dlouhou dovolenou v USA. Když se rozbřeskne, někdo klepe dole na dveře, a když vykoukne z okna, slabě zasténá. Ach, mein Gott, to je Shemanski, běž, běž, běž. Vyskočím na nohy a oblékám se, jak nejrychleji umím, ale nedokážu si natáhnout kalhoty přes boty, které jsem si obul nejdřív, a nohy mám teď zaražené a zamotané a Ruth syčí a sténá: Ven oknem, ach, prósim, ach, prósim. Domovními dveřmi nemůžu, protože za nimi stojí Shemanski, buší do nich a určitě by mě zabil, takže musím vyskočit oknem ven, kde je devadesát čísel sněhu, který mi zachrání život, a můžu se spolehnout, že Ruth nahoře zavře okno a zatáhne záclonu, aby mě Shemanski neviděl, jak si zouvám boty, abych si mohl natáhnout kalhoty a znovu se obout, péro mám tak vymrzlé, že je maličké jako knoflík, všude sníh po pás, v kalhotech, v botách.

Ted se musím odplížit od Ruthina domu a do Lenggries na horkou kávu do nějaké hospody, kde bych se mohl usušit, ale nikde ještě není otevřeno, takže se vleču zpátky do kasáren a přemýšlím o tom, jestli Bůh neposlal Shemanského na tuhle zem jen proto, aby mě úplně zničil.

Ted, když jsem rotní písař, sedím za Shemanského stolem a nejhorší, co na mě čeká, je psaní každodenního prezenčního hlášení. U druhého stolu sedí praporčík Burdick, pije kávu a říká mi, jak je tohle hlášení důležité, že na ně čekají na vrchním velitelství, aby ho mohli přidat k dalším rotním hlášením, která se posílají do Stuttgartu, do Frankfurtu, k Eisenhowerovi a do Washingtonu, aby sám prezident Truman věděl, jak silná je armáda Spojených států v Evropě pro případ, že by nás nečekaně napadli ti zatracení Rusáci, kteří by neváhali ani chviličku, kdyby nám chyběl jediný muž,

90$

jediný muž, McCourte. Čekají na to, McCourte, takže koukej napsat to hlášení.

Z pomyšlení na to, že celý svět čeká na mé hlášení, jsem celý nervózní, takže ťukám na špatné klávesy a musím začínat stále znovu. Pokaždé řeknu Do prdele a vytáhnu hlášení ze stroje. Praporčíku Burdickovi vyskočí obočí ke kořínkům vlasů. Pije kávu, dívá se na hodinky, obočí už ho vůbec neposlouchá, a já se cítím tak zoufale, že se bojím, abych se nerozsypal a nezačal brečet. Burdick bere telefony z vrchního velitelství a říká mi, že plukovník čeká, že generál čeká, že náčelník štábu čeká a že čeká prezident. Pošlou posla, aby si hlášení vyzvedl. Čeká u mého stolu, což je ještě horší, a já si přeji být zpátky v hotelu Biltmore a drhnout záchody. Když mám hlášení napsané bez chyb, posel si je odveze a praporčík Burdick si otře čelo zeleným kapesníkem. Říká mi, abych zapomněl na všechnu ostatní práci a zůstal po zbytek dne u stolu a cvičil a cvičil a cvičil, dokud se to zatracené hlášení nenaučím psát pořádně. Na vrchním velitelství si jistě budou povídat, jaké trdlo si vzal za písaře, když ani nedokáže napsat hlášení. Všichni ostatní písaři naklepou hlášení za deset minut a on nechce, aby se rota C stala terčem posměchu pro celá kasárna.

Takže, McCourte, nikam nepůjdeš, dokud nebudeš psát perfektní hlášení. Začni klepat.

Dře mě celé dny a večery, diktuje mi nejrůznější početní stavy a říká: Ještě mi za to budeš děkovat.

A má pravdu. Za pár dnů umím napsat hlášení tak rychle, že k nám z vrchního velitelství pošlou jednoho poručíka, aby zjistil, jestli si ta čísla nevymýšlíme den dopředu. Praporčík Burdick říká: Ne, ne, já za to ručím, a poručík se na mě podívá a povídá: Máme tady talent na poddůstojníka, praporčíku.

Praporčík říká: Ano, pane, a když se usměje, obočí mu ožije.

Když se vrátí Shemanski, čekám, že mě zase přidělí k Ivanovi, ale kapitán povídá, že zůstanu jako písař u zásobova—

91$

čů. Budu mít na starosti deky, prostěradla, povlečení, polštáře a kondomy, které se distribuují psovodům celého evropského velení, a budu odpovídat za to, že zase všechno vrátí zpátky, až půjdou do civilu, všechno kromě kondomů, hahaha.

Jak mám říct kapitánovi, že nechci dělat písaře ve sklepě, kde musím všechno nárokovat řečí, která jde pozpátku povlečení, polštář, bílý nebo míčky, pong ping, počítat a dělat seznamy, že nechci nic jiného, než se vrátit k Ivanovi a k psovodům, a pít pivo a okukovat holky v Lenggries, v Bad Tolz a v Mnichově?

Pane, je nějaká šance, že bych mohl být znovu přidělen ke psům?

Ne, McCourte. Jste zatraceně dobrý písař. Odchod.

Ale, pane…

Odchod, vojíne.

V hlavě se mi převaluje tolik černých mraků, že málem netrefím z kanceláře, a když se mi Shemanski směje a říká: Zatnul ti tipec, co? Nechtěl tě pustit zpátky k pejskovi?, povídám mu, ať jde do piči, načež mě odtáhnou zpátky do kanceláře ke kapitánovi a ten mi vysloví napomenutí a řekne, že jestli se to bude opakovat, půjdu před válečný soud a tam se postarají, abych měl vojenský posudek jako trestní rejstřík AI Capona. Řekne mi úsečně, že jsem teď svobodník, a když se budu náležitě chovat a vést přesnou evidenci kondomů, může ze mne být za šest měsíců desátník, a teď, vojáku, vypadněte.

Za týden už lítám v maléru zas, tentokrát kvůli mámě. Když jsem přišel do Lenggries, vyplnil jsem na velitelství žádost o vyplácení části žoldu matce. Armáda si bude nechávat půlku mého žoldu, uloží ho a mámě bude posílat každý měsíc šek.

Teď sedím na pivu v Bad Tolz a Davis, písař přes vyplácení žoldu určené osobě, tady sedí také, zpitý šnapsem, a pokřikuje na mě: Hej, McCourte, matka je v prdeli s prachama, co? a čer

92$

né mraky v hlavě mě oslepí natolik, že po něm hodím kameninovou holbu, vrhnu se na něj a chci ho vážně uškrtit, ale dva desátníci mě od něj odtáhnou a předají vojenské policii.

Zavřou mě přes noc v Bad Tolz a ráno jsem předveden před kapitána. Chce vědět, proč napadám desátníky, kteří v klidu pijí pivo a starají se o své, a když mu řeknu o urážce mé matky, ptá se mě: Kdo je písařem pro vyplácení žoldu určené osobě?

Desátník Davis, pane.

A vy jste, McCourte, odkud?

Z New Yorku, pane.

Ne, ne. Myslím odkud doopravdy.

Z Irska, pane.

Zatraceně. Myslel jsem si to. Máte na obličeji mapu. Z kterého kraje?

Z Limericku, pane.

A tak. Mí rodiče pocházejí z Kerry a ze Sligo. Krásná zem, ale chudá, co?

Ano, pane.

Dobrá, pošlete sem Davise.

Vstoupí Davis a kapitán se otočí k muži, který zaznamenává výpovědi. Tohle je mimo protokol, Jacksone. Tak, Davisi, řekl jste veřejně něco o matce tohoto muže?

Já… jsem jenom…

Řekl jste něco důvěrného ohledně finančních těžkostí té paní?

No… pane…

Vy jste hajzl, Davisi, a já bych vás mohl poslat před rotní vojenský soud, ale oznámím jenom, že jste měl pár piv a plácal jste nesmysly.

Děkuji, pane.

A jestli ještě jednou uslyším, že jste měl podobné poznámky, narvu vám do prdele kaktus. Odchod.

Když Davis odejde, říká kapitán: Taky Irčan, McCourte. Musíme držet spolu. Mám pravdu?

Ano, pane.

93$

Na chodbě mi Davis podává ruku. Mrzí mě to, McCourte. Měl jsem mít rozum. Moje máma dostává taky část žoldu a je Irka. Teda, její rodiče byli Irové, takže já jsem napůl Ir.

Tohle je poprvé v mém životě, co se mi někdo omluvil, a já jenom něco mumlám, rudnu a potřásám Davisovi rukou, protože nevím, co mám říct. Nevím, co odpovědět lidem, kteří se usmívají a říkají, že jejich rodiče a prarodiče jsou Irové. Jeden den urážejí vaši matku a druhý den se chlubí, že jejich vlastní matka je Irka. Jak to přijde, že jen co otevřu ústa, tvrdí mi každý že je Ir a že bychom si měli dát paňáka? Nestačí být Američan. Vždycky musíte být něco jiného, IroAmeričan, Germano-Američan, a člověku vrtá hlavou, jak by vůbec mohl existovat, kdyby nevynalezli pomlčku.

(15)

Když ze mě udělali zásobovacího písaře, neřekl mi kapitán, že budu muset dvakrát měsíčně v úterý sbalit rotní povlečení a odvézt ho náklaďákem do vojenské prádelny za Mnichovem. Nevadí mi to, protože to znamená celý den mimo kasárna a já se mohu natáhnout na rance se dvěma dalšími zásobovači, Rappaportem a Weberem, a povídat si s nimi o životě v civilu. Před odjezdem z kasáren se zastavíme ve výdejně proviantu a nafasujeme měsíční libru kávy a karton cigaret, které prodáme Němcům. Rappaport si musí vyzvednout balení Kotexu, kterým si vycpává vychrtlá ramena, na kterých nosí pušku, když má strážní službu. Weberovi je to k smíchu a povídá, že má tři sestry, ale radši by se propadl, než aby si provianťákovi řekl o Kotex. Rappaport se usměje a povídá: Jestli ty máš setry, Webere, tak si pořád hrajou s panenkama.

Nikdo neví, proč máme nárok na libru kávy, ale jiní zásobovači mi říkají, že mám zatracenou kliku, když nekouřím. Sami by si přáli nekouřit, aby mohli prodat cigarety něme

94$

ckým holkám za šukačku. Weber z roty B říká, že za karton si můžeš užít, až ti zmodrají koule, a to ho rozruší do té míry, že vypálí cigaretou díru do rance s povlečením roty A, a Rappaport, zásobovač roty A, který jede poprvé jako já, mu povídá, ať si dá pozor, nebo že mu vymlátí hovna ze střev. Weber říká: Vážně?, ale náklaďák zastaví a řidič Buck povídá: Všichni ven, protože jsme dojeli k tajné malé pivnici, a když budeme mít štěstí, tak by vzadu mohlo být pár holek ochotných ke všemu za pár krabiček cigaret z našich kartónů. Ostatní chlapi ode mě chtějí cigarety levně koupit, ale Buck povídá: Nebuď blbec, Macu, jseš mladej kluk, potřebuješ si vrznout, jinak ti bude strašit v palici.

Buck má šedivé vlasy a vyznamenání ze druhé světové války. Všichni vědí, že měl důstojnickou hodnost, ale v jednom kuse pil a divočil, až ho postupně degradovali na nejnižší ucho. To se o Buckovi povídá, ale já jsem se naučil, že se nedá věřit všemu, co se na vojně povídá, že se všechno musí brát s rezervou. Buck mi připomíná desátníka Dunphyho ve Fort Dix. Jsou to pruďasové, za války odvedli svůj díl a v mírových časech nevědí, co si počít sami se sebou, do Koreje je nemohou poslat, protože pijí, a armáda je jejich jediný domov, dokud neumřou.

Buck umí německy a zná snad každého a všechny tajné malé pivnice na cestě z Lenggries do Mnichova. V zadní místnosti stejně žádné holky nejsou a když začne Weber reptat, povídá mu Buck: Nepičuj, Webere. Zajdi si ven támhle za ten strom a vycákej si ho. Weber říká, že nemá zapotřebí chodit za strom. Tohle je svobodná země a on si ho může vycákat, kde bude chtít. Buck mu povídá: Dobrá, Weber, dobrá, já na to seru. Pro mě za mě si můžeš vytáhnout svýho klováka a mávat s ním uprostřed silnice.

Buck říká, ať vlezeme zpátky na náklaďák, a do Mnichova jedeme dál bez dalších zastávek u tajných pivnic.

Praporčíci by nás neměli posílat s prádlem, aniž nám řeknou, kam vlastně jedeme. Hlavně Rappaporta by neměli

95$

posílat, protože je Žid, a neměli by dopustit, aby teprve na místě zjistil, kde je, a zasténal z náklaďáku: Prokrista, když vidí jméno tábora na bráně: Dachau.

Nenapadne ho nic lepšího, než vyskočit u brány, kde Buck zpomalí před hlídkou vojenské policie, dát se na útěk po mnichovské silnici a řvát jako blázen. Buck musí zajet dovnitř a my chvíli pozorujeme, jak dva empíci honí Rappaporta, popadnou ho, posadí do džípu a přivezou zpátky. Je mi ho líto, protože je celý bledý a třese se, jako kdyby stál dlouho na mraze. Opakuje pořád dokola: Promiňte, promiňte, promiňte, já dovnitř nemůžu, a empíci ho uklidňují. Jeden z nich jde zatelefonovat ze strážní budky, a když se vrátí, říká Rappaportovi: V pořádku, vojíne, nemusíte tam. Můžete tady počkat s poručíkem, až bude prádlo vyprané. Kolegové se o vaše rance postarají.

Vykládáme rance z nákladáku a já přemýšlím o Němcích, kteří nám pomáhají. Byli tady v těch zlých dobách a co vlastně vědí? Vojáci, kteří vykládají ostatní náklaďáky, vtipkují, smějí se a tlučou se navzájem ranci s prádlem, ale Němci pracují a nesmějí se, a já vím, že se jim v hlavě honí temné vzpomínky. Jestliže žili v Dachau nebo v Mnichově, tak o tomhle místě museli vědět, a mě by zajímalo, co si myslí, když sem chodí každý den.

Pak mi Buck povídá, že se s nimi nedomluví, protože to nejsou žádní Němci. Jsou to utečenci, lidé bez domova, Maďaři, Jugoslávci, Češi, Rumuni. Žijí v lágrech po celém Německu, dokud se nerozhodne co s nimi.

Když skončí vykládání, povídá Buck, že je čas na oběd a zamíří k jídelně. Weber taky. Já na oběd nemůžu, dokud si neobejdu a neprohlédnu tohle místo, které jsem viděl v novinách a filmových týdenících, ještě když jsem vyrůstal v Limericku. Jsou tady tabulky s hebrejskými a německými nápisy a mě napadá, jestli pod nimi nejsou masové hroby.

Jsou tady pece s otevřenými dveřmi a já vím, co se v nich spalovalo. Viděl jsem fotografie v časopisech a knihách, ale

96$

fotografie jsou fotografie, kdežto tohle jsou pece, na které si mohu sáhnout, když budu chtít. Nevím, jestli si na ně chci sáhnout, ale kdybych odjel a nikdy už se sem s prádlem nevrátil, musel bych si říkat: Mohl sis sáhnout na pece v Dachau a neudělals to, a co řekneš dětem a vnoučatům? Nemohl bych říct nic, ale když budu sám, k čemu mi bude, když si budu říkat: Proč sis nesáhnul na pece v Dachau?

Takže popojdu za tabulky, sáhnu si na pece a přemýšlím, jestli je vhodné odříkat katolickou modlitbu v přítomnosti židovských mrtvých. Vadilo by mně, kdyby se za mě takoví jako Rappaport pomodlili hebrejsky, kdyby mě Angličani zabili? Ne, nevadilo, protože nám kněží říkali, že každá modlitba, která není sobecká a není za nás samotné, dosáhne Božího sluchu.

Stejně se ale nemůžu pomodlit třikrát Zdrávas, protože je v tom Ježíš a ten Židům v minulosti k ničemu nebyl. Nevím, jestli je správné modlit se Otčenáš, když se dotýkám dveří u pece, ale zdá se mi to dostatečně neškodné a tak se jej pomodlím a doufám, že židovští mrtví moji neznalost pochopí.

Ze dveří jídelny na mě volá Weber: McCourte, McCourte, budou zavírat. Jestli chceš oběd, tak pohni kostrou.

Odnesu si tác s miskou maďarského guláše a chlebem ke stolu u okna, kde sedí Buck s Weberem, ale když se podívám ven a uvidím tam pece, tak mě chuť na maďarský guláš dočista přejde a je to poprvé v životě, co odstrčím jídlo. Kdyby mě teď viděli v Limericku, jak odstrkuji jídlo, řekli by, že jsem se úplně zbláznil, ale jak tady můžu sedět a jíst madarský guláš, když na mě zírají otevřené pece a já musím myslet na spálené lidi, hlavně na děti. Vždycky, když v novinách ukazují fotografie matek a dětí, které zemřely spolu, ukazují dítě položené na matčiných prsou v rakvi, jak jsou spolu na věky, a je v tom klid a mír. Ale to vám na fotografiích z Dachau nebo z jiných táborů nikdy neukážou. Na těch vidíte malé děti pohozené stranou jako psy, a jestli je vůbec pohřbili, tak to bylo daleko od matčiných prsou a na věčnost

97$

šly samy, a já vím, když tady sedím, že nabídne-li mně někdy někdo, až budu v civilu, maďarský guláš, vzpomenu si na pece v Dachau a řeknu: Ne, děkuji.

Ptám se Bucka, jestli jsou pod těmi tabulkami masové hroby, a on říká, že masové hroby nejsou potřeba, když všechny spálíš, a to že ti zmetkové v Dachau udělali, kurvy jedny.

Weber povídá: Hele, Bucku, já nevěděl, že jseš Žid.

Nejsem, vole. Musíš snad být Žid, abys byl člověk?

Buck říká, že Rappaport musí mít hlad a že bychom mu měli přinést sendvič, ale Weber povídá, že to je ta nejpitomější věc, kterou kdy slyšel. K obědu byl guláš a jak z toho chceš udělat sendvič? Buck říká, že sendvič se dá udělat ze všeho a kdyby Weber nebyl tak blbej, tak by to věděl. Weber ztopoří prst a říká: Tvoji máti, a dozorčí v jídelně musí Bucka držet, aby se na Webera nevrhnul, načež nám řekne, ať všichni vypadneme, že se jídelna zavírá, ledaže bychom chtěli zůstat a vytřít to tu.

Buck vleze do kabiny nákladáku a my s Weberem si podřimujeme na korbě, dokud prádlo není hotové, a pak ho naložíme. Rappaport sedí u brány a čte si Hvězdy a pruhy. Chci si s ním popovídat o pecích a o těch zločinech, které se tu udály, ale on je pořád bledý a je mu zima.

Jsme v půli cesty do Lenggries, když Buck odbočí z hlavní silnice na úzkou cestu k jakémusi tábořišti, kde stojí chatrče, přístřešky a staré stany a kde pobíhají bosé děti ve studeném jarním počasí a dospělí sedí na zemi kolem ohňů. Buck vyskočí z kabiny a říká nám, ať přineseme kávu a cigarety, a Rappaport chce vědět proč.

Abysme si zašukali, chlapečku, zašukali. Zadarmo ti nedají.

Weber povídá: Prosím tě, vždyť jsou to jen bezdomovci.

Uprchlíci se k nám sbíhají, muži a ženy, ale já mám oči jenom pro děvčata. Usmívají se a tahají za plechovky s kávou a kartony cigaret a Buck huláká: Držte pevně, ať vám to neseberou. Weber zmizí v chatrči s nějakou starou ženskou, kolem pětatřiceti, a já se ohlédnu po Rappaportovi. Je pořád

98$

na náklaďáku, celý bledý, a dívá se na druhou stranu. Buck ukáže na jednu dívku a povídá mi: Tak tohle je tvůj miláček. Dej jí cigarety, kafe ne, a hlídej si peněženku.

Dívka má na sobě rozedrané šaty s růžovými kytičkami a je tak hubená, že lze těžko určit, jak je stará. Vezme mne za ruku a odvede do boudy. Svlékání jí nedělá problémy, protože pod šaty nic nemá. Lehne si na hromadu hadrů na podlaze a já už chci tak zoufale být na ní, že si stáhnu kalhoty jenom ke kotníkům, protože dál to přes boty nejde. Tělo má studené, ale uvnitř je horká a já jsem tak vzrušený, že se za minutu udělám. Odkulí se stranou a jde do kouta, kde přičapne na kýbl, a mně to připomene časy v Limericku, kde jsme taky mívali kýbl v koutě. Zvedne se z kýblu, natáhne si šaty a natáhne ruku.

Cigarety?

Nevím, co jí mám dát. Mám jí dát celý karton za tu jedinou minutu vzrušení, nebo jí mám dát krabičku s dvacítkou cigaret?

Říká znovu: Cigarety, a když se podívám na kýbl do kouta, dám jí celý karton.

Ale nestačí jí to. Kafe?

Říkám jí: Ne, ne. Kafe ne, ale ona ke mně přistoupí, otevře mi poklopec a já jsem tak vzrušený, že zase upadneme na hadry a ona se poprvé usměje nad tím množstvím cigaret a kávy, a když vidím její zuby, tak je mi jasné, proč to s tím smíchem nepřehání.

Buck nastoupí zpátky do kabiny náklaďáku, Rappaportovi neřekne ani slovo a já také ne, protože mám pocit, že bych se měl stydět za to, co jsem udělal. Snažím se přesvědčit sám sebe, že se nestydím, že jsem zaplatil za to, co jsem dostal, a ještě dal děvčeti svoji kávu. Nevím, proč bych se měl v přítomnosti Rappaporta stydět. Napadá mě, že proto, že měl k uprchlíkům úctu a odmítl je zneužít, ale když je to tak, proč tedy neukázal svoji úctu a lítost tím, že by jim dal svoje cigarety a kávu?

Weber si s Rappaportem nedělá hlavu. Mele pořád o tom, jaký hezký zadeček to byl a jak málo za to zaplatil. Dal té

99$

ženské jenom pět krabiček cigaret, kafe mu zůstalo a může šukat v Lenggries celý týden.

Rappaport mu říká, že je debil, načež se chvíli vzájemně urážejí, až na něj Rappaport skočí, a už se válejí po rancích s prádlem a mají nosy do krve, až Buck zastaví náklaďák a říká jim, ať toho nechají, a já mám jenom strach, aby krev nebyla na prádle roty C.

(16)

Druhý den po prádle mi nateče krk a doktor mi povídá, ať si sbalím tomu, a pošle mě zpátky do Mnichova, že mám příušnice. Chce vědět, jestli jsem byl ve styku s dětmi, protože od těch se dají příušnice chytnout, od dětí, a když chlap dostane příušnice, tak se taky může stát, že ukončí rodinnou linii.

Víte, co to znamená, vojáku?

Ne, pane.

Že byste už taky nemusel mít děti.

Pošle mě s džípem a s řidičem, desátníkem Calhounem, který mi říká, že příušnice jsou trest Boží za to, když si někdo užívá s německými ženskými, a že to mám považovat za Boží znamení. Zastaví vůz na kraji silnice, a když mi povídá, abych s ním poklekl a prosil Boha o odpuštění, než bude pozdě, musím poslechnout, protože má dvě frčky. V koutcích úst má pěnu, a jelikož jsem vyrostl v Limericku, vím, že to je bezpečné znamení šílenství, a že když s Johnem Calhounem nepadnu na kolena, mohl by se ve jménu Božím rozzuřit. Vzpíná paže k nebi a chválí Boha za to, že na mě seslal dar příušnic právě včas, aby napravil mé cesty a zachránil mou duši, a rád by, aby na mě Bůh seslal další mírnější připomínky mého hříšného chování, plané neštovice, bolení zubů, spalničky, bolesti hlavy a zápal plic, bude-li třeba. Ví, že není náhodou, že právě on byl vybrán, aby mě odvezl s příušnicemi do Mnichova. Ví, že korejská válka vypukla proto, aby byl odveden a poslán do Německa, aby

100$

mi zachránil duši, jakož i duše všech ostatních zhýralců. Děkuje Bohu za to privilegium a slibuje, že bude dohlížet na duši svobodníka McCourta na infekčním oddělení v mnichovské vojenské nemocnici tak dlouho, jak si Bůh bude přát. Říká Bohu, že je šťasten, protože je spasen, že je plný radosti, ach vskutku, plný radosti, a zpívá píseň o shromáždění u řeky a mlátí do volantu a jede tak rychle, až mě napadá, že se dřív zabiju v příkopu, než se vyléčím z příušnic.

Vede mě nemocniční chodbou, zpívá žalmy a vypráví celému světu, že jsem spasen, že Pán seslal znamení, vpravdě znamení, konkrétně příušnice, a že jsem připraven konat pokání. Chválit Boha. Medikovi na příjmu, četařovi, říká, aby mi poskytli bibli a čas k modlitbám, a četař mu říká, ať odsud kouká, do prdele, vypadnout. Desátník Calhoun mu za to žehná, žehná mu z hloubi duše, slibuje četaři, že se za něho bude modlit, protože je jasně na straně ďábla, říká četaři, že je ztracen, ale padne-li hned teď na kolena a přijme Pána Ježíše, pozná mír, jenž je nad veškeré poznání, a vypouští bílou pěnu, až má bradu jako sníh.

Četař vyjde zpoza stolu a strká Calhouna chodbou ke dveřím z budovy, přičemž mu Calhoun povídá: Kajte se, četaři, kajte. Postůjme, bratře, a pomodleme se za tohoto Irčana, jehož poznamenal Bůh, poznamenal ho příušnicemi. Ó, shromážděmež se u řeky.

Ještě pořád žadoní a modlí se, když ho četař vystrčí do mnichovské noci.

Německý zřízenec mi říká, že se jmenuje Hans, a odvede mě na oddělení se šesti postelemi, kde mi vydají nemocniční pyžamo a dva pytlíky s ledem. Povídá mi: Tohle je na tvá krk a tohle je na tvá koule, a čtyři chlapi na postelích začnou skandovat: Tohle je na tvá krk a tohle je na tvá koule. Usmí-vá se a vloží mi jeden balíček za krk a druhý do slabin. Muži po něm házejí pytlíky, aby jim přinesl nový led, a říkají mu: Hansi, ty chytáš tak dobře, že bys mohl hrát baseball.

Jeden muž na posteli v koutě sténá a pytlíky nehází. Hans přistoupí k jeho lůžku. Dimino, chtěl bys led?

101$

Ne, nechci led. K čemu by mi byl?

Ale Dimino.

Ale Dimino z prdele. Zatracený skopčáci. Koukej, co jste mi provedli. Nasadili jste mi zasraný příušnice. V životě nebudu mít děti.

Ale budeš mít děti, Dimino.

Jak to můžeš vědět? Žena si bude myslet, že jsem bukvice.

Ale Dimino, ty nejseš bukvice, a Hans se obrátí na ostatní muže. Je Dimino bukvice?

Jasně, jasně že je bukvice, jseš bukvice, Dimino, a ten se obrátí ke zdi a vzlyká.

Hans ho pohladí po rameni. Oni to nemyslí vážně, Dimino.

A muži začnou skandovat: Myslíme, myslíme. Jseš bukvice, Dimino. Máme nateklé koule a ty máš nateklé koule, ale ty jsi uřvaná bukvice.

A hulákají, až Hans znovu pohladí Dimina po rameni, podá mu pytlíky s ledem a povídá: Tumáš, Dimino, drž si svá koule u ledu a budeš mít móc tětí.

Budu, Hansi, budu?

Ó jistě, Dimino.

Díky, Hansi. Jseš dobrej skopčák.

Díky, Dimino.

Jseš bukvice, Hansi?

Jsem, Dimino.

Proto nám tak rád dáváš led na koule?

Ne, Dimino, to je moje džob.

Mně to nevadí, jestli jseš bukvice, Hansi.

Díky ti, Dimino.

Prosím, Hansi.

Další zřízenec přiveze na oddělení vozík s knihami a mně nastanou čtenářské hody. Konečně mohu dočíst knihu, kterou jsem rozečetl na lodi, Dostojevského Zločin a trest. Raději bych četl F. Scotta Fitzgeralda nebo P.G. Woodehouse, ale Dostojevský s Raskolnikovem a stařenou nade mnou visí

102$

jako mračno. Znovu ve mně vyvolává pocit viny, protože jsem v Limericku ukradl peníze paní Finucanové, když seděla mrtvá v křesle, a uvažuji o tom, jestli bych neměl požádat nějakého vojenského kaplana a vyzpovídat se mu ze svého hrozného zločinu.

Ne. Dokázal bych se vyzpovídat v šeru zpovědnice v normálním kostele, ale nikdy ne za bílého dne, celý oteklý od příušnic, s plentou před postelí a s knězem, který by na mě koukal. V životě bych mu nedokázal říct, že paní Finucanová plánovala nechat peníze kněžím, aby se modlili za její duši, a já jsem něco z těch peněz ukradl. V životě bych mu nedokázal říct o hříších, které jsem spáchal s tou dívkou v uprchlickém táboře. Dokonce i ted, když na ni pomyslím, vzruším se tak, že si to musím udělat sám pod dekou, a tady to máme, jeden hřích za druhým. Kdybych se teď vyzpovídal nějakému knězi, museli by mě definitivně exkomunikovat, takže mi zbývá jediná naděje, že mě srazí náklaďák nebo mi z veliké výšky spadne něco na hlavu, a já přitom budu mít vteřinku času, abych ještě vykonal akt pokání, než umřu, a kněze nebude třeba.

Někdy mě napadá, že bych mohl být ten nejlepší katolík na světě, jen kdyby mě zbavili těch kněží a nechali promluvit si s Bohem tady v posteli.

(17)

Když se vrátím z nemocnice, stanou se dvě věci. Povýší mě na desátníka, protože tak skvěle píšu na stroji hlášení o stavu prádla, a odměnou je čtrnáctidenní dovolená v Irsku, budu-li chtít. Matka psala už před pár týdny, jaké měla štěstí, že dostala jeden z těch nových obecních domků nahoře v Janesboro a jaká je to krása, když má pár liber na nový nábytek. Pořídí si koupelnu s vanou, umyvadlo, záchod a teplou a studenou vodu. Bude mít kuchyň s plynovým sporákem a výlevkou a obývací pokoj s krbem, kde bude sedět,

103$

hřát si holeně a číst noviny, nebo nějaký sladkobolný román. Bude mít předzahrádku s kytičkami a za domem záhon s veškerou zeleninu, a sama sebe v tom luxusu nepozná.

Celou cestu do Frankfurtu sním o novém domě a o tom, jaké to bude pohodlí pro matku a pro bratry Michaela a Alphieho. Člověk by myslel, že po těch bídných časech v Limericku se mi do Irska vůbec nebude chtít, ale když se letadlo přiblíží k pobřeží, stíny mraků křižují pole a všechno je zele-né a tajemné, neubráním se pláči. Nedokázal bych jim to vysvětlit. Nedokázal bych popsat ten pocit, jenž se mi usadí kolem srdce, když vidím Irsko, protože pro něj není slov a protože jsem netušil, že mohu takhle cítit. Je to zvláštní, uvědomit si, že není slov pro to, co cítím, ledaže jsou v Shakespearovi nebo v Samuelu Johnsonovi nebo v Dostojevském, a já jsem si jich nevšiml.

Matka na mě čeká na nádraží, usmívá se novými bílými zuby oblečená do veselých nových šatů, s nablýskanými černými střevíci. Bratr Alphie je s ní. Táhne mu na dvanáctý rok a na sobě má šedý oblek, ve kterém byl nejspíš loni u biřmování. Je vidět, že je na mě hrdý, hlavně na moje desátnické výložky, tak hrdý, že mi chce nést vojenský pytel. Pokouší se o to, ale pytel je moc těžký a já ho nemůžu nechat vláčet ho po zemi, protože v něm jsou hodiny s kukačkou a míšeňský porcelán, který jsem přivezl mámě.

Jsem na sebe pyšný, protože vím, že si lidé prohlížejí mou americkou uniformu. Nestává se to každý den, vidět amerického desátníka, jak vystoupí z vlaku na limerickém nádraží, a já už se nemohu dočkat, až se budu procházet po ulicích s vědomím, že si děvčata šeptají: Kdo to je? Není skvělý? Budou si možná myslet, že jsem bojoval tváří v tvář Číňanům v Koreji a že jsem teď doma, abych se pozdravil z vážného zranění, které nechci ukazovat, protože jsem tak statečný.

Když opustíme nádraží a kráčíme po ulici, poznám, že nejdeme správnou cestou. Měli bychom jít směrem k Janesboro do nového domu a ne přes Lidový park, stejnou ces

104$

tou, jako když jsme poprvé přijeli z Ameriky, a já chci vědět, proč jdeme do babiččina domu v Malé Barringtonské. Máma říká, že, no, v novém domě ještě není zavedená elektrika a plyn.

Proč ne?

No, nedostala jsem se k tomu.

Proč ses k tomu nedostala?

Ani nevím.

To mě rozčílí. Myslel bych, že bude ráda, že vypadla z té kolonky v Malé Barringtonské, že bude v novém domě sázet kytky a vařit čaj v nové kuchyni, ze které je výhled na zahrádku. Myslel bych, že bude toužit po nových postelích s čistým povlečením bez blech a po koupelně. Ale to ne. Ona holt musí trčet ve špinavé uličce a já nevím proč. Říká, že je to těžké, odstěhovat se a opustit bratra, mého strýčka Pata, který už je špatný a sotva se vleče. Ještě pořád roznáší po Limericku noviny, ale, Bůh mu pomáhej, neumí se už o sebe pořádně postarat a copak nás nenechal v tom domě bydlet, když jsme na tom byli tak zle? Říkám jí, že je mi to jedno, že do toho domu v uličce nepůjdu. Zůstanu tadyhle v hotelu National, dokud si v Janesboro nezavede elektriku a plyn. Hodím si pytel na rameno, a když odcházím, máma za mnou kňourá: Ach, Franku, Franku, jednu noc, jednu poslední noc v domě mojí mámy, to tě přece nezabije, jednu noc.

Zastavím se a křiknu na ni: Nestojím o spaní v domě tvé mámy. Co to má za smysl posílat ti část žoldu, když chceš žít jako čuně?

Pláče a natahuje ke mně ruce a Alphie má oči doširoka vykulené, ale mně je to jedno. Zapíšu se v hotelu National, vojenský pytel hodím na postel a divím se, co to mám za pitomou matku, která je schopná zůstávat ve slumu o minutu déle, než musí. Posadím se na postel ve svojí americké uniformě a desátnických výložkách, a přemýšlím, jestli tu mám zůstat a zuřit, nebo se jít projít do ulic, aby mě celý svět obdivoval. Dívám se z okna na hodiny u Taita, na

105$

dominikánský kostel, na kino Lyrika, kde čekají malí kluci u vchodu na bohy a kam jsem chodíval za dvoupenci. Kluci jsou rozedraní a zvlčilí, a když tady u.okna posedím dost dlouho, vybaví se mi znovu celé dětství v Limericku. Je to teprve deset let, co mi bylo dvanáct a zamiloval jsem se do Hedy Lamarr na plátně s Charlesem Boyerem, oba byli v Alžíru a Charles jí říkal: Pchojed ze mnou do Khasbah. Opakoval jsem tu větu od rána do večera, celé týdny, až mě matka prosila, ať už toho nechám. Sama byla zamilovaná do Charlese Boyera a radši by to slyšela od něj. Jamese Masona milovala taky. Všechny ženské v uličce milovaly Jamese Masona, byl tak hezký a nebezpečný. Všechny se shodovaly na tom, že ho milují právě proto, že je nebezpečný. Chlap, který není nebezpečný, snad vůbec nemůže být chlap. Melda Lyonsová říkávala ženským v obchodě Kathleen O’Connellové, jak je do Jamese Masona blázen, a všechny se smály, když řekla: Jéžiš, já kdybych ho potkala, slupla bych ho v minutě jako vajíčko. Mámu to vždycky rozesmálo víc než všechny ostatní v obchodě Kathleen O’Connellové a mě napadá, že tam teď stojí a vypráví Meldě a ženským, jak její syn Frank vystoupil z vlaku a nechtěl jít spát domů, a jestlipak teď ženské půjdou domů a budou říkat, že se Frankie McCourt vrátil v americké uniformě a je pro svou ubohou matku támhle v uličce moc nóbl a hóch, ačkoliv se to vlastně dalo očekávat, protože měl vždycky divné manýry, jako jeho otec.

Nezabilo by mě zajít ještě jednou naposledy do domu po babičce. Bratři Michael a Alphie se určitě každému chlubili, že se mám objevit doma, a byli by smutní, kdybych se svými desátnickými výložkami do uličky nezašel.

Sotva se objevím na schodišti před hotelem National, kluci před kinem Lyrika začnou volat přes Pery Square: Nazdár, americkej vojáku, hej hola, nemáš žvejkačku? Nemáš zbytečnej šilink, nebo ruličku bonbónů v kapse?

Vyslovují bonbóny jako Američani a smějí se tomu tak, že padají jeden na druhého u zdi.

106$

Vidím, že jeden kluk stojí stranou s rukama v kapsách, má zhnisané červené oči ve tváři plné uhrů a hlavu oholenou na kost. Nechce se mi věřit, že jsem takhle před deseti lety vypadal taky, a když volá přes náměstí: Nazdár, americkej vojáku, otoč se, ať všichni vidíme, jak máš tlustou prdel, nejradši bych mu nakopnul kostnatý zadek. Člověk by čekal, že bude mít úctu před uniformou, která zachránila svět, i když jsem teď jenom zásobovací písař snící o tom, že mu vrátí psa. Člověk by čekal, že si Prašivé oko všimne mých desátnických výložek a bude mít ke mně trochu úcty, ale to ne, tak to zkrátka chodí, když vyrůstáte v uličce. Musíte předstírat, že je vám to jedno, jako šumařův prd, i když to není pravda.

Stejně mám chuť přejít náměstí k Prašivému oku, zatřást jím a říci mu, že jsem v jeho věku vypadal úplně stejně jako on, ale nestál jsem před kinem Lyrika a nepokřikoval na Yanky, že mají tlustou prdel. Pokouším se přesvědčit sám sebe, že takový jsem byl, ale něco ve mně mi říká, že jsem se od Prašivého oka nelišil vůbec nijak, že jsem se stejně jako on posmíval Yankům, Angličanům a každému, kdo měl oblek a plnicí pero v horní kapsičce, kdo jel okolo na novém kole, že jsem zrovna tak házel kamenem do oken v nóbl domech, se smíchem prchal a hned se zase vztekal.

Ted mi nezbývá než jít pryč natočený ke zdi, aby Prašivé oko s klukama neviděli mou prdel a neměli tak munici.

Jsem zmatený a v hlavě se mi honí černé mraky, ale pak mě napadne něco jiného. Jdi zpátky ke klukům jako pravý fronťák z filmů a dej jim drobné z kapsy. To tě nezabije.

Pozorují mě, jak se k nim blížím, a zdá se, že by nejraději utekli, ale žádný nechce být takový srab, aby utekl první. Když vyhrabu drobné, zmůžou se jenom na povzdech: Jé, Božínku, a hned vypadají jinak a mně je dobře. Prašivé oko si vezme svůj podíl a nejdřív nic neříká, až když odcházím, tak za mnou volá: Hej, pane, žádnou prdel nemáte, vůbec žádnou.

A já jsem ještě šťastnější.

107$

Jakmile zabočím do Barringtonské ulice a jdu z kopce dolů do uličky, slyším lidi, jak říkají: Ach, Bože, to je Frankie McCourt v americké uniformě. Kathleen O‘Connellová stojí ve dveřích krámu, směje se a nabízí mi karamelovou tyčinku Cleeve. Přece ti vždycky chutnaly, Frankie, i když zničily celému Limericku zuby. Její neteř je tu taky, ta, která přišla o oko, když jí nůž, kterým rozřezávala pytel s bramborami, sklouzl a vrazila si ho do hlavy. Směje se kvůli karamelám Cleeve taky a já nechápu, jak se člověk může pořád smát, když mu chybí oko.

Kathleen volá přes uličku na malou tlustou ženu na rohu: Je tady, paní Pattersonová, hotová filmová hvězda to je. Paní Pattersonová mě sevře obličej rukama a povídá: Jsem šťastná za chudinku tvoji mámu, Frankie, protože měla tak hrozný život.

A je tu paní Murphyová, která přišla o muže za války na moři a teď žije v hříchu s panem Whitem a nikdo se nad tím nepohoršuje, a usmívá se na mě: Opravdu jseš filmová hvězda, Frankie, a co tvé mizerné oči. No, vypadají skvěle.

Všichni lidé z uličky jsou venku a říkají mi, že vypadám skvěle. Dokonce paní Purcellová mi říká, že vypadám skvěle, přestože je slepá. Ale rozumím tomu tak, že to by mi řekla, kdyby viděla, a když přijdu blíž, rozevře náruč a povídá: Pojď sem blíž, Frankie McCourte, a obejmi mě ve jménu těch časů, co jsme spolu poslouchali Shakespeara a Seana O’Caseyho v rádiu.

A když mě obejme, povídá: Propána na nebi, vždyť na tobě není kousek masa. Copak ti nedají v americké armádě najíst? Ale co, voníš báječně. Vždycky voní báječně, Yankové.

Je mi těžko, když vidím paní Purcellovou s tenkými očními víčky, která se na očích zasazených hluboko v hlavě sotva zachvějí, a vzpomenu si na večery, kdy mě nechala sedávat v kuchyni, poslouchat rozhlasové hry a příběhy, a na to, jak mi bez řečí dávala hrnek čaje a velký krajíc chleba s džemem. Je mi smutno, protože lidé z uličky stojí ve dveřích

108$

a mají radost, a já se stydím sám za sebe, že jsem odešel od mámy a trucuju na posteli v hotelu National. Jak to má chudák sousedům vysvětlit, že pro mě byla na nádraží a já jsem nešel domů? Rád bych přešel těch pár kroků k matce u dveří a řekl jí, jak mě to mrzí, ale nedokážu ze sebe dostat ani slovo, protože se bojím, že by mi vyhrkly slzy a ona by řekla: Jé, máš měchýř u oka.

Vím, že by to řekla, abychom se rozesmáli a ona se nerozplakala a nemuseli jsme se cítit trapně a stydět se za slzy. Zmůže se jen na to, co by řekla každá máma v Limericku: Musíš být vyhládlý. Nedáš si hrnek pořádného čaje?

Strýček Pat sedí v kuchyni, a když ke mně zvedne pohled, udělá se mi špatně z toho, jaké má červené oči a jak mu z nich teče žlutý hnis. Připomíná mi to malé Prašivé oko před kinem Lyrika. Připomíná mi to mě samotného.

Strýček Pat je mámin bratr a v celém Limericku je znám jako Ab Sheehan. Někteří mu říkají Opat a nikdo neví proč. Říká mi: To je senzační hunyforma, co máš na sobě, Frankie. Kdes nechal kanón? Směje se a ukazuje žluté pahýly zubů v dásních. Vlasy má černošedé a slepené, jak si je nemyje, a ve vráskách na tváři má špínu. Šaty se mu také lesknou mastnotou z nevyprání a já nechápu, jak s ním máma může bydlet a nestarat se přitom, jestli je čistý, ale pak si vzpomenu, jak tvrdohlavě odmítá mýt se a jak nosí stejné šaty ve dne v noci, dokud se na něm nerozpadnou. Jednou máma nemohla najít mýdlo, a když se ho ptala, jestli ho neviděl, řekl jí: Mě kvůli mejdlu nevosočuj. Já ho neviděl. Já už se týden nemyl. A řekl to tak, jako by ho měli všichni obdivovat. Nejradši bych ho svlékl vzadu na dvorku a zlil hadicí s horkou vodou, až by mu zmizela špína z vrásek a vytekl hnis z očí.

Máma udělá čaj a já si s uspokojením všimnu, že má pořádné šálky a podšálky, ne jako za starých časů, když jsme pili ze sklenic od džemu. Opat nové šálky odmítá. Já chci svůj vlastní hrnek, říká. Matka se s ním hádá, že tenhle hrnek je pro ostudu se vší tou špínou v prasklinách, kde se

109$

mohou skrývat všelijaké nemoci. To je mu jedno. Povídá: Tohle je hrnek, kterej mám po mámě, a nedá si to vymluvit, protože ho jako dítě upustili na hlavu. Zvedne se a kulhá na dvorek na záchod, a když je pryč, povídá máma, že dělala, co mohla, aby ho z domu dostala a aby bydlel nějaký čas u ní. Ale on nešel. Nikdy matčin dům neopustí, ani hrnek, který mu kdysi dávno dala, ani sošku Pražského Jezulátka a velký obraz Nejsvětějšího srdce Ježíšova nahoře v ložnici. Nic z toho nemůže opustit. Co se dá dělat. Máma se musí starat o Michaela a Alphieho. Alphie ještě chodí do školy a chudák Michael myje nádobí v restauraci Savoy, Pámbů mu pomáhej.

Dopijeme čaj a já se jdu s Alphiem projít po O’Connell Street, aby mě každý viděl a obdivoval. Na ulici potkáme Michaela, který jde z práce, a mě píchne u srdce, když ho vidím, černé vlasy mu padají do očí a tělo má jak pytel kostí, šaty mastné jako Opat od toho, jak celý den myje nádobí. Usměje se plaše a povídá: Bože, ty vypadáš, jako že jseš ve skvělé formě, Frankie. Také se na něj usměju, ale nevím, co mám říkat, protože se stydím za to, jak vypadá, a kdyby tady byla máma, rozkřikl bych se na ni a zeptal se, proč musí Michael takhle vypadat. Proč mu nemůže koupit slušné oblečení, anebo proč mu aspoň v restauraci Savoy nedají nějakou zástěru, aby nebyl celý umaštěný? Proč musel odejít ze školy ve čtrnácti, aby myl nádobí? Kdyby pocházel z Ennis Road nebo z North Circular Road, tak by teď hrál ve škole ragby a o prázdninách jezdil do Kilkee. Nevím, jakou to má cenu, vracet se do Limericku, kde děti pořád běhají po ulici bosé a dívají se na svět zhnisanýma oči-ma, kde můj bratr Michael musí umývat nádobí a matka se nemůže rozhoupat, aby se přestěhovala do slušného domu. Takhle jsem si to nepředstavoval a jsem z toho tak smutný, že bych byl nejradši zpátky v Německu a pil pivo v Lenggries.

Jednoho dne je odtud dostanu, mámu, Michaela i Alphieho, do New Yorku, kde už pracuje Malachy a chystá se při

110$

hlásit k letectvu, aby ho neodvedli a neposlali do Koreje. Nechci, aby Alphie odcházel ze školy ve čtrnácti jako my ostatní. Aspoň že je u Křesťanských bratří a ne v obecné škole jako byla ta Leamyho, do které jsme chodili my. Jednou půjde na gymnázium, aby se naučil latinu a další důležité věci. Ted má alespoň šaty a boty a co jíst, a nemusí se za sebe stydět. Je vidět, že je silný, ne jako Michael, pytel kostí.

Obrátíme se a jdeme zpátky po O’Connel Street a já vidím, že lidé obdivují amerického vojáka v uniformě, až někdo zvolá: Ježíši, jsi to ty, Frankie McCourte?, a celý svět hned ví, že nejsem opravdický americký fronťák, že jsem jenom někdo ze zadních uliček Limericku, vymóděný v americké uniformě s desátnickými výložkami.

Po ulici přichází máma a usmívá se. Zítra zavedou v novém domě elektřinu a plyn a můžeme se nastěhovat. Teta Aggie vzkazuje, že se dozvěděla o mém příjezdu a chce, abychom k ní zašli na čaj. Už na nás čeká.

Teta Aggie je také celá usměvavá. Už to není jako za starých časů, když se pořád tvářila kysele kvůli tomu, že nemá vlastní děti, ale i tak se postarala, abych měl slušné šaty do prvního zaměstnání. Myslím, že na ni moje uniforma s desátnickými výložkami udělala velký dojem, protože se pořád ptá, jestli si dám ještě čaj, šunku nebo sýr. K Michaelovi a k Alphiemu tak velkorysá není a vidím, že je na mámě, aby se postarala, že dostanou najíst. Příliš se ostýchají říci si o přídavek, nebo se tety bojí. Vědí, že má vznětlivou povahu, protože nemá vlastní děti.

Její manžel, strýček Pa Keating, u stolu nesedí. Je u sporáku na uhlí s hrnkem čaje a jenom kouří cigarety, ze kterých se rozkašle, a je tak slabý, že se chytá za prsa a směje se: Tyhle zasraný cigarety mě nakonec zabijou.

Máma říká: Měl bys přestat kouřit, Pa, a on povídá: A když to udělám, Andělo, co si pak počnu: Mám tady sedět s čajem a čumět do ohně?

Zabije tě to, Pa, povídá ona.

A kdyby, Andělo, tak mi to bude šumařův prd.

111$

Tohle se mi na strýčkovi Pa vždycky líbilo, že mu nic nestálo ani za šumařův prd. Kdybych tak uměl být jako on, byl bych svobodný, i když bych nechtěl mít jeho plíce po tom, jak mu je zničil německý plyn ve Velké válce, roky v limerické plynárně a teď cigarety u krbu. Je mi smutno z toho, jak tady sedí a zabíjí se, když je to jediný člověk, který mi říkal pravdu. To on mi řekl, abych se nenechal polapit zkouškami na poště, když si můžu ušetřit peníze a odjet do Ameriky. Nedovedl bych si představit strýčka Pa, jak lže. To by ho zabilo dřív než plyn nebo cigarety.

Je pořád černý od toho, jak háže uhlí a koks v plynárně a na kostech nemá kousek masa. Když zvedne oči ze svého místa u ohně, zablýsknou se mu bělma kolem modrých panenek. Z toho, jak si nás prohlíží, je vidět, že si zvlášť oblíbil Michaela. Přál bych si, aby měl ke mně také takovou náklonnost, ale nemá, a mně musí stačit pomyšlení, že mi před lety koupil první pintu piva a řekl mi pravdu. Rád bych mu řekl, co k němu cítím. Ale bojím se, že by se někdo mohl smát.

Po čaji u tety Aggie uvažuji o tom, že půjdu zpátky do svého pokoje v hotelu National, ale bojím se, že by se zas máma mohla tvářit uraženě. Takže se budu muset jít vyspat do babiččiny postele společně s Michaelem a Alphiem a je mi jasné, že se zblázním z blech. Od té doby, co jsem odešel z Limericku, nezažil jsem jedinou blechu, ale ted, když jsem americký voják a mám na kostech trochu masa, mě sežerou za živa.

Máma říká: Ne. Existuje prášek, který se nazývá DDT a všechno vyhubí, a ona jím vystříkala celý dům. Říkám jí, že nás tím sprejovali z malých letadel, co nám létala nad hlavou ve Fort Dix, aby nás netrápili komáři.

Stejně je nám v posteli s Michaelem a Alphiem těsno. Opat ve své posteli na druhé straně místnosti srká a krmí se z papíru rybou s hranolkami, jak to dělal vždycky. Nemohu usnout, poslouchám ho a myslím na dny, kdy jsem olizoval mastnostu z novin, ve kterých míval smaženou rybu s hra

112$

nolky. Ležím tu ve staré posteli, uniformu přehozenou přes opěradlo židle, a v Limericku se nic nezměnilo, kromě DDT, které má odradit blechy. Je to úleva, když pomyslím na děti, které teď s DDT mohou spát a blechy je nemučí.

Příštího dne se máma naposledy pokouší přemluvit svého bratra, strýčka Pa, aby se s námi přestěhoval do Janesboro. Né, né, říká on. Takhle on mluví, protože upadl na hlavu. Nepůjde. Zůstane tady, a až budeme všichni pryč, přemístí se do velké postele po matce, ve které jsme všichni spali celá léta. Vždycky tu postel chtěl a teď bude jeho, a každé ráno si vypije čaj z matčina hrnku.

Máma se na něho dívá a už má zase v očích slzy. Začínám být netrpělivý a chci, aby si vzala věci a šla už. Když chce být Opat tak hloupý a neústupný, ať ho nechá. Ty nevíš, jaké to je, mít takového bratra, říká mi ona. Můžeš být šťastný, že máš všechny bratry celé.

Celé? O čem to mluví?

Jseš šťastný, protože tví bratři jsou rozumní a zdraví a nikdy neupadli na hlavu.

Zase se rozbrečí a ptá se Opata, jestli by nechtěl šálek dobrého čaje, ale on říká: Né.

Nechtěl by si zajít do nového domu a naložit se do vany s horkou vodou?

Né.

Ach, Pate, ach, Pate, ach, Pate.

Je tak bezmocná a uslzená, že si musí sednout, a on na ni jenom civí hnisavýma očima. Civí na ni beze slov, až se nakonec natáhne pro matčin hrnek a povídá: Budu mít hrnek po mámě a postel po mámě, kterou ste mi na celý léta zabrali.

Alphie jde k mámě a ptá se jí, jestli můžeme jít do nového domu. Je mu teprve jedenáct a těší se. Michael už odešel mýt nádobí do restaurace Savoy, a až tam skončí, půjde do nového domu, kde bude mít tekoucí studenou a horkou vodu, a poprvé v životě se vykoupe.

113$

Máma si osuší oči a zvedne se. Určitě s námi nepůjdeš, Pate? Můžeš si vzít hrnek s sebou, ale postel brát nemůžeme.

Né.

A tím to končí. Máma povídá: V tomhle domě jsem vyrostla. Když jsem odjížděla do Ameriky a odcházela uličkou, ani jsem se neohlédla. Ted je všechno jinak. Je mi čtyřiačtyřicet a všechno je jinak.

Natáhne si kabát a stojí a kouká na svého bratra a já jsem z jejího naříkání tak znavený, že bych ji nejradši z domu odtáhl. Povídám Alphiemu: Pojď, a vypadneme ze dveří, takže ona musí za námi. Pokaždé, když je dotčená, zbledne a nos se jí zašpičatí, a tak je tomu i teď. Nechce se mnou mluvit, chová se ke mně, jako kdybych provedl něco zlého, když jsem jí posílal část žoldu, aby mohla žít trochu slušně. Já s ní taky nechci mluvit, protože je těžké cítit s někým, i když je to vaše matka, kdo chce zůstat ve slumu s bratrem, který je prosťáček, protože upadl na hlavu.

Stejně se chová celou cestu autobusem do Janesboro. Načež se u dveří do domu začne přehrabovat v tašce. Ach, Bože, povídá, musela jsem klíče nechat doma, což dokazuje, že ze starého domu vůbec nechtěla odejít. To mi jednou vyprávěl desátník Dunphy ve Fort Dix. Jeho žena měla ve zvyku zapomínat klíče, a kdo má tohle ve zvyku, ten vůbec nechce domů. Znamená to, že má hrůzu z vlastních dveří. Takže musím zaklepat na vedlejší dveře a zeptat se, jestli by mě pustili zadem, jestli je tam otevřené okno, kterým bych vlezl dovnitř.

To mě tak rozladí, že z nového domu ani nemám radost. S ní je to jiné. Jakmile vejde do chodby, bledost jí zmizí z tváře a zašpičatělost nosu jakbysmet. V domě už je nábytek, aspoň o to se postarala, a teď řekne to, co by řekla každá matka v Limericku: No, a teď bychom si mohli dát hrnek pořádného čaje. Je jako kapitán Boyle, když ječí na Juno v Juno a Paycockovv. Pořád čaj, čaj, čaj kdyby člověk umíral, ty bys ho ještě nutila vypít hrnek čaje.

114$

(18)

Po celá ta léta, co jsem vyrůstal v Limericku, jsem vídal lidi chodit tancovat do Cruise’s Hotel nebo do Stella Ballroom. Ted mohu jít také, a v americké uniformě a desátnických výložkách se před děvčaty nemám za co stydět. Když se mě zeptají, jestli jsem byl v Koreji a jestli jsem byl zraněn, lehce se usměju a budu dělat, jako že o tom nerad mluvím. Mohl bych taky trochu kulhat, což postačí jako omluva, proč mi tanec moc nejde, protože mi nepůjde v každém případě. Snad se najde alespoň jedna dívka, která moje zranění polituje a vezme mne ke stolu na skleničku limonády nebo piva.

Bud Clancy se svojí kapelou je na pódiu a pozná mě sotva vkročím do sálu. Mává na mě, abych šel za ním nahoru. Jak se máš, Frankie? Zpátky z bitev, hahaha. Chceš zahrát písničku na přání?

Řeknu si o „Americkou patrolu” a on promluví do mikrofonu. Dámy a pánové, máme tady jednoho našeho rodáka, který se vrátil z války, Frankieho McCourta. A já jsem v sedmém nebi, protože se na mě všichni dívají. Nedívají se dlouho, protože jak zazní „Americká patrola”, už se kroutí a swingují na parketu. Stojím vedle pódia a nejde mi do hlavy, jak můžou jít tancovat a ignorovat amerického desátníka ve svém středu. Nikdy bych nevěřil, že mě budou takhle přehlížet, a teď musím požádat nějakou dívku o tanec, abych si zachoval tvář. Děvčata sedí na židlích podél zdí, pijou limonádu, povídají si, a když je žádám o tanec, vrtí hlavou: Ne, děkuji. Jenom jedna řekne ano, a když vstane, všimnu si, že kulhá, což mi přivodí dilema, jestli teď nemám své vlastní kulhání odložit, protože by si mohla myslet, že si z ní dělám legraci. Nemůžu ji tam nechat stát celý večer, tak ji vedu na parket a všimnu si, že se po mně všichni dívají, protože kulhá tak silně na pravou nohu, že když udělá krok, málem upadne. Nevím si rady, jak mám tancovat s někým, kdo tak silně kulhá. Teď vidím, jak hloupé by bylo, kdybych nasadil své falešné válečné kulhání. Já bych se kácel na jed

115$

nu stranu, ona na druhou a všem bychom byli pro smích. Ještě horší je, že nevím, co jí mám říkat. Vím, že když člověk ví, co má říct, dá se situace zachránit, ale bojím se říct cokoli. Mám snad říct: To je mi líto, že kulháš, nebo: Jak se ti to stalo? Ale nedá mi ani příležitost něco říct. Houkne na mě: Hodláš tady stát a koukat celý večer před sebe? a mně nezbývá než vzít ji na parket, právě když kapela Buda Clancyho spustí „Chattanooga choo choo”, spěchej se mnou domů. Nechápu, proč Bud musí hrát zrovna rychlé melodie, když holky, které kulhají jako tahle, dokážou sotva předkročit nohou před nohu. Proč nemůže zahrát „Půlnoční serenádu” nebo „Sentimental Journey,” abych mohl zužitkovat těch pár kroků, které jsem se naučil od Emer v New Yorku? Načež se mě děvče ptá, jestli si myslím, že jsme na pohřbu, a já si všimnu, že má nedbalý přízvuk, který prozrazuje, že je z chudinské části Limericku. Tak jedem, Yanku, začni swingovat, povídá, ukročí ode mne a roztočí se na zdravé noze jako čamrda. Vrazí do nás jiná dvojice a říkají: To je síla, Madeline. Dneska to rozjedeš, co? Lepší než samotná Ginger Rogers.

Děvčata u zdi se smějí. Tváře mám v jednom ohni a modlím se k Bohu, aby Bud Clancy zahrál „Ve tři ráno” a já mohl odvést Madeline zpátky na místo a jednou provždy s tancováním skončit, ale to ne, Bud spustí pomalou „Sluneční stranu ulice” a Madeline se ke mně přitiskne, zaboří mi nos do prsou a postrkuje mě po parketu, dupe a kulhá, až ode mne konečně odstoupí a povídá mi, že jestli takhle tancujou Yankové, tak to ti teda moc děkuju, a ode dneška bude tancovat jenom s chlapy z Limericku, kteří to umějí.

Holky podél zdi se smějí ještě víc. Dokonce i muži, se kterými nechce žádná tancovat a kteří celou dobu pijí pivo, se smějí, a mně je jasné, že můžu klidně jít domů, protože po tom, co jsem ze sebe udělal takového kašpara, se mnou nebude chtít žádná tancovat. Cítím se zoufale a tak zahanbeně, že chci, aby se styděli, a jediný způsob, jak je k tomu přimět, je začít kulhat taky a doufat, že si budou myslet, že

116$

to mám z válečného zranění, ale když se začnu belhat k východu, holky vyjeknou a začnou se smát tak hystericky, že seběhnu po schodech dolů na ulici a je mi tak hanba, že bych nejraději skočil do řeky Shannon.

Druhý den mi máma povídá, že slyšela, jak jsem byl včera večer tancovat, že jsem tančil s Madeline Burkovou z Mungret Street, a všichni říkají, jaké to bylo od Frankieho McCourta pěkné, že tancoval s Madeline, i přesto, jak na tom holka je, Pámbů nám pomáhej, a on v uniformě a ve všem.

Aťsi. Já už ven v uniformě nepůjdu. Budu chodit v civilu a nikdo mě nebude okukovat, jestli nemám tlustou prdel. Když půjdu do tančírny, postavím se k baru a budu pít pivo s chlapy, kteří předstírají, že je jim jedno, když holka řekne ne.

Zbývá mi deset dní dovolené a já bych raději, kdyby to bylo deset minut, abych už byl zpátky v Lenggries, kde můžu mít, co chci, za libru kafe a karton cigaret. Máma říká, že se tvářím jako bubák, ale já neumím vysvětlit, že se v Limericku cítím nesvůj po všech útrapách dětství, a teď se ještě ztrapním při tanci. Je mi jedno, že jsem byl hodný na kulhavou Madeline Burkovou. Kvůli tomu jsem do Limericku nepřijel. V životě už se žádnou holkou nepůjdu tancovat, dokud se nepřesvědčím, že má obě nohy stejně dlouhé. Neměl by to být problém, stačí se podívat, když jde na záchod. Nakonec je jednodušší být s Buckem a Rappaportem, dokonce i s Weberem, a vozit prádlo do Dachau.

Ale nic z toho mámě povídat nemůžu. Lidem se těžko něco vysvětluje, zvlášť když se to týká příjezdů a odjezdů. Nejdřív si musíte zvyknout na obrovské město, jako je New York, kde můžete ležet mrtví v posteli celé dny a nikdo si toho nevšimne, dokud se ze dveří nezačne linout divný smrad. Potom vás odvedou do armády, kde si musíte zvyknout na lidi všech barev a tvarů z celé Ameriky. Když přijedete do Německa, prohlížíte si lidi na ulici a v hospodách.

117$

Na ty si taky musíte zvyknout. Vypadají docela obyčejně, ale vy máte chuť natáhnout se přes uličku k osazenstvu u druhého stolu a zeptat se: Zabíjel někdo z vás Židy? Na školení nám samozřejmě říkali, abychom o tom nemluvili a chovali se k Němcům jako ke spojencům ve válce proti bezbožnému komunismu, ale stejně bych se rád zeptal, čistě ze zvědavosti, abych viděl, jak se budou tvářit.

Nejhorší na příjezdy a odjezdy je Limerick. Bavilo by mě procházet se v uniformě s desátnickými výložkami a nechat se obdivovat, a nejspíš bych to dělal, kdybych tady nevyrostl, ale takhle mě zná moc lidí z doby, kdy jsem rozvážel telegramy a pracoval pro Easonovi, takže slyším pořád jenom: Jé, propána, Frankie McCourte, jsi to ty? Vypadáš fakt dobře. Co dělají tvé mizerné oči a co chudák máma? V životě jsi nevypadal líp, Frankie.

I kdybych chodil v generálské uniformě, tak pro ně budu pořád jen Frankie McCourt, kluk s prašivýma očima, co roznáší telegramy a má ubohou trpící matku.

Nejlepší v Limericku je procházet se s Alphiem a Michaelem, ačkoli Michael je obvykle zaneprázdněn s dívkou, která je do něho blázen. Všechny dívky jsou do něho blázen kvůli jeho plachému úsměvu, černým vlasům a modrým očím.

Ach, Mikey John, říkají, není on úžasný?

Když mu to řeknou přímo do očí, začervená se a ony se zamilují ještě víc. Máma říká, že je skvělý tanečník, aspoň to slyšela, a nikdo jiný neumí tak zazpívat „Když duben deští”, přijde to na tebe. Jednou při večeři hlásili v rádiu, že umřel AI Jolson, a on se zvedl, rozplakal se a odešel od stolu. To není jen tak, když se kluk zvedne od stolu a odejde od večeře, a jenom to dokazuje, jak moc Michael Ala Jolsona miloval.

Je mi jasné, že s tím svým talentem musí Michael do Ameriky, a on se tam dostane, protože já se o to postarám.

Jsou dny, kdy se sám v civilu procházím ulicemi. Mám pocit, že když projdu všechna místa, kde jsme bydleli, ocitnu se v tunelu do minulosti, na jehož konci budu šťastný, že

118$

jsem venku. Postojím před Leamyho školou, kde se mi dostalo vzdělání, které mám, ať už je dobré nebo špatné. Vedle je Společnost svatého Vincenta z Pauly, kam chodila matka, aby nás zachránila před hladem. Bloumám ulicemi od jednoho kostela ke druhému, všude jsou vzpomínky. Slyším hlasy, chóry, žalmy, kněze při kázání, nebo jak mumlají při zpovědi. Když se podívám na dveře v jakékoli limerické ulici, zjistím, že jsem do všech doručoval telegramy.

Potkávám učitele z Leamyho obecné školy a oni mi říkají, že jsem byl slušný chlapec, ale zapomínají přitom, jak mě řezali holí a rákoskou, když jsem neuměl správně odpovědět na otázky z katechismu, nebo jsem neznal letopočty a jména z dlouhých smutných dějin Irska. Pan učitel Scanlon mi říká, že když člověk v Americe nezbohatne, nemá cenu tam zůstávat, a pan O’Halloran, ředitel, zastaví s autem, aby se přeptal na život v Americe a aby mi připomněl, co říkali Rekové, že k vědění žádná královská cesta nevede. Velice by ho překvapilo, kdybych se odvrátil od knih, vstoupil do řad prodavačů světa a přehraboval se v umaštěných šuplatech s penězi. Usměje se jako prezident Roosevelt a jede pryč.

Potkávám kněze z našeho kostela svatého Josefa i z ostatních kostelů, kam jsem možná chodil ke zpovědi nebo doručoval telegramy, ale nevšímají si mne. Musíte být bohatí, aby vám kněz kývl na pozdrav, ledaže je to františkán.

I tak posedávám v tichých kostelích a prohlížím si oltáře, kazatelny a zpovědnice. Rád bych věděl, kolikrát jsem byl na mši, kolikrát mě kázání vyděsilo k smrti, kolik kněží se zhrozilo z mých hříchů, než jsem nadobro přestal chodit ke zpovědi. Vím, že je mi souzeno zatracení, když jsem takový, jaký jsem, přesto bych se vyzpovídal, kdybych nalezl nějakého vlídného kněze. Někdy bych si přál být protestant nebo žid, protože ti nevědí, co se sluší a patří. Když patříte k Pravé víře, nic vás neomlouvá a vězíte v pasti.

Přijde dopis od otcovy sestry, tety Emily, a v něm stojí, že moje babička by byla ráda, kdybych mohl zajet na sever

119$

a navštívil je, než se vrátím do Německa. Otec žije u nich, pracuje jako nádeník na statcích kolem Toome, a rád by mě po všech těch letech viděl.

Nemám nic proti tomu podívat se na sever a navštívit babičku, ale nevím, co si budu povídat s otcem. Teď, když je mi jedenadvacet a viděl jsem děti na ulicích v Mnichově a Limericku, uvědomil jsem si, že bych nedokázal být takovým otcem a odejít od nich. Odjel pracovat do Anglie, když mi bylo deset, a měl nám posílat peníze, ale, jak říkala máma, dal přednost flašce před dětmi. Máma říká, že bych měl na sever zajet, protože babička je jako věchýtek a do mé příští návštěvy doma by nemusela vydržet. Říká, že jsou věci, které člověk může udělat jenom jednou, a měl by je proto udělat, dokud je čas.

Je udivující, že dokáže o babičce takhle mluvit po chladném přijetí, kterého se jí dostalo, když se vrátila z Ameriky s naším otcem a čtyřmi malými dětmi, ale na světě jsou dvě věci, které nesnáší, a těmi jsou zášť a mamon.

Do vlaku na sever bych si měl vzít uniformu, protože v té mě budou lidé určitě obdivovat, ačkoli je mi jasné, že v okamžiku, kdy promluvím se svým limerickým přízvukem, budou se odvracet, nebo zaboří nos do knihy nebo do novin. Mohl bych nasadit americký přízvuk, ale ten jsem už vyzkoušel na mámu a ona dostala záchvat smíchu. Prohlásila, že to zní, jako kdyby Edward G. Robinson mluvil pod vodou.

Když mě někdo osloví, můžu leda pokývat nebo zavrtět hlavou, nebo nasadit výraz skrytého smutku způsobeného těžkým zraněním ve válce.

Stejně je to k ničemu. Irové jsou už od konce války tak zvyklí na americké vojáky, kteří přijíždějí a odjíždějí, že bych ve svém koutku vagónu do Dublinu a pak do Belfastu mohl být neviditelný. Nikdo není zvědavý, nikdo neřekne: Vracíte se z Koreje? Číňani jsou hrozní, co? A kulhat už taky nehodlám. Kulhání je stejné jako lhaní, jak jednou začnete, musíte pořád.

120$

Babička povídá: No, ty vypadáš krásně v té uniformě, a teta Emily povídá: Je teď z tebe chlap.

Otec říká: Tak ty jsi tady. Jak se má matka?

Krásně.

A tví bratři Malachy a Michael a tvůj bratříček, jak se jmenuje?

Alphie.

Ach ano, Alphie. Jak se má tvůj bratříček Alphie?

Všichni se mají krásně.

Ach tak, povzdychne, to je krásné.

Načež chce vědět, jestli si dám paňáka, a babička povídá: No tak, Malachy, přestaň s tím.

Vždyť já chci jenom, aby se vyvaroval špatné společnosti, která se schází v hospodě.

Tohle je můj otec, který od nás odešel, když mně bylo deset, a který utratil každou penci, kterou vydělal, v hospodách v Coventry, když kolem padaly německé bomby, zatímco jeho rodina v Limericku málem umřela hlady, a teď předstírá, že vězí až po uši v posvěcující milosti, a mě při tom nenapadá nic jiného, než že musí být něco pravdy na tom, že ho upustili na hlavu, nebo že trpěl meningitidou.

To by mohla být omluva pro pití, že upadl na hlavu, nebo ta meningitida. Německé bomby ho neomlouvají, protože v Coventry byli i jiní chlapi z Limericku, a posílali domů peníze bomby nebomby. Někteří chlapi se dokonce spustili s Angličankami, a přesto posílali domů peníze, i když čím dál tím míň až skoro vůbec, protože Angličanky jsou známé tím, že nechtějí, aby Irové podporovali rodiny doma, když mají tři nebo čtyři vlastní fakany, co běhají kolem a žebroní o bramborovou kaši. Nejeden Ir byl na konci války tak beznadějně zaseklý mezi svou irskou a anglickou rodinou, že mu nezbylo nic jiného než skočit na loď do Kanady nebo do Austrálie, a víckrát o něm nikdo neslyšel.

To ovšem nebyl případ našeho otce. Jestliže měl s matkou sedm dětí, bylo to jen proto, že s ním byla v posteli a plnila své manželské povinnosti. S Angličankami to není tak jed

121$

noduché. Ty by nikdy nesnesly Ira, který na ně skočí po pár pivech, když se zrovna cítí jako chlapák, a po ulicích Coventry tudíž žádní McCourtovi pancharti neběhají.

Nevím, co mu mám říkat, když se slabě usmívá a říká, Ach tak, protože nevím, jestli mluvím s člověkem, který to má v hlavě v pořádku, nebo s člověkem, kterého upustili na hlavu, nebo s tím, co měl meningitidu. Jak s ním mám mluvit, když se zvedne, vrazí ruce hluboko do kapes u kalhot, chodí po domě a píská si „Lily Marlene”? Teta Emily šeptá, že už se nedotkl pití celé věky a že to pro něj musí být těžký boj. Chci jí říct, že to byl těžší boj pro naši matku udržet nás všechny naživu, ale vím, že sympatie celé rodiny jsou na jeho straně, a vůbec, nemá smysl vracet se zpátky. Načež mi začne vyprávět, jak trpěl kvůli těm nechutnostem, které máma dělala se svým bratrancem, jak se ta věc dostala sem na sever, že žili jako muž a žena, a když se to můj otec v Coventry dozvěděl, bomby padaly okolo něj, byl z toho tak zničený, že byl v hospodě ve dne v noci a mezi tím taky. Chlapi, kteří příjížděli z Coventry domů vyprávěli, jak otec vybíhá při náletech na ulici, vzpíná paže k Luftwaffe a prosí ji, aby shodila jednu bombu na jeho ubohou zmučenou hlavu.

Babička pokyvuje hlavou na souhlas: Tak, tak. Chci jim připomenout, že otec pil dávno před těmi zlými časy v Limericku, že jsme ho museli lovit v hospodách po celém Brooklynu. Chci jim říct, že kdyby posílal peníze, mohli jsme zůstat v našem vlastním domě, místo aby nás vystěhovali a my se museli přestěhovat k mámině bratranci.

Ale babička je jako věchýtek a musím se ovládat. Tvář mi ztvrdne a hlavou se mi honí černé mraky, a jenom se zvednu a povídám jim, že otec pil celá léta, pil, když se děti narodily, a pil, když umřely, a pil zkrátka, protože pil.

Ach, Francisi, říká ona a vrtí nesouhlasně hlavou, jako by chtěla otce bránit, a to mě tak rozzuří, že pomalu nevím, co dělám, popadnu vojenský pytel, táhnu ho po schodech dolů a ven na silnici do Toome, teta Emily za živým plotem volá:

122$

Francisi, ach, Francisi, vrať se, babička s tebou chce mluvit, ale já jdu dál, přestože bych se hrozně rád vrátil, protože, i když je otec špatný, aspoň jak já ho znám, babička dělá jen to, co by dělala každá jiná matka, brání svého syna, který upadl na hlavu, nebo měl meningitidu, a už bych se skoro vrátil, kdyby u mne nezastavilo auto a řidič mi nenabídl, že mě sveze na autobusové nádraží v Toome, a jak si sednu do auta, nemůžu se už vrátit.

Nemám náladu si povídat, ale musím být k tomu muži zdvořilý, i když mi říká, že McCourtovi z Moneyglass jsou slušná rodina, přestože jsou to katolíci.

Přestože jsou to katolíci.

Nejradši bych toho muže požádal, aby zastavil a nechal mě vystoupit i s mým vojenským báglem, ale když to udělám, budu jen na půl cesty do Toome, a v pokušení vrátit se pěšky domů k babičce.

Nemůžu se vrátit. Minulosti se tahle rodina nezbaví a určitě bychom zase mluvili o mojí mámě a jejím velikém hříchu a zas by nastal výbuch a já bych zase táhnul vojenský pytel po silnici do Toome.

Řidič mě vysadí, a když mu děkuji, napadne mě, jestli dvanáctého července pochoduje s ostatními protestanty a tluče na buben, ale má vlídnou tvář a nedovedu si představit, že by kvůli něčemu bubnoval.

Celou cestu autobusem do Belfastu a vlakem do Dublinu bolestně toužím vrátit se k babičce, kterou už možná neuvidím, a pokusit se překousnout otcovy chabé úsměvy a jeho ach ano, ale jak si sednu na vlak do Limericku, není už cesty zpátky. Hlavou mi defilují obrazy otce, tety Emily a babičky a jejich smutného života na statečku se sedmi akry, které jsou k ničemu. Pak je tu máma v Limericku, je jí čtyřiačtyřicet, sedm dětí, z toho tři mrtvé, která netouží po ničem jiném, jak říká, než po troše klidu, míru a pohodlí. Je tu smutný život desátníka Dunphyho ve Fort Dix a Bucka v Lenggries, dvou lidí, kteří nalezli domov v armádě, protože nevědí, co by si počali ve venkovním světě, a obávám se, že když

123$

s těmihle myšlenkami nepřestanu, vyhrknou mi slzy a já si udělám ostudu ve vagónu, ve kterém pět lidí civí na moji uniformu, a budou říkat: Proboha, co je to za Yanka, co tam brečí v koutě? Máma by řekla: Máš měchýř u oka, ale lidé ve vagónu by mohli říct: Tak tohle má být vzorek vojáka, který bojuje tváří v tvář Číňanům v Koreji?

I kdyby ve vagónu nebyla živá duše, musím se hlídat, protože jak začnu jen trochu slzet, oči mi od soli zčervenají ještě víc, a já nechci vystoupit z vlaku a jít ulicemi Limericku s očima jako dvě díry od chcaní na sněhu.

Máma otevře dveře a chytne se za prsa. Matko Boží, myslela jsem, že jsi zjevení. Co tady děláš tak brzo? Vždyť jsi odjel teprve včera ráno. Jeden den odjedeš, druhý den se vrátíš?

Nemohu jí vyprávět, že jsem se vrátil domů kvůli tomu, jak na severu mluvili o ní a o jejím strašném hříchu. Nemůžu jí říct, že otce málem kanonizovali za to, jak kvůli témuž hříchu trpěl. Nemůžu jí to říct, protože se nechci mučit minulostí a nechci uvíznout v pasti mezi severem a jihem, mezi Toome a Limerickem.

Musím lhát a říct, že otec pije, a ona zase zbledne a nos se jí zašpičatí. Ptám se jí, proč dělá překvapenou. Copak se takhle nechoval vždycky?

Říká, že doufala, že pití zanechá, a my budeme mít otce, se kterým se dá mluvit, i když je na severu. Ráda by, aby Michael a Alphie mohli navštívit otce, kterého sotva znají, ale nechtěla by, aby ho zažili, když je v ráži. Když byl střízlivý, tak to byl ten nejlepší manžel na světě, ten nejlepší táta. Vždycky měl nějakou písničku, historku, nebo komentář ohledně stavu světa, že se musela smát. Potom všechno zničilo pití. Přišli běsi, Pámbů nám pomáhej, a dětem bylo líp bez něho. Jí se také vede líp, když teď dostává pár liber a má klid a mír a pohodlí, které to přináší, a nejlepší teď bude dát si hrnek čaje, protože po tom cestování na sever mi muselo vyhládnout.

124$

Zbylé dny v Limericku mi nezbývá, než znovu chodit po městě s vědomím, že moje místo je v Americe a že sem se hned tak nevrátím. V kostele svatého Josefa pokleknu u zpovědnice, kde jsem byl poprvé u zpovědi. Dojdu k zábradlí u oltáře, kde mě biskup při biřmování pohladil po tváři a učinil ze mne vojáka Pravé církve. Projdu Roden Lane, kde jsem léta žil a nechápu, jak tady rodiny ještě mohou bydlet, když se pořád musejí dělit o jeden záchod. Z Downesovic domu zbyly jen obvodové zdi a to svědčí o tom, že jsou i jiná místa, kam se dá jít, nejenom slumy. Pan Downes odvezl celou rodinu do Anglie a to díky tomu, že dělal a nepropíjel výplatu, která patří ženě a dětem. Přál bych si mít otce jako pan Downes, ale neměl jsem ho, a stěžovat si nemá cenu.

(19)

Zbývající měsíce v Lenggries není většinu dne co na práci, starám se o sklad a čtu knihy z posádkové knihovny.

Cesty s prádlem do Dachau skončily. Rappaport někomu vyprávěl o naší návštěvě v utečeneckém táboře, a když se to dostalo ke kapitánovi, byli jsme pohnáni k odpovědnosti a dostali jsme napomenutí za nevojenské chování a dva týdny kasárníka. Rappaport říká, že ho to mrzí. Netušil, že to nějaký vůl rozkecá, ale cítil se hrozně, když viděl ty ženy v táboře. Povídá, že s takovými, jako je Weber, bych si neměl začínat. Buck je v pořádku, ale Weber je padlý na hlavu. Rappaport říká, že bych se měl soustředit na vzdělání, že kdybych byl Žid, nemyslel bych na nic jiného. Jako by věděl o mých časech v New Yorku, kdy jsem si prohlížel vysokoškoláky a snil o tom, že budu jako oni. Říká mi, že až půjdu do civilu, dostanu korejský GI Bill, vojenské stipendium, a budu moci jít na univerzitu. Ale k čemu mi to bude, když nemám maturitu? Rappaport říká, že nemám myslet na to, proč něco nemohu udělat. Mám myslet na to, proč to udělat mohu.

125$

Takhle Rappaport mluví a asi to bude tím, že je Žid.

Říkám mu, že se nemůžu vrátit do New Yorku a jít na střední školu, když si musím vydělávat na živobytí.

Jdi na večerní školu, říká Rappaport.

A jak dlouho mi bude trvat, než tímhle způsobem získám maturitu?

Pár roků.

To nezvládnu. Nemůžu celé roky přes den dělat a večer chodit do školy. Do měsíce bych byl mrtvý.

A co tedy chceš dělat?

Nevím.

No? říká Rappaport.

Oči mám červené, teče z nich hnis a praporčík Burdick mě pošle na marodku. Vojenský doktor chce vědět, jak mi to posledně léčili, a když mu řeknu o doktorovi v New Yorku, který říkal, že mám nemoc z Nové Guineje, tak povídá, že to je ono, vojáku, běžte si nechat oholit hlavu a hlašte se mi za dva týdny. Nechat se v armádě ostříhat dohola není žádná tragédie, když stejně musíte nosit čepici nebo přilbu. Jenom když jdete do bierstube, může se stát, že na vás holky v Lenggries volají: Jé, Irčan chytil kapelu, a když se jim pokoušíte vysvětlit, že to není kapela, tak vás jenom pohladí po tváři a říkají, že za nimi můžu přijít kdykoli, kapela nekapela. Za dva týdny se oči nijak nelepší a doktor říká, že musím zase do vojenské nemocnice v Mnichově na pozorování. Neomluví se mi za svou velkou chybu, kvůli které jsem si musel nechat oholit hlavu, za to, že to nejspíš nebyly žádné lupy ani nic podobného z Nové Guineje. Říká, že doba je zoufalá, Rusové se houfují na hranicích, naše jednotky že musejí být zdravé a on nebude riskovat, že se tahle oční nemoc z Nové Guineje rozšíří po celém evropském velení.

Pošlou mě zase džípem, ale tentokrát je řidičem kubánský desátník Vinnie Gandia, který má astma a v civilu hraje na bubny. V armádě to nemá lehké, ale hudbou si vydělával málo a potřebuje peníze, aby mohl podporovat rodinu na

126$

Kubě. V přípravce ho chtěli z armády vyhodit, protože měl tak kostnatá ramena, že neunesl pušku ani hlaveň padesátimilimetrového kulometu, až pak jednou uviděl reklamu na Kotex a osvítila ho myšlenka. Ježíši. To je ono. Dal si kotexové polštářky pod košili jako vycpávky na ramena a rázem byl schopen unést každé břemeno, které na něho armáda naloží. Vzpomněl jsem si, že Rappaport dělal to samé, a napadlo mě, jestli v Kotexu vědí, jakou službu dělají mužům, kteří bojují za Ameriku. Celou cestu do Mnichova drží Vinnie volant lokty a bubnuje paličkami na každý tvrdý po-vrch. Sípá útržky písniček: Pane Japasemenujete, copa děláte večer, a ba bap da du bap du du dy du bap, k tomu bubnuje a vzruší se tak, že dostane astmatický záchvat a lapá po dechu tak zoufale, že musí s džípem zastavit a nadýchat se z inhalátoru. Opře si čelo o volant, a když zvedne hlavu, má na tvářích slzy od té námahy, co ho stojí dýchání. Říká, že bych měl být vděčný za to, že mám jenom zanícené oči. Kéž by on měl zamčené oči a ne astma. Mohl by bubnovat pořád a nemusel by zastavovat kvůli blbýmu inhalátoru. Zanícené oči nejsou pro bubeníka překážkou. Nevadilo by mu, kdyby byl slepý, jen kdyby mohl bubnovat. Jakou má život cenu, když nemůžeš hrát na zatracený bubny? Lidi si neváží toho, že nemají astma. Seděj na zadku, naříkají a nadávají na život, ale celou tu dobu dýchají a dýchají, krásně a normálně a považují to za samozřejmost. Kdyby měli jen jeden den astma, tak budou zbytek života děkovat Bohu za každé nadechnutí, jeden jediný den. Bude muset vymyslet nějaké zařízení, které se dá pověsit na hlavu a ze kterého se dá dýchat při hraní, něco jako přilbu, a pak bude dýchat jako batole na čerstvém vzduchu a bušit na bubny do nekonečna, kurva, brácho, to bude báseň. Gene Křupa nebo Buddy Rich jsou šťastný parchanti, astma nemají. Říká mi, že jestli ještě budu vidět, až půjdu do civilu, vezme mě do doupat na Padesáté druhé ulici, což je nejlepší ulice na světě. Vezme mě tam, i když vidět nebudu. Vidět, kurva, nemusíš, abys slyšel zvuky, kámo, a to bude něco, až on s inhalátorem a já

127$

se slepeckou holí nebo slepeckým psem vyrazíme na Padesátou druhou ulici. Mohl bych sedět s tím slepým frajerem, Rayem Charlesem, a ukazovali bysme si noty. Ten nápad Vinnieho rozesměje a přivodí mu další záchvat, a když zase popadne dech, říká, že astma je svinstvo, protože vždycky, když si vzpomeneš na něco srandovního a rozesměješ se, sebere ti dech. Taky ho štve, jak si lidé vesele chodí a smějou se a myslí si, že to je samozřejmost, a vůbec je nenapadne, jaké to je bubnovat, když má člověk astma, a jaké to je, když se nemůže smát. Lidi něco takového prostě ani nenapadne.

Vojenský doktor v Mnichově říká, že doktoři v New Yorku a v Lenggries jsou sráči, a nakape mi do očí něco stříbrného, co pálí jako kyselina. Říká mi, ať přestanu kňourat, ať jsem chlap, a že nejsem, kurva, jediná jednotka, která tuhle infekci dostala. Že bych měl být vděčný, že neválčím v Koreji a nemám ustřelenou prdel, a že půlku prdelatých jednotek v Německu by do Koreje měli poslat, aby bojovaly společně se svými soukmenovci. Říká mi, ať se podívám nahoru, dolů, doprava, doleva, aby se mi kapky dostaly do všech koutků očí. A jak, kurva, jak mohli takovéhle dvě oči přijmout do americké armády, ptá se. Ještě že mě poslali do Německa. V Koreji bych musel mít slepeckého psa, abych mohl bojovat proti zasraným Číňanům. Mám zůstat několik dní ve špitále, a když budu mít oči otevřené a hubu zavřenou, bude ze mne bojeschopná jednotka.

Nevím, proč mi pořád říká jednotka, a začínám si pomalu myslet, že oční lékaři jsou obecně jiní než jiní doktoři.

Na nemocnici je nejlepší to, že si můžu číst ve dne v noci, i se špatnýma očima. Doktor říká, že si oči mají odpočinout. Řekne ošetřovateli, aby téhle jednotce kapal stříbrnou vodičku do očí každý den až do další prohlídky, ale ošetřovatel Apollo mi říká, že doktor ví hovno a přinese tubu s penicilinovou mastí, kterou mi natře na víčka. Apollo říká, že se trochu vyzná, protože taky studoval medicínu, ale musel školy zanechat, protože měl zlomené srdce.

128$

Infekce zmizí během dne a já se teď bojím, že mě doktor pošle zpátky do Lenggries a to bude konec mých šťastných dnů četby Zane Greye, Marka Twaina a Hermana Melvila. Apollo říká, ať si nedělám starosti. Když přijde doktor na oddělení, mám si promnout oči solí a budou vypadat jako -

Dvě díry od chcaní na sněhu, říkám já.

Přesně.

Vyprávím mu, jak mně matka kdysi mnula oči solí, aby vypadaly zaníceně, abychom dostali peníze na jídlo od zlého chlapa v Limericku. Apollo říká: Jó, ale teď je teď.

Ptá se na můj příděl kávy a cigaret, které jsou mi zjevně k ničemu, a rád by je převzal z mých rukou výměnou za penicilinovou mastičku a solnou kúru. Jinak přijde doktor se stříbrnou vodičkou a v mžiku budu zpátky v Lenggries a celé tři měsíce až do konce vojny budu počítat prostěradla a deky. Apollo říká, že Mnichov se hemží ženskými a zašukáš si bez problémů, ale on chce prvotřídní materiál, žádnou kurvu z vybombardovaného baráku.

Příčinou mého neštěstí se stane kniha Pierre aneb Dvojznačnosti od Hermana Melvilla, která se ani trochu nepodobá Bílé velrybě a je tak blbá, že mě uspí za bílého dne, a doktor mnou cloumá, abych se probudil, a mává tubou od penicilinu, kterou tu nechal Apollo.

Vzbuď se, sakra. Kdo ti tohle dal? Apollo, co? Tahle jednotka, Apollo. Ten zatracenej nedouk z podřadný fakulty v Mississippi. Odpochoduje ke dveřím a řve do chodby: Apollo, pohni kostrou a ať jseš tady, načež je slyšet Apollův hlas: Ano, pane, ano, pane.

Ty, zatraceně, ty. Ty jsi poskytl této jednotce tuhle tubu?

Svým způsobem, pane, ano, pane.

Co to, k čertu, meleš?

Trpěl, pane, sténal očima.

Jak, se dá, k čertu, sténat očima?

Myslím bolestí, pane. Sténal. Aplikoval jsem penicilín.

Kdo ti to nakázal, co? Jseš, sakra, doktor?

Ne, pane. Ale viděl jsem to v Mississippi.

129$

Na Mississippi ti seru, Apollo.

Ano, pane.

A vy, vojáku, co to tu čtete s těma očima?

Pierre aneb Dvojznačnosti, pane.

Prokrista. O čem to, k sakru, je?

Nevím, pane. Myslím, že je to o tomhle Pierrovi, který vězí rozpolcen mezi jednou černovlasou a jednou plavovlasou ženou. Pokouší se psát knihu v nějakém pokoji v New Yorku a je tak nastydlý, že mu ty ženy musejí nahřívat cihly a dávat mu je na nohy.

Prokrista. Vrátíte se zpátky ke svému útvaru, vojáku. Když tady můžete sedět na prdeli a číst knížky o jednotkách jako tahle, tak už můžete být zase aktivní jednotka. A ty, Apollo, ty buď rád, že tvoji prdel nepostavím před popravčí četu.

Ano, pane.

Odchod.

Druhého dne mě Vinnie Gandia veze zpátky do Lenggries, ale bez paliček na bubnování. Říká, že už s nimi jezdit nemůže, že se po tom, co mě posledně vezl do Mnichova, málem zabil. Nemůžeš řídit, bubnovat a ještě zvládat astma, tak to zkrátka je. Musíš si vybrat, a paličky jsem musel vyne-chat. Kdyby se vyboural, zničil si ruce a nemohl už hrát, strčil by si hlavu do trouby, to je jednoduchý. Už se nemůže dočkat, až bude zpátky v New Yorku, na Padesáté druhé ulici, na té nejlepší ulici na světě. Musím mu slíbit, že se sejdeme v New Yorku a on mě vezme do všech slavných jazzových doupat, zadarmo, nic nebudu platit, protože zná každého a každý ví, že kdyby neměl tohle zkurvený astma, tak by byl nahoře na pódiu s Krupou, s Richem a se všemi.

Existuje zákon, podle kterého mohu sloužit dalších devět měsíců a vyhnout se povinnostem záložní služby. Když podepíšu, nemohou mě už nikdy povolat, až si zase Spojené státy vzpomenou bránit demokracii v nějakém zapadlém koutě. Mohl bych těch devět měsíců zůstat tady ve výstrojním skla

130$

du, přehrabovat se v prostěradlech, přikrývkách a kondomech, pít pivo ve vesnici, chodit občas s nějakým děvčetem domů a číst knihy z posádkové knihovny Mohl bych si zajet do Irska a říct babičce, že mě mrzí, že jsem odešel ve zlém. Mohl bych v Mnichově chodit do tanečních, takže by se holky v Limericku tlačily ve frontě, aby se mnou mohly na parket s mými četařskými výložkami, které bych měl zaručené.

Ale dalších devět měsíců v Německu si nemůžu dovolit, když mi chodí dopisy od Emer, ve kterých mi píše, že počítá dny do mého návratu. Netušil jsem, že mě má tak ráda, a teď mám rád já ji, protože to je poprvé v mém životě, co jsem něco takového slyšel od děvčete. Jsem tak vzrušený z toho, že mě má Emer ráda, že jí napíšu, že ji miluji, a ona píše, že mě také miluje, a já se vznáším v nebi a nejraději bych spakoval vojenský pytel, skočil do letadla a byl už u ní.

Píšu jí, jak po ní toužím a jak tady v Lenggries vdechuji parfém z jejích dopisů. Sním o životě, jaký povedeme v New Yorku, jak budu chodit každé ráno do práce, do teplé kanceláře, kde budu sedět u stolu a psát důležitá rozhodnutí. Každý večer si zajdeme na večeři a půjdeme brzo do postele, abychom měli dost času na vzrušení.

O vzrušení se v dopisech pochopitelně nemůžu zmiňovat, protože Emer je neposkvrněná, a kdyby její matka věděla, že sním o tomhle, zabouchla by mi dveře navěky a já bych jen koukal, zbavený společnosti jediné dívky, která mi kdy řekla, že mě má ráda.

Nemůžu Emer vyprávět o tom, jak jsem toužil po dívkách v hotelu Biltmore. Nemůžu jí vyprávět o vzrušení, které jsem měl s děvčaty v Lenggries, v Mnichově a v utečeneckém táboře. Zděsila by se tak, že by to mohla říct celé rodině, obzvlášť svému bratru Liamovi, a to abych se potom bál o život.

Rappaport říká, že před svatbou jseš povinen říci nevěstě o všem, cos prováděl s jinými dívkami. To je blbost, nejlepší je držet hubu, obzvlášť před někým, koho si chceš vzít. To je stejné jako v armádě, nikdy nemluv, nikdy nezačínej první.

131$

Weber říká: Já bych nikomu nic neříkal, a Rappaport mu povídá, ať se jde zhoupnout na strom. Weber říká, že až se bude ženit, jediná věc, kterou pro své děvče udělá, bude to, že se dá prohlídnout, jestli nemá kapelu, protože ta se může přenést a on nechce, aby se jeho děti narodily s kapelou.

Rappaport říká: Ježíši, zvíře má city.

Večer před návratem do Států je v restauraci v Bad Tolz večírek. Důstojníci a furťáci přivedou manželky, což znamená, že obyčejní vojáci si své německé přítelkyně přivést nemohou. Důstojnické paničky by se pohoršovaly, protože vědí, že někteří obyčejní vojáci mají ženy, které na ně doma čekají, a nehodí se sedět s německými děvčaty, která rozvracejí štěstí amerických rodin.

Kapitán pronese řeč, ve které oznámí, že jsem byl jedním z nejlepších vojáků, kterým kdy velel. Praporčík Burdick pronese řeč a odevzdá mi srolovaný diplom za pečlivý dohled nad prostěradly, přikrývkami a ochrannými prostředky.

Když zmíní ochranné prostředky, ozve se u stolu pochechtávání a důstojníci vysílají varovné pohledy, které mužům říkají: Nechte toho, máme tady manželky.

Jeden důstojník má ženu Belindu, která je stejně stará jako já. Kdyby neměla muže, dal bych si pár piv na kuráž a popovídal si s ní, ale není třeba, protože se ke mně nakloní a šeptá mi, že si všechny manželky myslí, že jsem hezký. Zčervenám z toho tak, že musím odejít na záchod, a když se vrátím, Linda zrovna říká něco ostatním paničkám a ony se začnou smát, a když pohlédnou na mne, smějí se ještě víc, a já vím najisto, že se smějí tomu, co mi Linda říkala. Z toho zčervenám znova a napadá mě, jestli je na tomhle světě vůbec někdo, komu se dá věřit.

Buck nějak pozná, co se stalo. Šeptá: Vykašli se na ty ženské, Macu. Jenom si z tebe utahují.

Vím, že má pravdu, ale je mi smutno z toho, že to poslední, co si odnesu z Lenggries, bude vzpomínka na Belindu a důstojnické paničky, které se mi smály.

132$

(20)

Ještě téhož dne, kdy mě v Camp Kilmer propustili z armády, jsem se sešel na Manhattanu s Tomem Cliffordem v baru Breffni na Třetí avenue. Dali jsme si nakládané hovězí se zelím pomazané hořčicí a vypili kvanta piva, abychom si zchladili patro. Tom našel v jižním Bronxu irský penzión se snídaní, jmenovalo se to Loganův penzión, a až si tam dám vojenský pytel, můžeme zajít za Emer domů na Východní Padesátou čtvrtou, až bude mít po práci.

Holohlavý pan Logan s tlustým červeným obličejem vypadal staře. Starý zřejmě byl, ale měl mladou ženu, Noru z Kilkenny, a půlroční batole. Oznámil mi, že má vysoké postavení ve starobylém řádu hybernů a u Rytířů Kolumbových, takže nemám mít nejmenších pochyb o jeho vztahu k náboženství a morálce vůbec, že žádný z jeho dvanácti nájemníků nemůže čekat, že dostane nedělní snídani, když neprokáže, že byl na mši, a pokud možno u svatého přijímání. Ti, kteří šli k přijímání a mají na to alespoň dva svědky, dostanou ke snídani párek. Všichni si navzájem horlivě svědčili a pan Logan byl tak zdeptaný z toho, co ho stojí párky, že se převlékl, vzal si Nořin klobouk a kabát, a přikradl se do kostela, načež zjistil, že nejenom že nájemníci nešli k přijímání, ale že Ned Guinan a Kevin Hayes jsou jediní dva, kteří se vůbec dostavili na mši. Ostatní byli na Willis Avenue, kde zadem vklouzli do baru a nezákonně pih před polední otevírací hodinou, a když se vrátili domů, táhlo z nich a dožadovali se snídaně, chtěl po nich pan Logan, aby na něho dýchli. Řekli mu, ať jde do hajzlu, tohle že je svobodná země a jestli mají dýchat kvůli párku, tak že jim stačí vodnatá vajíčka s mlíkem, okoralý chleba a slabý čaj.

U pana Logana se také nesmělo klít ani se jinak rouhat, jinak by vás požádal, abyste opustili dům. Pan Logan by nepřipustil, aby jeho žena a malý Matthew byli vystaveni pohoršlivému chování dvanácti irských nájemníků. Máme sice postele v suterénu, ale on se o pohoršlivém chování

133$

dozví. Ne, vážně, trvalo mu léta, než si vybudoval nájemnickou živnost, a nepřipustí, aby mu ji zničilo dvanáct lopaťáků ze staré vlasti. Stačí, že se sem stěhují negři nalevo napravo, lidé bez mravních zásad, bez práce a bez otců dětí, které lítají po ulicích jako divoši.

Týdenní nájemné za lůžko se snídaní dělalo osmnáct dolarů a když jsem chtěl večeři, stálo to dolar denně navíc. Bylo tam osm postelí pro dvanáct nájemníků, a to proto, že všichni pracovali na směny v docích a v různých skladech, a k čemu by byly postele navíc, namačkané ve dvou míst-nostech v suterénu. Postele byly plně obsazené jen v sobotu v noci, kdy jste museli spát s někým dohromady. Nikomu to nevadilo, protože v sobotu večer se všichni opili na St. Nicholas avenue tak brutálně, že jim bylo jedno, jestli spí s chlapem nebo s ovcí.

Byla tam jediná koupelna pro nás pro všechny, mýdlo si noste vlastní, a v ní dva dlouhé úzké ručníky, které bývaly čisté. Každý ručník byl rozdělen černým pruhem na horní a dolní polovinu a tak měl být také používán. Na zdi viselo ručně psané nařízení, že horní část je na všechno, co se na-chází nad pupkem, a dolní část na všechno pod ním, podepsán J. Logan, maj. Ručníky se vyměňovaly jednou za dva týdny, ovšem vedly se neustálé hádky mezi nájemníky, kteří nařízení dodržovali, a těmi, kteří měli obvykle vypito.

Nejstarší z nájemníků byl Chris Wayne z Lisdoovarny. Bylo mu dvaačtyřicet, pracoval na stavbě a šetřil peníze, aby za ním mohla přijet jeho třiadvacetiletá dívka, aby se mohli vzít a pořídit si děti, dokud on je pořád ještě za chlapa. Nájemníci mu říkali Duke, vévoda, kvůli jeho příjmení a protože to znělo blbě. Nepil ani nekouřil, každou neděli chodil na mši a k přijímání, a nám ostatním se vyhýbal. V kudrnatých černých vlasech měl šedivý chomáč a byl hubený z toho, jak byl zbožný a střídmý. Měl svůj vlastní ručník, mýdlo a dvě prostěradla, a nosil si je s sebou v tašce, protože se bál, abychom je nepoužívali. Každý večer si klekl u postele a odříkal celý růženec. Byl jediný, kdo měl postel zaručeně sám pro

134$

sebe, protože nikdo, opilý ani střízlivý, by do ní nevlezl, ani v jeho nepřítomnosti, neboť se nad ní vznášel pach svatosti. Pracoval od osmi do pěti každý všední den a pravidelně večeřel s Loganovými. Milovali ho, protože tak dostávali sedm dolarů týdně navíc, a milovali ho ještě víc proto, jaká malá soustíčka se do jeho vychrtlého těla vešla. Později už ho tak nemilovali, když začal kašlat a plivat a na kapesníku měl skvrny od krve. Řekli mu, že musejí myslet na dítě a ať si najde jiné bydlení. On řekl panu Loganovi, že je zkurvysyn a trapnej zmetek, kterého může jen litovat. Jestli si pan Logan opravdu myslí, že to dítě je jeho, měl by se rozhlédnout po svých nájemnících, a jestli není úplně slepý, všimne si nápadné podobnosti mezi dítětem a jedním z nich. Pan Logan se vyhrabal z křesla a sípal bez dechu, že kdyby neměl špatné srdce, zabil by Chrise Waynea na místě. Pokusil se na Duka vrhnout, ale srdce mu to nedovolilo a tak musel poslechnout Noru z Kilkenny, která vřeštěla a zapřísahala jej, ať toho nechá, nebo že z ní bude vdova s osiřelým dítětem.

Vévoda se smál, až nakonec zasípal na Noru: Nebojte se, to dítě bude mít otce stejně. Ten ovšem není v téhle místnosti.

Odchrchlal z pokoje na schody do suterénu a víckrát už ho nikdo nespatřil.

Bydlet v penziónu pak bylo těžké. Pan Logan každého podezíral a v jednom kuse ho bylo slyšet, jak na Noru z Kilkenny řve. Odebral nám jeden ručník a kupoval v pekařství starý chleba, aby ušetřil, a k snídani podával vejce a mléko z prášku. Chtěl nás všechny přinutit jít ke zpovědi, aby pak z našich tváří vyčetl, jestli je pravda, co Vévoda říkal. Odmítli jsme. V domě byli jenom čtyři nájemníci dost dlouho na to, aby mohli být podezíráni, a Peter McNamee, který tam byl nejdéle, řekl panu Loganovi do očí, že motat se kolem Nory z Kilkenny je to poslední, co by ho napadlo. Že je to takový pytel kostí od toho, jak pořád běhá po domě, až je slyšet, jak v ní ty kosti chrastí, když jde po schodech.

Pan Logan zalapal v křesle po dechu a řekl Peterovi: To mě bolí, Petere, že říkáš o mé ženě, že chrastí, ale jinak jsi ten

135$

nejlepší nájemník, jakého jsme kdy měli, i přesto, že nás tak dlouho oblboval svojí falešnou zbožností ten chlap, který právě vypadnul, díky Bohu.

Mrzí mě, že vás to bolí, pane Logane, ale Nora z Kilkenny opravdu není žádné soustíčko. Žádný z nás by se na ni na parketu nepodíval dvakrát.

Pan Logan se rozhlédl po místnosti. Je to pravda, chlapci? Je to pravda?

Je, pane Logane.

Víš to jistě, Petere?

Vím, pane Logane.

Díky Bohu za to, Petere.

Nájemníci si v docích a ve skladištích přijdou na slušné peníze. Tom pracuje v Port Warehouses, kde nakládá a vykládá náklaďáky, a když dělá na jeden a půl úvazku nebo na dvojí úvazek, tak vydělá za týden hodně přes sto dolarů.

Peter McNamee pracuje v obchodních mrazírnách Merchanťs Refrigerating Company, vykládá a skladuje maso z mrazících náklaďáků z Chicaga. Loganovi ho mají rádi kvůli špalkům hovězího nebo vepřového, které domů nosí každý pátek, opilý či střízlivý, a masem prakticky platí činži místo osmnácti dolarů. My tohle maso nikdy nevidíme a někteří nocležníci tvrdí, že ho pan Logan prodává řezníkovi na Willis Avenue.

Všichni nájemníci pijí, přestože prohlašují, že si chtějí našetřit peníze a vrátit se do Irska, protože tam je klid a mír. Jenom Tom říká, že se v životě nevrátí, že Irsko je smradlavá bažina, což oni berou jako osobní urážku a vyzývají ho, aby si to s nimi šel vyřídit ven. Tom se směje. Ví, co chce, a rozhodně to není život plný rvaček a pití, vzdychání po Irsku se společnými ručníky v zapadáku, jako je tenhle. Jediný, kdo s Tomem souhlasí, je Ned Guinan, a ten se nepočítá, protože má souchotiny jako Vévoda a dlouho na tomhle světě nebude. Ten šetří peníze na to, aby se mohl vrátit domů do Kildare a umřít v domě, ve kterém se narodil. Sní

136$

o Kildare, jak po ránu stojí opřený o proutěný plot a pozoruje koně při tréninku, jak klusají mlhou, v níž je zahalená závodní dráha, až jí slunce proskočí a celý svět zezelená. Když takhle mluví, oči se mu lesknou, na tvářích se mu objeví slabý ruměnec a usmívá se tak, že máte chuť jít a obejmout ho, ačkoli to je zrovna věc, na kterou by se v irském penziónu mohli mračit. Pozoruhodné je, že ho tu pan Logan nechává dál bydlet, ale Ned je tak křehký, že o něj pan Logan pečuje jako o syna a zapomíná na malé dítě, které by mohlo být ohroženo kašlem, pliváním a skvrnami od krve. Zvláštní je taky, že ho pořád vedou na výplatní listině skladu Baker a Williams, kde ho nechávají v kanceláři brát telefony, protože je tak slabý, že nezvedne peříčko. Když zrovna nebere telefony, učí se francouzský, aby si mohl povídat se svatou Terezičkou, Kvítečkem Božím, až přijde do nebe. Pan Logan mu opatrně říká, že se možná v tomhle punktu mýlí, že v nebi člověk potřebuje latinu, a to vede k dlouhým diskusím mezi nájemníky ohledně jazyka, kterým náš Pán mluvil, přičemž Peter McNamee tvrdí jako hotovou věc, že to byla hebrejština. Pan Logan povídá: To máš možná pravdu, Petere, protože nechce odporovat člověku, který nosí v pátek večer maso na neděli. Tom Clifford říká se smíchem, že bychom si měli oprášit irštinu pro případ, že narazíme na svatého Patricka nebo na svatou Brigid, a všichni na něho zůstanou koukat, všichni kromě Neda Guinana, který se na všechno usmívá, protože mu to může být jedno, když sní o koních v Kildare.

Peter McNamee říká, že je to zázrak, když je z nás ještě někdo naživu, při tom jak se proti nám na tomhle světě všechno spiklo, počasí v Irsku, tuberkulóza, Angličani, De Valerova vláda a jediná svatá římsko-katolická církev, a teď si ještě můžeme natrhnout prdel, abychom si vydělali pár dolarů v docích a skladištích. Pan Logan ho napomíná, aby se v přítomnosti Nory z Kilkenny mírnil ve výrazech, a Peter říká, že se omlouvá, že se nechal unést.

137$

Tom mi řekne o práci v Port Warehouses, vykládání náklaďáků. Emer říká, že ne, měl bych dělat v kanceláři, kde můžu používat mozek. Tom říká, že práce ve skladišti je lepší než práce v kanceláři, která je méně placená, a musíš nosit oblek a kravatu a ze samého sezení ti naroste prdel jako vrata od katedrály. Radši bych pracoval v kanceláři, ale ve skladu platí pětasedmdesát dolarů týdně a to je víc, než o čem se mi mohlo zdát, když jsem bral v hotelu Biltmore pětatřicet. Emer říká, že to je dobré, pokud přitom něco ušetřím a budu se vzdělávat. Mluví tak, protože u nich v rodině chodili všichni do školy a ona nechce, abych zvedal a tahal břemena, až by ze mne byl v pětatřiceti zlomený starý chlap. Z našich řečí s Tomem o nájemnících ví, že všichni pijou a páchají všelijaká alotria, a ona by nerada, abych promrhal čas po barech, když ze mne může něco být.

Emer má jasnou hlavu, protože nepije, nekouří a z masa jí jenom příležitostně soustíčko kuřete na krev. Navštěvuje obchodní školu v Rockefeller Center, aby si na sebe dokázala vydělat a něčím se v Americe stala. Vím, že to se mnou myslí dobře v té své jasné hlavě, ale já chci peníze, které se ve skladu dají vydělat, a slibuju jí, že jednou na školu půjdu.

Pan Campbell Groel, kterému Port Warehouses patří, se rozmýšlí, jestli mě má přijmout, jsem možná trochu moc vychrtlý. Pak se podívá na Toma Clifforda, který je menší a a vychrtlejší, a přitom nejlepší dělník na place, a jestli jsem jen z poloviny tak silný a rychlý, tak mě bere.

Předákem na nakládací rampě je Eddie Lynch, tlusťoch z Brooklynu, a ten když mluví se mnou nebo s Tomem, nasadí přízvuk jako Barry Fitzgerald, což mi nepřipadá nijak zábavné, ale musím se usmívat, protože on je tu šéf a já chci každý pátek pětasedmdesát dolarů.

V poledne sedíme na rampě s obědem z kantýny na rohu, máme dlouhé sendviče s jitrnicí a cibulí, ze kterých kape hořčice, a pivo Rheingold, které je tak studené, že mě z něj bolí čelo. Irové si povídají o tom, jak včera pili, a smějí se tomu, jak strašně ráno trpěli. Italové jedí jídlo, které si při

138$

nesli z domova, a nechápou, jak my můžeme jíst ty jitrnicové sračky. Irové se cítí dotčeni a chtějí se prát, ale Eddie Lynch povídá, že kdo se chce na tyhle rampě prát, může si rovnou hledat nový místo.

Pracuje tu s námi také černoch Horace, a ten sedává stranou. Občas se usměje, ale neříká nic, protože je zkrátka takový.

Když v pět hodin skončí šichta, někdo řekne: Padla, pojďte na pivo, na jedno, jenom na jedno, a všichni se smějí té myšlence, že zůstane u jednoho. Pijeme v barech s přístavními dělníky, kteří se pořád hádají, jestli by jejich odborová organizace ILA měla vstoupit do AFL, nebo do CIO, a když se zrovna nehádají o tohle, hádají se o nečestných zaměstnavatelských praktikách. Šéfové a předáci, kteří dělníky najímají na práci, chodí do jiných barů, hlouběji na Manhattanu, protože se bojí, že na nábřeží by se mohli do něčeho připlést.

Jsou večery, kdy se zdržím v hospodě dlouho a jsem tak zpitomělý z pití, že už ani nemá smysl vracet se do Bronxu, a spím přímo na rampě, kde tuláci udržují ohně ve velikých bubnech pod širým nebem, až přijde Eddie Lynch se svým přízvukem Barryho Fitzgeralda a povídá: Pohněte pevdelí a vyskočte. Mám sice kocovinu, ale chci mu říct, že prdel se vyslovuje s „r”, jenže to nemá cenu, protože je z Brooklynu a je předák, takže už bude říkat pevdel navěky.

Někdy se v přístavišti vykládají lodě i v noci, a když nemají dost dělníků s průkazkou ILA, najmou skladištní dělníky jako jsem já s průkazem Teamster. Musíte si dávat pozor, abyste nebrali práci přístavním dělníkům, kteří vás bez váhání praští hákem na žoky do hlavy a srazí vás mezi loď a náplavku, kde vás to může rozmačkat k nepoznání. Vydělávají v docích víc než my ve skladišti, ale práci mají nepravidelnou a každý den se o ni musejí prát. Nosím si svůj vlastní hák ze skladiště, ale nikdy jsem se nenaučil používat ho k něčemu jinému než k tahání břemen.

Po třech týdnech ve skladišti a po všech těch jitrnicích a pivu jsem vyzáblejší než dřív. Eddie Lynch povídá s brook—

139$

lynským přízvukem: Namoutě, vás dva s Cliffovdem bych klidně pvostrčil vuabčí pevdelí.

Z nočního pití a práce na molu mám zase oči v jednom ohni. A ještě horší je, když musím skládat pytle s pálivým kubánským pepřem z lodí United Fruit. Pivo je často to jediné, po čem se mi uleví, a Eddie Lynch říká: Ježíši Kviste, ten kluk se po pivu může utlouct, vždyť ho do sebe lije očima.

Výdělek ve skladu je slušný a mohl bych být spokojený, až na to, že mám v hlavě jenom zmatek a tmu. Nadzemní dráha na Třetí avenue je každé ráno plná lidí v oblecích a šatech, svěžích a čistých a spokojených se sebou. Když zrovna nečtou noviny, povídají si, a já slyším, jak si plánují dovolenou, nebo jak se chlubí s dětmi, jak jim to jde ve škole nebo na univerzitě. Vím, že budou pracovat denně, dokud nebudou staří a šediví, že se budou těšit se svými dětmi a vnoučaty, a přemýšlím, jestli se mi někdy poštěstí žít také tak.

V červnu jsou noviny plné zpráv o přijímacích zkouškách na univerzitu a fotografií šťastných absolventů s rodiči. Chci si fotografie prohlédnout, ale vlak se houpe, trhne sebou a já vrazím do cestujících, kteří se na mě dívají spatra, protože na sobě mám pracovní oblečení. Chci jim říct, že to je jenom dočasně, že jednoho dne budu chodit do školy a budu oblečený stejně jako oni.

(21)

Přál bych si mít silnější vůli a vzepřít se, když někdo ve skladišti řekne, že zajdeme na pivo, na jedno, jenom na jedno, a směje se přitom. Měl bych odmítnout, zvláště když mám schůzku s Emer a chceme jít do kina nebo na čtvrtku kuřete. Někdy jí volám po hodinách pití, že musím dělat přesčas, ale jí je to jasné, a čím víc lžu, tím chladnější má hlas, a volat jí a lhát už nemá cenu.

140$

A potom, uprostřed léta, mi Tom řekne, že Emer chodí s někým jiným, že je zasnoubená, že nosí veliký prsten od snoubence, pojišťováka z Bronxu.

Po telefonu se se mnou nechce bavit, a když u ní zaklepu na dveře, nepustí mě dovnitř. Žebroním o minutku, abych jí mohl říct, že je ze mne jiný člověk, že se napravím a povedu slušný život, že se už nebudu cpát sendviči s jitrnicemi, ani nebudu chlastat pivo, až se sotva udržím na nohou.

Dovnitř mě nepustí. Je zasnoubená a na ruce se jí leskne diamant, který mě tak rozběsní, že chci mlátit do zdi, rvát si vlasy a vrhnout se jí k nohám na zem. Nechci se od ní trmácet do Loganova penziónu k jednomu ručníku, ani do skladiště, ani do doků, a nechci už pít do zavíračky, zatímco zbytek světa, včetně Emer a jejího snoubence vede čistotný život se spoustou ručníků, všichni mají dokonalé zuby, které si čistí po každém jídle, a šťastně se usmívají u promoce. Chci, aby mě pustila dovnitř, abychom si mohli promluvit o naší budoucnosti, až budu nosit oblek a mít práci v kanceláři, a až budeme mít vlastní byt, ve kterém budu v bezpečí před světem a všemi jeho svody.

Nepustí mě dovnitř. Musí už jít. Má s někým schůzku a já vím, že je to ten pojišťovák.

Je uvnitř?

Říká, že ne, ale já vím, že tam je, a řvu, že ho chci vidět, ať ten hajzl vyleze ven, já si to s ním vyřídím, já ho sejmu.

Načež mi zabouchne dveře před nosem a já jsem tak šokovaný, že mi vyschnou oči a veškerý vztek mě přejde. Jsem tak šokovaný, že mě napadá, jestli můj život není jediná řada dveří, které mi přibouchli před nosem, tak šokovaný, že ani nechci jít do Breffni Baru na pivo. Na ulici mě míjejí lidé a auta na mě troubí, ale já jsem tak studený a osamělý, jako bych byl ve vězeňské cele. Na Třetí Avenue si sednu do nadzemky do Bronxu a myslím na Emer a jejího pojišťováka, jak pijí čaj a smějí se tomu, jak jsem se ztrapnil, a na to, jak jsou čistí a jak zdravě oba vypadají: nepijí, nekouří, a mávají kuřetem.

141$

Vím, že takhle je to po celé zemi, lidé sedí v obývácích, usmívají se, v bezpečí, odolávají pokušení a stárnou spolu, protože dokážou říct: Ne, děkuji, pivo si nedám, ani jedno.

Vím, že tohle mi Emer dělá proto, jak se chovám, a vím, že chce mě a ne toho chlapa, který nejspíš pije čaj a nudí ji k smrti pojišťováckými historkami. Určitě by mě uměla mít zase ráda a vzala by mě zpátky, kdybych se vzdal skladiště, doků, jitrnic a piva a našel si slušné zaměstnání. Šanci ještě mám, protože mi Tom řekl, že se nevezmou dřív než příští rok, a když se polepším, zítřkem počínaje, určitě mě zase vezme zpátky, ačkoli se mi ani v nejmenším nezamlouvá představa, jak on u ní dřepí celé měsíce na gauči, líbá ji a prackama jí přejíždí po lopatkách na zádech.

Jistěže je to IroAmeričan a katolík, to mi Tom řekl, a jistěže její čistotu bude respektovat až do svatební noci, tenhle pojišťovák, ale já vím, že irsko-američtí katolíci mají nečisté myšlenky. Mají stejně špinavé sny jako já, pojišťováci zejména. Vím, že Emeřin mužský myslí na to, co budou dělat o svatební noci, i přesto, že se bude muset ze svých špinavých myšlenek před svatbou vyzpovídat knězi. Dobře že já se nežením, protože to bych se musel vyzpovídat ze všeho, co jsem dělal s ženskými po celém Bavorsku, dokonce až za hranicí v Rakousku a občas i ve Švýcarsku.

V novinách je inzerát zprostředkovatelské kanceláře nabízející zaměstnání v kanceláři, stálé, jisté, dobře placené, šest neděl přípravného školení, vyžadují oblek s kravatou a veteráni mají přednost.

Dotazník požaduje údaje o tom, kde jsem vystudoval střední školu a kdy, a já musím lhát, Gymnázium Křesťanských bratří, Limerick, Irsko, červen 1947.

Muž v agentuře mi prozradí název společnosti, která místa nabízí, Modrý kříž.

Co je to za firmu, pane?

Pojišťovna.

Ale.

142$

Ale co?

Ne, to je v pořádku, pane.

Je to v pořádku, protože si uvědomuji, že když mě přijmou, tak se společensky povznesu a Emer mě zase vezme zpátky. Bude si prostě muset vybrat mezi dvěma pojišťováky, bez ohledu na to, že jeden už jí dal diamantový prsten.

Dřív než si s ní budu moci alespoň promluvit, musím nejprve dokončit šestitýdenní kurz v Modrém kříži. Kanceláře mají na Čtvrté Avenue v budově, která má vchod jako do katedrály. Do kurzu chodí sedm mužů, všichni mají maturitu a jeden má ošklivé zranění z korejské války, takže má pusu nakřivo a slintá si na rameno. Trvá to celé dny, než člověk porozumí tomu, co se snaží říct, že chce pracovat pro Modrý kříž, aby mohl pomáhat veteránům, jako je on sám, kteří byli zraněni a nikoho nemají. Po několika dnech v kurzu zjistí, že je na špatné adrese, že chtěl jít k Červenému kříži, a vynadá lektorovi, že mu to neřekl dřív. Když odejde, jsme rádi, ačkoli trpěl pro Ameriku, protože je těžké sedět celý den s někým, kdo má ústa až na straně hlavy.

Lektorem je pan Puglio a první, co nám řekne, je to, že právě studuje na magisterský diplom z obchodních věd na newyorské univerzitě, a pak nám říká, že veškeré údaje, které jsme uvedli do dotazníků, budou pečlivě prověřeny, takže jestli někdo uvedl, že studoval na univerzitě a není to pravda, ať to opraví teď, než bude pozdě. Lhaní je něco, co Modrý kříž nestrpí.

Nájemníci u Loganů se každé ráno smějí, když vidí, jak si beru oblek, košili a kravatu. Smějí se ještě víc, když slyší, kolik mi platí, čtyřicet sedm dolarů týdně, s tím, že budu dostávat padesát, až kurz dokončím.

Nájemníků už je jenom osm. Ned Guinan odjel domů do Kildare dívat se na koně a umřít, a dva další se oženili s číšnicemi od Schrafftů, proslulými tím, že šetří, aby se mohly vrátit domů a koupit starý rodinný statek. Ručník s označením Vršek a Spodek tu je pořád, ale nikdo ho nepoužívá od

143$

té doby, co Michael McGovern způsobil senzaci a šel si koupit vlastní ručník. Říká, že už ho otravovalo dívat se na dospělé chlapy, ze kterých kape voda po každém osprchování, jak chodí a třesou se jako staří psi, na chlapy, kteří dokážou utratit polovinu výplaty za whiskey, ale nedokážou si koupit ručník. Říká, že poslední kapkou bylo jedno sobotní odpoledne, kdy pět nájemníků sedělo na postelích, pili irskou whiskey z duty free shopu na Shannonském letišti, bavili se, zpívali si při poslechu irského vysílání v rádiu a dělali si náladičku, než půjdou večer tancovat na Manhattan. Když se vysprchovali, ručník byl k ničemu, a místo toho, aby pobíhali a třásli se, než uschnou, začali tancovat gigu a rejdováka na hudbu v rádiu a hrozně přitom vyváděli, jenomže Nora z Kilkenny šla vyměnit toaletní papír, vstoupila bez zaklepání, a když uviděla to, co uviděla, začala ječet jako siréna a vyběhla v hysterickém záchvatu nahoru za panem Loganem, jenž sešel dolů a spatřil tanečníky, kterak se svíjejí nazí po pokoji, smějí se a nestarají se ani šumařův prd o pana Logana a jeho ječení, že jsou hanbou irského národa a matky Církve a že má sto chutí je všechny vyhodit na ulici tak, jak jsou, nazí, a co to bylo za matky, které je přivedly na svět. Pak šel zpátky po schodech a brblal si pro sebe, protože by v životě nevyhodil pět nájemníků, kteří platí po osmnácti dolarech týdně.

Když si Michael koupil vlastní ručník, všichni byli jako u vytržení a chtěli si ho půjčovat, ale on jim řekl, ať koukaj padat, a schovával ho na nejrůznějších místech, jenže to byl problém, protože ručník, aby uschl, se musí pověsit, a když ho složíte a schováte pod matraci, nebo dokonce pod vanu, tak vlhne a hnije. Michael štvalo, že si ručník nemůže pověsit, až mu Nora z Kilkenny řekla, že mu ho bude brát nahoru a dávat na něj pozor, než uschne, protože mu stejně jako pan Logan byla vděčná za maso, které pravidelně nosil v pátek večer domů. To bylo výtečné řešení, dokud se pan Logan nezačal znepokojovat, protože pokaždé, když si Michael přišel pro suchý ručník, zdržel se nejméně pět minut

144$

a povídal si s Norou z Kilkenny. Pan Logan si prohlížel svého chlapečka Matthewa, potom Michaela, a zase chlapečka, a mračil se čím dál víc, až se mu obočí spojilo. Už to nemohl déle snášet a volal nahoru: Bude ti to trvat celý den, Michaeli, než si vezmeš suchý ručník? Nora má práci v domě. Michael sešel ze schodů. Nezlobte se, pane Logane, omlouvám se, ale to pana Logana neuspokojilo a pořád si pátravě prohlížel malého Matthewa a pak zase Michaela. Musím ti něco říct, Michaele. Tvoje maso už nebudeme potřebovat a musíš si najít jiný způsob, jak sušit ručník. Nora má svojí práce dost, ještě aby dávala pozor na tvůj ručník, když se suší.

Toho večera se od Loganů ozýval řev a ječení a na druhý den ráno přišpendlil pan Logan na Michaelův ručník vzkaz, ve kterém mu oznámil, že bude muset odejít, že už způsobil Loganovic rodině dost škody tím, jak zneužil jejich dobrotivosti ve věci sušení ručníku.

Michaelovi to nevadí. Odstěhuje se k sestřenici na Long Island. Bude nám chybět, už jenom proto, že nám otevřel svět ručníků, a teď je máme všichni, visí všude a všichni jsou hrdí na to, že nepoužívají ručníky druhých, přestože ve vlhké sklepní ložnici stejně neuschnou.

(22)

Je mnohem veselejší cestovat po ránu v obleku s kravatou a v ruce držet New York Times, aby celý svět viděl, že nejsem žádný pitomeček, který čte komiksy v Daily News nebo v Mirroru. Lidé vidí, že tohle je muž v obleku, který zvládá vzdělanou mluvu, jíž je třeba v důležitém povolání v pojiš-ťovně.

Nosím sice oblek, čtu Timesy a těším se obdivným pohledům, ale stejně se neubráním každodennímu smrtelnému hříchu, závisti. Vidím univerzitní studenty s učebnicemi z Columbie, Fordhamu, NYU, CCNY, a cítím se prázdný, když

145$

pomyslím, že mezi ně nikdy nebudu patřit. Rád bych si zašel do některého knihkupectví a koupil si univerzitní přebaly na knihy, abych se mohl ve vlaku předvádět, ale vím, že bych byl odhalen a smáli by se mi.

Pan Puglio nás učí, jak se uzavírají různé pojistné smlouvy, které Modrý kříž nabízí, rodinné, individuální, podnikové, vdovské, sirotčí, veteránské, invalidní. Při výuce se dostane do ráže a říká nám, jaký je to nádherný pocit, usínat večer s pomyšlením, že se lidé nemusí o nic strachovat, pro-tože mají Modrý kříž pro případ, že by onemocněli. Sedíme v malé místnosti, ve které houstne dým z cigaret, protože v ní není okno, a v letním odpoledni je těžké neusnout, když pan Puglio učí přes čas kvůli prémiím. Každý pátek nám uloží test a v pondělí je to bída, když chválí ty, kteří dosáhli vysokého počtu bodů, a mračí se na ty s nízkým skórem, jako jsem já. Mám slabé výsledky, protože mě pojišťovnictví nebaví, a napadá mě, jestli to má Emer v hlavě v pořádku, když se zasnoubila s pojišťovákem, místo aby zůstala s mužem, jenž se přes výcvik německých ovčáků stal nejrychlejším písařem na stroji pod evropským velením. Mám chuť jí zavolat a říci jí, že od té doby, co jsem v pojišťovnictví, můžu se pominout, a chci se jí zeptat, jestli jí dělá dobře, že mi tohle udělala. Kdyby mi dočista nezlomila srdce, mohl jsem dál pracovat v Port Warehouses a pochutnávat si na játrovce s pivem. Zavolal bych jí, ale bojím se, že bude chladná a odměřená, a to mě zase zažene do Breffni Baru, abych si ulevil.

V Breffni sedí Tom a říká, že nejlepší je nechat ránu zhojit a dát si paňáka, a kde jsem vzal ten hrozný oblek. Je mi už takhle dost mizerně z Modrého kříže a z Emer, aniž by se někdo musel vysmívat mému obleku, a když řeknu Tomovi, ať jde do prdele, směje se a říká, že to přežiju. On sám se stěhuje z penziónu do malého bytu ve Woodside, v Queensu, a jestli chci jít s ním, tak nájemné dělá deset dolarů, vaříme si sami.

Ještě jednou mě napadne zavolat Emer a říci jí o svém nóbl zaměstnání v Modrém kříži a o bytu v Queensu, kam

146$

se přestěhuji, ale její tvář se mi začíná vytrácet z myšlenek a místo ní se vkrádá pomyšlení, ať jsem rád, že jsem v New Yorku svobodný

Když mě Emer nechce, co má za smysl zůstávat dál v pojišťovně, kde se každý den můžu udusit v nevětrané místnosti s panem Pugliem, který začne otravovat, kdykoli si zdřímnu? Je těžké tam sedět, když nám povídá, že první povinností ženatého muže je naučit manželku, jak být vdovou, a já se pokouším představit si paní Pugliovou, jak poslouchá vdovské školení. Školí pan Puglio ženu při jídle u stolu, nebo vsedě na posteli?

Ke všemu trpím z celodenního sezení v obleku nechutenstvím a když si koupím sandvič s játrovkou, většinu toho vyzvracím holubům v Madison Parku.

Sedím v tom parku a poslouchám muže v bílých košilích s kravatami, jak si vyprávějí o práci, o burze, o pojišťovnictví, a napadá mě, jak mohou být spokojení, když vědí, že tohle budou dělat, dokud nezešediví. Vyprávějí si, jak odmlouvají šéfovi, jak nevěděl, co říct a takhle protáhl ksicht, rozumíš, a seděl v křesle jako pecka. Jednoho dne budou šéfové z nich samotných, lidé jim budou odmlouvat, a jak se jim to bude líbit? Jsou dny, kdy bych dal nevímco za to, abych se mohl procházet po břehu Shannon, nebo na venkově podél Mulcaire River, nebo aspoň lézt na kopce za Lenggries.

Kolem se vrací spolužák z Modrého kříže zpátky do učebny.

Heja, McCourte, jsou dvě. Jdeš už?

Říká heja, protože řídil tank u jízdní jednotky v Koreji a u jízdy se takhle mluvilo, když ještě měli koně. Říká heja, aby každý poznal, že nebyl obyčejný pěšák.

Jdeme k budově pojišťovny a já zjišťuji, že katedrálovým vchodem neprojdu. Zjišťuji, že nejsem stavěný pro svět pojišťovnictví.

Heja, McCourte, dělej, je pozdě. Puglio se posere.

147$

Nejdu.

Cože?

Já tam nejdu.

Odcházím pryč po Čtvrté Avenue.

Heja, McCourte, zbláznil ses? Chceš, aby tě vyhodili? Kurva, chlape, já musím jít.

Jdu dál, červencové sluníčko vesele svítí, až dojdu k Union Square, kde se posadím a přemýšlím o tom, co jsem udělal. Když odejdete z nějaké velké firmy, nebo vás vyhodí, tak prý se to všechny ostatní firmy dozvědí a máte navěky utrum. Modrý kříž je velká firma, takže se můžu rozloučit s nadějí, že ještě někdy u nějaké velké firmy dostanu práci. Ale je dobře, že odcházím teď, než čekat, až přijdou na to, že jsem lhal do dotazníku. Pan Puglio nám říkal, že to je tak vážný přestupek, že nejenom že by vás vyhodili, ale Modrý kříž by požadoval vrácení výplat poskytovaných během školení a ještě by vaše jméno oznámil všem ostatním velkým firmám a připojil k němu červenou vlaječku. Červená vlaječka, říkal pan Puglio, znamená, že je vám jednou provždy uzavřen americký korporační systém, takže se rovnou můžete odstěhovat do Ruska.

Takovéhle věci nám pan Puglio říkal s oblibou a já jsem rád, že jsem od něho daleko, odcházím z Union Square a kráčím po Broadwayi se všemi ostatními Newyorčany, kteří zjevně nemají co dělat. Je evidentní, že mnozí mají u jména červené vlaječky, muži s vousy a se šperky, nebo dlouhovlasé ženy v sandálech, jimž není souzeno vstoupit do dveří amerického korporačníhO systému.

Některá místa v New Yorku dnes vidím poprvé: radnici, Brooklynský most v dáli, protestantský kostel, kostel svatého Pavla, který ukrývá hrob Thomase Addise Emmeta, bratra Roberta, jenž visel za Irsko, a dál po Broadwayi kostel nejsvětější Trojice, který přehlíží Wall Street po celé délce.

Dole na konci, tam, kde je přívoz na Staten Island, je bar Fazolový hrnec, kde dostanu chuť na pořádný sendvič s játrovou paštikou a půllitr piva, protože mám sundanou kravatu,

148$

a sako si hodím přes opěradlo židle a cítím úlevu, že jsem unikl, i když s červenou vlaječkou u jména. Když dojídám sendvič s játrovou paštikou, něco mi říká, že jsem ztratil Emer navždy. Jestli se někdy dozví o mém trápení s americkým korporačním systém, mohla by za mě uronit slzu lítosti, ačkoli nakonec bude jen ráda, že se rozhodla pro pojišťováka z Bronxu. Bude mít klid, když bude vědět, že je pojištěná na všechno, že nemůže udělat krok, který by nebyl krytý pojištěním.

Přívoz na Staten Island stojí čtvrťák a pohled na Sochu svobody a Ellis Island mi připomíná říjnové ráno roku 1949, kdy jsem na Irish Oak připlul do New Yorku a pokračoval nahoru po řece do Poughkeepsie, kde jsme zakotvili na noc, a příští den dopluli do Albany, kde jsem nasedl na vlak zpátky do New Yorku.

Od té doby uplynuly skoro čtyři roky a teď tady stojím na přívozu na Staten Island s kravatou zastrčenou do kapsy saka, které mám přehozené přes rameno. Stojím tu bez práce, přišel jsem o holku a u jména mám červenou vlaječku. Mohl bych se vrátit do hotelu Biltmore a začít znovu tam, kde jsem přestal, uklízet v hotelové hale, drhnout záchody, pokládat koberce, ale ne, chlap, který byl desátníkem, už nesmí znovu klesnout takhle nízko.

Dívám se na Staten Island a na starý převozní prám, který tu hnije mezi dvěma budovami, a myslím na všechny lidi, kteří tudy prošli přede mnou, před otcem a matkou, na všechny lidi, kteří utekli před hladomorem v Irsku, na všechny lidi z celé Evropy, kteří tady přistávali se srdcem v krku ze strachu, že u nich zjistí nějakou nemoc a pošlou je zpátky, a když na to člověk myslí, slyší nad vodou veliký nářek nesoucí se od Ellis Islandu, a napadne ho, jestli se všichni ti lidé, které poslali zpátky, museli vrátit s malými dětmi do zemí jako Československo nebo Maďarsko. Lidé, které tak-hle vrátili, museli být těmi nejsmutnějšími lidmi v celých dějinách a byli na tom ještě hůř než lidi jako já, kteří sice mají nemocné oči a červenou vlaječku, ale mají jistotu, protože mají americký pas.

149$

Když loď přistane, nedovolí vám na ní zůstat. Musíte jít dovnitř, zaplatit čtvrťák a čekat na zpáteční plavbu, a když už jsem tady, co bych si nedal pivo v přístavní hale. Myslím neustále na matku s otcem, jak tady přistáli před více než pětadvaceti lety, a jak tak pluji s přívozem tam a zpátky, šestkrát za sebou, dám si po každém přistání pivo a myslím na lidi s nemocemi, které vrátili zpátky, a to mě nakonec tak rozteskní, že přívoz opustím a zavolám Tomu Cliffordovi do Port Warehouses, aby mě vyzvedl ve Fazolovém hrnci a pomohl mi dostat se domů do bytečku v Queens.

Sejdeme se ve Fazolovém hrnci, a když mu povídám, že tu mají vynikající sendviče s játrovou paštikou, říká mi, že má játrové paštiky dost, že musí domů. Pak se zasměje a říká mi, že už jsem jich musel pár vypít, protože mám těžký jazyk a nedokážu vyslovit játrová paštika, a já mu povídám, že ne, že mám dnes den s Pugliem, Modrým křížem, nevětranou místností a červenou vlaječkou, a s lidmi, které poslali zpátky domů, s těmi ze všech nejsmutnějšími.

Nerozumí, o čem to mluvím. Říká, že se mi klíží oči, vem si sako a do postele domů do Queensu.

Pan Campbell Groel mě přijme zpátky do Port Warehouses a já jsem rád, že zase dostávám slušnou mzdu, pětasedmdesát dolarů týdně mi zvedli na sedmdesátsedm za to, že dva dny v týdnu jezdím s vysokozdvižným vozíkem. Jinak obvyklá práce na rampě znamená, že stojíte na náklaďáku a nakládáte palety s krabicemi, s bednami, s pytli ovoce a pepře. Obsluhovat vysokozdvižný vozík je snadnější. Zvednete naložené palety, uložíte je dovnitř a čekáte na další náklad. Nikomu nevadí, když si při čekání čtete, ale když si čtete New York Times, smějí se vám a říkají: Koukejte na toho velkého intelektuála na vysokozdvižném vozíku.

Někdy mám za úkol ukládat pálivý pepř z lodí United Fruit do vykuřovacího skladu. Když máme málo práce, je tohle místo dobré k tomu, abyste si sem přinesli pivo, přečetli si noviny a hodili si šlofíka, a nikomu to zjevně nevadí.

150$

Dokonce i pan Campbell Groel, když jde z kanceláře, se jenom podívá a usměje: Klídek, chlapi. Dneska je horko.

Černoch Horace sedí na pytli s pepřem a čte si noviny z Jamajky, nebo si čte znovu a znovu dopis od syna, který je na univerzitě v Kanadě. Když čte takový dopis, plácá se do stehen a směje se: Ach, chlape, ach, chlape. Když jsem ho slyšel promluvit poprvé, měl tak irský přízvuk, že jsem se ho zeptal, jestli není z hrabství Cork, a on se rozesmál a nemohl přestat. Řekl mi: Všichni lidé z ostrovů mají irskou krev, chlape.

Horace a já jsme ve vykuřovacím skladu málem umřeli. Z piva a horka jsme byli tak ospalí, že jsme usnuli na podlaze a vzbudili se, až když bouchly dveře a plyn začal syčet do místnosti. Pokoušeli jsme se dveře vytlačit ven, ale byly zalígrované a z plynu se nám dělalo zle, až Horace vylezl na hromadu pytlů s pepřem, rozbil okno a volal o pomoc. Eddie Lynch zrovna venku zavíral, slyšel nás a dveře odtáhl.

Máte vy dva parchanti ale štěstí, řekl, a chtěl nás vzít přes ulici na pár piv, abychom si vyčistili plíce a oslavili záchranu. Horace povídá: Ne, chlape, já do baru nemůžu.

O čem to sakra mluvíš? povídá Eddie.

Černýho chlapa neviděj v baru rádi.

Co je to za blbost, do prdele, říká Eddie.

Ne, chlape, žádný trable. My si dáváme pivo jinde.

Nechápu, proč je Horace tak uťáplý. Má syna na univerzitě v Kanadě a nemůže si dát v newyorském baru pivo. Říká mi, že tomu nerozumím, že jsem mladý a nemůžu bojovat za černocha černoší boj.

Eddie povídá: Jo, máš pravdu, Horáci.

Za pár týdnů říká pan Campbell Groel, že newyorský přístav už není to, co býval, práce je málo a on musí pár lidí propustit. Já jsem nejmladší, takže jdu první.

O pár bloků dál je Merchanťs Refrigerating Company a tady potřebují chlapa na rampu, jako náhradu za muže, kteří jsou na dovolené. Říkají mi: Je sice vedro, ale obleč se teple.

151$

Mám za úkol vykládat maso z mrazírenských náklaďáků, které přivážejí kusy hovězího z Chicaga. Na rampě je srpen, ale uvnitř, kde maso zavěšujeme, mrzne. Chlapi se smějí a říkají, že jsme jediní dělníci, kteří cestují tak rychle od severního pólu na rovník a zpátky.

Peter McNamee dělá předáka na rampě po dobu, kdy je řádný předák na dovolené, a když mě uvidí, tak povídá: Co tady, ve jménu Krista ukřižovaného, děláš? Já myslel, že máš v hlavě mozek.

Říká mi, že bych měl chodit do školy, že je neomluvitelné, abych se dřel s kusy hovězího sem a tam, když můžu využít veteránské stipendium a společensky se povznést. Říká, že tohle není práce pro Iry. Sotva sem přijdou, hned začnou zvracet, kašlají krev a zjistí, že jsou prolezlí tuberou, prokletím irského plemene, i když je to poslední generace, která je postižená. Petrovou povinností je nahlásit každého, kdo zvrací a kašle na hovězí. Hygienik to tady v minutě zavře a my se budeme drbat na dlažbě v prdeli a hledat práci.

Peter mi říká, že už má všeho dost. Se sestřenicí na Long Islandu se nepohodl, bydlí teď zase v jiném penziónu v Bronxu a nosí pořád v pátek večer domů kus hovězího nebo jiné maso a tím platí nájem. Matka ho bombarduje dopisy Copak si nemůže konečně najít pořádné děvče, usadit se a dát jí vnuka, nebo snad čeká, až ji uloží do hrobu? Otravuje ho pořád, aby si našel ženu, že už její dopisy ani nechce číst.

Druhý pátek v Merchanťs Refrigerating zabalí Peter špalek hovězího do novin a povídá, jestli s ním nepůjdu na pivo. Odloží hovězí na barovou stoličku, ale maso začne rozmrzat, objeví se krvavé skvrny a barman se naštve. Říká Peterovi, že takovéhle věci do baru nosit nemůže, že si to má někam odložit. Peter říká: Dobrá, dobrá, a když se barman nedívá, odnese hovězí na záchod a tam ho nechá. Vrátí se k baru a když začne vyprávět, jak ho matka otravuje, přejde od piva k whiskey. Barman s ním plně cítí, protože jsou oba z hrabství Cavan, a říkají mi, že tomu nemůžu rozumět.

152$

Z pánského záchodu se najednou ozve řev a nějaký tlustý chlap se vypotácí ven a ječí, že na prkýnku sedí obrovská krysa. Barman štěkne na Petera: Kurva, McNamee, tys tam dal to maso. Seber si ho a odnes z tohohle baru.

Peter si vezme maso. Pojď, McCourte, už toho mám dost. Už jsem z toho tahání masa v pátek večer utahaný. Jdu do tančírny a seženu si ženskou.

Vezmeme si taxíka do Jaeger House, ale tam Petera nechtějí s masem pustit. Navrhuje, že ho nechá v šatně, ale s tím oni nesouhlasí. Vyvolá scénu, a když vedoucí říká: Šup, šup, vypadněte odtud s tím masem, Peter se na něj s masem rozpřáhne. Vedoucí přivolá na pomoc dva hromotluky z Kerry a ti nás strkají po schodech dolů. Peter huláká, že si chce jenom najít ženskou a že by se měli stydět. Chlapi z Kerry se smějí a říkají mu, že je debil, a když se nebude slušně chovat, tak mu to maso omotají kolem hlavy jako chomout. Peter stojí nehnutě na chodníku a prohlíží si chlapy z Kerry podivně střízlivým pohledem. Máte pravdu, říká, a podává jim maso. Nechtějí ho. Podává maso lidem, kteří jdou kolem, ale ti vrtí hlavou a spěchají, aby od něj byli pryč.

Co mám s tím masem dělat? říká. Půlka světa hladoví a moje maso nikdo nechce.

Jdeme do Wrighťs Restaurant na Osmdesáté šesté ulici a Peter se ptá, jestli by nám výměnou za maso nedali dvě večeře. Ne, to nemohou. Hygienické předpisy. Vběhne do ulice, položí maso na středovou čáru, běží zpátky a směje se, jak se auta musejí masu vyhýbat, a směje se ještě víc, když zazní sirény a houkání a zpoza rohu se přiřítí policejní auto a sanitka s blikajícími světly, a chlapi stojí kolem masa, drbou se na hlavě, načež se rozesmějou a nakonec odjedou s masem v kufru policejního vozu.

Zdá se, že vystřízlivěl, a tak si teď ve Wrighťs objednáme vejce se slaninou. Dneska je pátek, říká Peter, ale já už na to seru. Tohle je naposled, co se tahám s masem po ulicích a metrem v New Yorku. Vůbec jsem unavený z toho, že jsem Ir. Nejradši bych se ráno probudil a nebyl nic, leda americký

153$

protestant. Takže mi ta vejce prosím tě zaplať, protože já musím šetřit, abych mohl odjet do Vermontu a nebyl nic.

A vyjde ze dveří.

(23)

Když je v Merchanťs Refrigerating málo práce, řeknou nám, že můžeme jít domů. Místo abych jel vlakem zpátky do Queensu, vyrazím na Hudson Street a zajdu si do baru zvaného White Horse. Je mi už skoro třiadvacet, ale musím prokázat, že mi je osmnáct, aby mně dali pivo a sendvič s buřtem. Je to poklidný bar, přestože v novinách psali, že je to oblíbené místo básníků, především divocha Dylana Thomase. Lidé u stolů při oknech vypadají jako básníci a malíři a nejspíš se diví, proč tady sedím u baru s kalhotami zaflákanými od hovězí krve. Přál bych si sedět u okna s nějakou dlouhovláskou a vyprávět jí, jak jsem četl Dostojevského a jak mě v Mnichově kvůli Hermanu Melvillovi vyhodili z nemocnice.

Nezbývá než sedět na baru a mučit se otázkami. Co tady dělám s tím buřtem a pivem? Co vůbec na tomhle světě dělám? Mám snad prožít zbytek života tím, že budu tahat kusy hovězího z náklaďáku do mraznice a naopak? Mám snad dožít život v bytečku v Queensu, zatímco Emer bude vesele vychovávat děti na předměstí, pojištěná zepředu zezadu? Budu jezdit celý život metrem a závidět lidem, kteří si vezou knihy z univerzity?

Neměl bych v tuhle dobu jíst buřta. Neměl bych pít pivo, když si nedokážu odpovědět na jedinou otázku. Neměl bych sedět v tomhle baru s básníky a malíři, kteří tu šeptem diskutují o vážných věcech. Jsem znavený z buřta a z jitrnic a z každodeního pocitu tíhy zmrzlého masa na ramenou.

Odstrčím buřt, nechám sklenici piva napůl nedopitou a jdu ven, přes Hudson Street, po Bleecker Street, aniž bych věděl, kam jdu, vím jenom, že musím jít pořád dál, až najed

154$

nou vím, kam chci, a ocitám se na Washington Square, tady je New York University a já vím, že musím jít dovnitř se svým veteránským stipendiem, maturita nematurita. Nějaký student mi ukáže, kde je studijní oddělení, a paní, která tam sedí mi dá přihlášku. Říká, že jsem ji řádně nevyplnil, že potřebují vědět, kde a kdy jsem vystudoval střední školu.

Nemám střední školu.

Vy nemáte střední školu?

Ne, ale mám veteránské stipendium a celý život čtu knihy.

Ale chlapče, my požadujeme maturitu, nebo rovnocenný doklad.

Ale já čtu knihy. Četl jsem Dostojevského a Pierra aneb Dvojznačnosti. Není to tak dobré jako Bílá velryba, ale přečetl jsem to v nemocnici v Mnichově.

Opravdu jste četl Bílou velrybu?

Ano, a kvůli Pierrovi aneb Dvojznačnosti mě vyhodili z nemocnice v Mnichově.

Vidím, že nerozumí. Jde s mojí přihláškou do vedlejší kanceláře a přivede děkanku přes studijní záležitosti, ženu s milou tváří. Děkanka povídá, že jsem neobvyklý případ, a ptá se, jakou školu jsem vychodil v Irsku. Ze zkušenosti ví, že evropští studenti bývají k vysokoškolskému studiu lépe připraveni, a nechá mě zapsat se na NYU pod podmínkou, že si v ročníku dokážu udržet průměr B. Chce vědět, kde pracuji, a když jí řeknu o mase, povídá: No ne, no ne, pořád se musím učit.

Vzhledem k tomu, že nemám střední školu a pracuji na plný úvazek, mohu si zapsat jenom dva předměty, Úvod do literatury a Dějiny vzdělávání v Americe. Nechápu, proč bych měl být uváděn do literatury, ale paní na studijním říká, že to je požadavek, přestože jsem četl Dostojevského a Melvilla, a že to je stejně obdivuhodné, když nemám gymnázium. Dějiny vzdělávání, říká, mně poskytnou širší kulturní přehled, který je nezbytný vzhledem k mému nesrovnatelnému evropskému vzdělání.

155$

Jsem v sedmém nebi a ze všeho nejdřív si koupím požadované učebnice a zabalím je do růžovobílých přebalů NYU, aby se na mě lidé v metru obdivné dívali.

O univerzitních přednáškách vím jenom to, co jsem kdysi dávno viděl ve filmech v Limericku, a teď tady sedím na přednášce z Dějin amerického vzdělávání a profesorka Maxine Greenová na stupínku nám vypráví, jak Otcové poutníci vzdělávali své děti. Studenti okolo mne píšou do poznámkových bloků a já bych rád věděl, co si mám zapisovat. Jak mám vědět, co je ze všeho toho, co nám říká, důležité? To si snad mám pamatovat všechno? Někteří studenti se hlásí a kladou otázky, ale to já bych nemohl. Celá třída by na mě zírala a všichni by se divili, kdo to je ten s tím přízvukem. Mohl bych zkusit americký přízvuk, ale ten mi nejde. Když ho zkusím, lidi se vždycky začnou usmívat a říkají: Jako bych tam slyšel irský nádech.

Profesorka říká, že Poutníci opustili Anglii, aby unikli náboženskému pronásledování, což mě mate, protože Poutníci byli sami Angličané a Angličané byli vždycky těmi, kdo pronásledovali jiné, zvláště Iry. Chtěl bych se přihlásit a říct profesorce, jak Irové pod anglickou vládou trpěli celá staletí, ale je mi jasné, že v téhle třídě má každý maturitu, a když otevřu pusu, poznají hned, že mezi ně nepatřím.

Ostatní studenti se hlásí bez rozpaků a pokaždé řeknou: No, já si myslím.

Jednoho dne také zvednu ruku a řeknu: No, já si myslím, jenomže, co si mám myslet o Poutnících a jejich vzdělání, nevím. Potom nám profesorka vysvětluje, že myšlenky nepadají hotové z nebe, že Poutníci zůstávali nadlouho dětmi reformace a s ní spojeného světového názoru a ten formoval i jejich přístup k dětem.

V posluchárně je hned víc psaní do bloků, ženy jsou pilnější než muži. Ženské píší, jako by každé slovo profesorky Greenové bylo důležité.

156$

Pak mě napadne, k čemu mám tuhle tlustou učebnici o americkém vzdělávání, kterou vozím metrem, aby mě lidé obdivovali, že jsem vysokoškolák. Vím, že budou zkoušky, v pololetí a na konci roku, ale z čeho budou otázky? Jestliže profesorka pořád mluví a mluví a učebnice má sedm set stránek, tak nemůžu mít šanci.

Ve třídě jsou hezká děvčata a já bych se rád některé zeptal, jestli ví, co máme umět před pololetními zkouškami, které budou za sedm neděl. Rád bych si zašel do univerzitní jídelny nebo do kavárny v Greenwich Village a popovídal si s nějakým děvčetem o Poutnících, o jejich puritánských zvyklostech a o tom, jak své děti dokázali vyděsit k smrti. Mohl bych té dívce vyprávět, jak jsem četl Dostojevského a Melvilla, a na ni by to udělalo dojem a zamilovala by se do mě a učili bychom se americké vzdělávání spolu. Vařila by špagety a v posteli bychom měli vzrušení a pak bychom si v té posteli sedli a četli si v té tlusté učebnici a divili se, proč se k sobě lidé v Nové Anglii chovali tak hanebně.

Mládenci ve třídě se dívají na píšící dívky a je zřejmé, že profesorce nevěnují nejmenší pozornost. Je zřejmé, že se rozhodují, se kterou dívkou chtějí po vyučování zapříst hovor, a když skončí první hodina, hrnou se k těm hezkým. Ty se usmívají svými krásnými bílými zuby a vyznají se v nezávazném štěbetání, protože to už dělaly na střední škole, kde děvčata a chlapci sedí dohromady. Na hezké dívky vždycky někdo čeká na chodbě a mužskému, který si s nějakou začal ve třídě povídat, zvadne úsměv.

V sobotu ráno nám přednáší pan Herbert. Dívky ve třídě ho asi mají rády a musejí ho znát z jiných hodin, protože se ho ptají, jaká byla svatební cesta. On se usmívá, cinká drobnými v kapse kalhot a vypráví nám o svatební cestě, a já nechápu, co to má společného s Úvodem do literatury. Pak nám řekne, ať napíšeme dvě stě slov o spisovateli, se kterým bychom se rádi setkali a proč. Mým spisovatelem je Jonathan Swift a píšu, že bych se s ním chtěl setkat kvůli Gulliverovým cestám. Vypít si čaj nebo zajít na

157$

pivo s někým, kdo má takovou představivost, musí být ohromné.

Pan Herbert stojí na stupínku, pročítá eseje a povídá: Hmmm, Frank McCourt. Kde je Frank McCourt?

Zvednu ruku a cítím, jak se červenám. Á, povídá pan Herbert, tak vy máte rád Jonathana Swifta?

Ano.

Kvůli jeho představivosti, co?

Ano.

Úsměv mu zmizí, hlas nemá ani trochu přátelský a mně je trapně, protože se na mě všichni ve třídě dívají. Říká: Víte, že Swift byl satirik, že ano?

Nemám ponětí, o čem to mluví. Musím zalhat a říct, že vím.

Říká: Víte zajisté, že to byl možná největší satirik anglické literatury.

Myslel jsem, že to byl Ir.

Pan Herbert se rozhlédne po třídě a usměje se. Znamená to snad, pane McCourte, že když jsem z Panenských ostrovů, tak jsem panna?

Celá třída se začne smát a já cítím, jak mi obličej hoří. Vím, že se smějí mně, kvůli tomu, jak si se mnou pan Herbert zahrál a odkázal mě do patřičných mezí. Načež povídá třídě, že můj esej je dokonalým příkladem povrchně zjednodušujícího přístupu k literatuře, že Gulliverovy cesty mohou zaujmout jako literatura pro děti, ale jejich význam pro anglickou literaturu, nikoli irskou, dámy a pánové, spočívá v jejich satirické vybroušenosti. Jestliže čteme na vysoké škole velká díla literatury, pak usilujeme o to, abychom se povznesli nad všechno pozemské a dětinské, a když to řekne, podívá se na mě.

Hodina skončí a děvčata se shromáždí kolem pana Herberta, usmívají se a říkají mu, jak se jim líbilo jeho vyprávění o svatební cestě, a já se cítím tak zahanbený, že jdu šest pater dolů pěšky, abych nemusel jet výtahem se studenty, kteří by mnou mohli pohrdat za to, že se mi Gulliverovy ces

158$

ty líbí z chybných důvodů, nebo by mě mohli dokonce litovat. Učebnice dám do tašky, protože už mi nezáleží na tom, jestli si mě lidé v metru budou obdivné prohlížet. Nedokážu si udržet děvče, nedokážu si udržet zaměstnání v kanceláři, zesměšním se při první hodině literatury a nechápu, proč jsem vůbec odjel z Limericku. Kdybych tam zůstal a složil zkoušku, byl bych dneska poštmistrem, chodil si po ulicích, doručoval dopisy, klábosil se ženskými a vracel se domů na čaj bez nejmenších starostí. Mohl bych číst Jonathana Swifta do sytosti a nestaral bych se ani šumařův prd, jestli byl satirista nebo spiritista.

(24)

Tom je doma, zpívá si, vaří dušené hovězí po irsku a povídá si se ženou domácího, Řeka, který má v přízemí chemickou čistírnu. Žena domácího je hubená blondýnka a vidím, že jí tu vadím. Jdu přes Woodside do knihovny a půjčím si knížku Tluču na dveře od Seana O’Caseyho, kterou jsem si tady posledně prohlížel. Je to kniha o chudém dětství v Dublinu a já netušil, že se o takových věcech dá psát. Když psal Charles Dickens o chudácích v Londýně, bylo to v pořádku, protože jeho postavy pokaždé zjistí, že jsou dlouho ztracenými syny vévody ze Somersetu, a všichni žijí šťastně až do smrti.

V Seanovi O’Caseym není žádné … a žili šťastně až do smrti. Oči má horší než já, tak špatné, že stěží dojde do školy. Přesto zvládá čtení, učí se psát, učí se irsky, píše hry pro Abbey Theatre, seznamuje se s lady Gregoryovou a básníkem Yeatsem, ale musí odjet z Irska, když se k němu všichni obrátí zády. Ten by jen tak neseděl ve třídě a nenechal se zesměšňovat kvůli Jonathanu Swiftovi. Ten by se bránil a potom by odešel středem, i kdyby měl vrazit do zdi, se svýma špatnýma očima. Je to první irský spisovatel, kterého jsem kdy četl, jenž píše o hadrech, špíně, hladu a umírajících

159$

dětech. Jiní autoři píší o venkově a rusalkách a mlze, která se vznášejí nad blaty, a je to jako očistná lázeň objevit někoho se špatným zrakem a trpící matkou.

Právě teď objevuji další zajímavost, a sice, že jedna věc vede k druhé. Když píše Sean O’Casey o lady Gregoryové a o Yeatsovi, musím si ty dva vyhledat v Encyklopedii Britannice a to mě plně zaměstná až do doby, kdy knihovnice začne zhásínat světla. Nechápu, jak jsem v Limericku mohl dosáhnout věku devatenácti let a nevědět přitom, co se dělo v Dublinu před mým narozením. Budu se muset znovu ponořit do Encyklopedie Britanniky, abych se dozvěděl, jak slavní byli irští spisovatelé, Yeats, lady Gregoryová, AE, a John Millington Synge, jenž psal hry, ve kterých lidé mluví řečí, jakou jsem v Limericku ani nikde jinde neslyšel.

Sedím v knihovně v Queensu, objevuji irskou literaturu a divím se, že nám učitelé o těchle spisovatelích nikdy nevyprávěli, až zjistím, že to všechno byli protestanti, dokonce i Sean O’Casey, jehož otec pocházel z Limericku. V Limericku by nikdo kvality protestanta neuznal, i kdyby to byl velký irský spisovatel.

Druhý týden Úvodu do literatury říká pan Herbert, že z jeho osobního pohledu je jednou z nejdůležitějších ingrediencí literárního díla styl a zanícení, a to že nacházíme bezpečně v pracích Jonathana Swifta a jeho obdivovatele, našeho přítele pana McCourta. Je-li snad v McCourtově chápání Swifta jistá naivnost, pak je okořeněná nadšením. Pan Herbert říká třídě, že jsem jediný ze třiceti tří lidí, kdo vybral opravdu velkého spisovatele, a že je rozčarován z toho, že jsou v téhle třídě takoví, kteří považují za velké spisovatele Lloyda Douglase nebo Henryho Mortona Robinsona. Ted by rád věděl, jak a kdy jsem poprvé četl Swifta, a já mu musím vyprávět, jak mi slepec v Limericku platil za to, že jsem mu četl Swifta, když mi bylo dvanáct.

Nechce se mi o tom před ostatními povídat, kvůli té ostudě minulý týden, ale musím dělat, co mi bylo řečeno, jinak

160$

by mě mohli z univerzity vyhodit. Ostatní studenti po mně koukají a šeptají si a já nevím, jestli se mi posmívají, nebo mě obdivují. Když skončí vyučování, jdu zase po schodech, místo abych jel výtahem, ale dveřmi dole ven nemůžu, protože je na nich nápis Požární východ a varování, že dotknuli se něčeho, rozezní se poplašné zařízení. Vylezu zpátky do šestého patra a chci jet výtahem, ale dveře jsou zamčené, a zamčené jsou i v ostatních patrech, takže mi nezbývá než otevřít si dveře v přízemí, čímž uvedu poplašné zařízení do chodu a odvedou mě do kanceláře, kde musím vyplnit for-mulář a napsat prohlášení o tom, co jsem tam dělal, že se spustilo poplašné zařízení.

Nemá cenu psát do prohlášení o mých potížích s učitelem, který mě nejprve zesměšnil a o týden později pochválil, takže napíšu, že sice nesnáším výtahy, ale budu jimi ode dneška jezdit. Vím, že tohle chtějí slyšet, a v armádě jsem se naučil, že je jednodušší říkat lidem v kanceláři to, co chtějí slyšet, protože když to neřeknete, tak po vás vždycky nějaký nadřízený bude chtít, abyste vyplnili dlouhý formulář.

(25)

Tom říká, že už má New Yorku dost, že odjede do Detroitu, kde zná nějaké lidi a může si vydělat slušné peníze na montážní lince v automobilce. Říká, že bych měl jet s ním, vykašlat se na vysokou školu, diplom stejně dostanu až za dlouhé roky a ani potom si moc nevydělám. Když budu na montážní lince dost rychlý, postoupím na předáka a mistra, a než se naděju, budu sedět v kanceláři, nařizovat lidem, co mají dělat, oblečený v obleku s kravatou, se sekretářkou na protější židli, která pohazuje hlavou, dává si nohu přes nohu a ptá se, jestli ještě něco nechci, cokoli.

Jasně že bych s Tomem rád jel. Líbilo by se mi mít peníze a jezdit po Detroitu v novém autě s blondýnkou po boku, s protestantkou, která neví, co je hřích. Mohl bych si zajet do

161$

Limericku ve veselých amerických šatech, jenomže tam by se mě ptali, jakou práci v Americe dělám, a já bych jim nemohl říct, že stojím celý den u linky a zastrkuju součástky do buicků, které se sunou kolem. Raději bych jim říkal, že studuji na newyorské univerzitě, přesto, že by zas někteří říkali: Na univerzitě? Jak ses, ve jménu Božím, mohl dostat na univerzitu, ty, který jsi vyšel ze školy ve čtrnácti a v životě jsi nevkročil na střední školu? V Limericku by mi říkali, že jsem měl vždycky hlavu v oblacích, že jsem se nikdy nevešel do bot, že si o sobě moc myslím, že Bůh přivedl některé z nás na svět, abychom štípali dříví a tahali vodu, a kdo si vlastně myslím, že jsem, po všech těch letech v limerických uličkách?

Horace, černoch, se kterým jsem málem umřel ve vykuřovacím skladu, mi říká, že bych byl hlupák, kdybych odešel za školy. On pracuje, aby mohl podporovat kluka na vysoké škole v Kanadě, a jinak to, člověče, v Americe nejde. Jeho žena uklízí v kancelářích na Broad Street a je šťastná, protože mají v Kanadě hodného chlapce, mohou ušetřit pár dolarů a on za dva roky odpromuje. Jejich syn Timothy se chce stát dětským lékařem a vrátit se na Jamajku, aby uzdravoval nemocné děti.

Horace mi říká, že bych měl děkovat Bohu za to, že jsem mladý a bílý, s veteránským stipendiem a dobrým zdravím. Mám sice něco s očima, ale pořád je lepší být v téhle zemi bílý se špatnýma očima, než černý s dobrýma očima. Kdyby mu syn někdy oznámil, že chce odejít ze školy, stoupnout si k montážní lince a zastrkovat zapalovače do palubní desky v autě, vypravil by se do Kanady a urazil mu hlavu.

Někteří chlapi ve skladu se mi smějí a ptají se, proč při polední pauze sedávám s Horacem. O čem se dá mluvit s člověkem, jehož prarodiče teprve spadli ze stromu? Když si sednu na druhý konec rampy a čtu si učebnici, ptají se mě,

162$

jestli nejsem trochu přihřátej a kmitají rukama s uvolněným zápěstím. S chutí bych jim vrazil hák na žoky do hlavy, ale Eddie Lynch je zarazí, říká jim, nechte toho kluka být, a že jsou blbí dacani, jejichž prarodiče žili ještě v bahně a strom by nepoznali, ani kdyby ho měli zaražený v prdeli.

Eddiemu chlapi neodmlouvají, ale mstí se mně, když vykládáme nákladáky, tak znenadání upustí bednu nebo krabici, takže mi to vytrhne paže z ramen a bolí to. Když některý zrovna jezdí s vysokozdvižným vozíkem, pokouší se mě přimáčknout ke zdi a pak se směje: Jejda, já tě neviděl. Po obědě se chvíli chovají přátelsky a ptají se, jak mi chutnalo, a když řeknu, že to bylo dobré, tak říkají: Piču, vole, copak jsi necítil to holubí hovno, který ti Joey namazal do sendviče na šunku?

V hlavě se mi začnou honit černé mraky a nejraději bych šel za Joeyem s hákem, ale šunka se mi vzpříčí v krku a já zvracím z rampy dolů, chlapi se pošťuchují a smějí se, a jediný, kdo se nesměje, je Joey na konci rampy u řeky, který se dívá do nebe, protože všichni vědí, že to nemá v hlavě v po-řádku, a Horace na druhém konci, který všechno sleduje a mlčí.

Ale když všechnu šunku vyzvracím a přestanu se dávit, dojde mi, co si Horace myslí. Myslí si, že kdyby tohle byl jeho syn Timothy, řekl by mu, co tady ještě děláš, a já vím, co musím udělat. Jdu za Eddiem Lynchem a odevzdám mu hák, přičemž si dám pozor, abych mu ho podal rukojetí napřed, jinak by se mohl urazit. Vezme si ho a potřese si se mnou rukou. Oukej, chlapče, říká, mnoho štěstí, a šek s výplatou ti pošleme. Eddie je sice nevzdělaný předák na rampě, ke svému postavení se musel vypracovat, ale věc je mu jasná, ví, co si myslím. Jdu k Horaceovi a potřesu si rukou i s ním. Nedokážu ze sebe vypravit ani slovo, protože k němu cítím zvláštní pocit lásky, který mi brání promluvit, a přál bych si, aby byl mým otcem. On taky nic neříká, protože ví, že někdy slova nemají význam. Pohladí mě po rameni a kývne hlavou, a poslední, koho zaslechnu v Port

163$

Warehouses je Eddie Lynch: Zpátky do práce, vy bando zvadlejch čuráků.

V sobotu ránu jedu s Tomem vlakem na autobusové nádraží na Manhattanu. Odjíždí do Detroitu a já vezu svůj vojenský pytel do penziónu na Washington Heights. Tom si koupí lístek, zastrčí tašky do poličky na zavazadla, stoupne si do dveří a povídá: Víš to jistě? Víš to jistě, že nechceš jet do Detroitu? Žil by sis bezvadně.

Klidně bych do toho autobusu mohl nastoupit. Všechno, co mám, je v tom vojenském báglu a stačilo by nacpat ho vedle Tomových tašek, koupit si lístek a vydat se na cestu za velkým dobrodružstvím s penězi, blondýnkami a sekretářkami, které by mně daly všechno, cokoli, ale pomyslím na Horace, který by mi řekl, jaký jsem hlupák, a měl by pravdu, a zavrtím na Toma hlavou, načež se dveře autobusu zavřou a on si jde sednout na své místo, usmívá se a mává.

Celou cestu áčkem na Washington Heights se zmítám mezi Tomem a Horacem, mezi Detroitem a Newyorskou univerzitou. Proč bych nemohl pracovat v továrně od osmi do pěti, hodinu na oběd, každý rok dva týdny dovolené? Večer bych přišel domů, osprchoval se, vyšel si s holkou a četl si knížku, kdy by se mi zachtělo. Nemusel bych se trápit s profesory, kteří mě jeden týden zesměšní a druhý pochválí. Nemusel bych se trápit psaním úloh, biflováním látky z tlustých učebnic ani zkouškami. Byl bych volný.

Ale kdybych v Detroitu v metru a v autobusu vídal studenty s knihami, vyčítal bych si, co jsem to za hlupáka, když jsem nechal školy, jen abych vydělával peníze na montážní lince. Vím, že bez vysokoškolského diplomu bych nikdy nebyl spokojený a do smrti bych litoval, o co jsem přišel.

Denně zjišťuji, jaký jsem nevzdělanec, zvlášť když jdu v NYU do jídelny na kávu a sendvič se smaženým sýrem. Jsou tam vždycky davy studentů, kteří hodí učebnice na zem a nemají zdánlivě nic jiného na práci, než bavit se o se

164$

minářích a cvičeních. Stěžují si na profesory a nadávají na ně kvůli špatným známkám. Vytahují se s tím, že použili stejný esej v několika seminářích, nebo se smějí, jak oblbli profesora s ročníkovou prací opsanou rovnou z encyklopedie nebo pozměněnou z učebnice. Ve většině tříd je tolik studentů, že profesoři práce jen prolistují, a asistenti nepoznají ani hovno. Takhle to studenti říkají a studium na vysoké je pro ně zjevně jedna velká legrace.

Všichni mluví a nikdo neposlouchá a mně je jasné, proč tomu tak je. Chtěl bych být jako každý jiný student, mluvit a stěžovat si, ale neuměl bych poslouchat lidi, když mluví o něčem, co se nazývá prospěchový průměr. Mluví o průměru, protože ten vás dostane na dobrou absolventskou fakultu a to rodiče nejvíc zajímá.

Když se studenti zrovna nebaví o prospěchovém průměru, hádají se o smyslu života a všeho, o existenci Boha, o tom, v jakém hrozném stavu se svět nachází, a zčista jasna někdo utrousí slovo, při kterém se každý zatváří smrtelně vážně, existencionalismus. Povídají si třeba, že chtějí být doktory nebo právníky, a najednou někdo rozhodí rukama a prohlásí, že nic nemá smysl, že jediný člověk na světě, který má smysl, je Albert Camus, který říká, že nejdůležitějším činem je každodenní rozhodnutí o tom, že nespáchám sebevraždu.

Mám-li někdy sedět s učebnicemi na zemi s takovou skupinou a chmuřit se nad tím, jak je všechno prázdné, budu si muset vyhledat existencionalismus a zjistit, kdo je to Albert Camus. To zamýšlím udělat, když studenti začnou mluvit o nejrůznějších fakultách, a já zjistím, že jsem zrovna na té, na kterou se všichni dívají svrchu, na pedagogické fakultě. Dobré je být na obchodní škole, nebo na fakultě umění a věd na Washington Square, ale když jste na peďáku, tak jste na spodním konci žebříčku. Bude z vás učitel a komu by se chtělo být učitelem. Matky některých studentů jsou učitelky, a kolik berou, kámo, hovno berou. Můžeš se přetrhnout kvůli bandě nevděčnejch harantů a co z toho máš, bubky, to z toho máš.

165$

Podle toho, jak to slovo vyslovují, je mi jasné, že bubky nejsou nic dobrého, a je to další výraz, který si budu muset vyhledat, vedle existencionalismu. Jdou na mě chmury, když sedím v jídelně, poslouchám všechen ten inteligentní cvrkot kolem a vím, že ostatní studenty nemůžu dohnat. Sedí si tady s maturitou a rodiče na ně dělají, aby je mohli dát na NYU a stali se z nich doktoři a advokáti, ale kdyby tak rodiče věděli, kolik času jejich synové a dcery promrhají v jídelně řečmi o existencionalismu a sebevraždě. A tady sedím já, je mi třiadvacet, nemám maturitu, zato špatné oči, špatné zuby, všechno špatné, a co tady vůbec pohledávám? Můžu být rád, že jsem si nesedl k těm chytrým sebevražedným studentům. Kdyby zjistili, že chci být učitelem, byl bych celé té partě pro smích. Měl bych možná sedět v jiné části jídelny s budoucími učiteli z pedagogické fakulty, ale to by zase všichni viděli, že patřím mezi nýmandy, kteří se nedostali na dobrou fakultu.

Nezbývá mi, než dopít kávu a dojíst sendvič se smaženým sýrem, jít do knihovny a zjistit si, kvůli čemu je Albert Camus takový smutný, čistě pro případ.

(26)

Mojí novou domácí je paní Agnes Kleinová a ta mi nabídne pokoj za dvanáct dolarů týdně. Je to opravdový pokoj, ne jako přepažená chodba u paní Austinové, kterou mi pronajala na Šedesáté osmé ulici. Mám tady postel, stůl, židli a v koutě u okna malý gauč, kde může spát můj bratr Michael, až za pár měsíců přijede z Irska. Ještě si ani nestačím sednout a paní Kleinová už mi vypráví svůj pří-běh. Říká mi, ať nedělám překotné závěry. Jmenuje se sice Kleinová, ale to je proto, že její muž byl Žid. Původně se jmenovala Cantyová a měl bych vědět, že irštější jméno už neexistuje, a jestli nemám kam jít na vánoce, mohu je strávit s ní a s jejím synem Michaelem, s tím, co z něj zbylo.

166$

Příčinou všeho trápení byl její muž Eddie. Těsně před válkou odjel s jejich čtyřletým synem Michaelem do Německa, protože jeho matka umírala a on čekal, že po ní zdědí majetek. Pochopitelně je sebrali, celý Kleinovic rod, matku a všechny, a skončili v lágru. Marně těm zatraceným náckům vysvětlovat, že Michael je americký občan narozený ve Washington Heights. Manžela už nikdo nikdy nespatřil, ale Michael přežil, a mohl tak na konci války říct Američanům, kdo je. Říká, že to, co z něj zbylo, je teď v pokojíčku na konci chodby. Říká, že k ní mám přijít na Boží Hod kolem druhé odpoledne do kuchyně a dát si s ní před večeří frťánka. Žádný krocan nebude. Vaří po evropsku, jestli mi to nevadí. Říká mi, že jestli mám kam jít na vánoční večeři, nemusím se nutit, že můžu jít k nějakému irskému děvčeti na bramborovou kaši. Nemusím si s ní dělat starosti. Nebyly by to její první osamělé vánoce, jenom s Michaelem, co z něj zbylo, na konci chodby.

Na Boží Hod se z kuchyně line zvláštní vůně a paní Kleinová obrací něco na pánvičce. Pirohy, říká, polské jídlo. Michael je zbožňuje. Dejte si vodku s kapkou pomerančového džusu. To vám může jen prospět v tuhle roční dobu, když je všude chřipka.

Sedíme s pitím v obývacím pokoji a ona mi vypráví o manželovi. Říká, že kdyby tu byl, neseděli bychom tady, nepili vodku a nesmažili pirohy. Vánoce pro něj znamenaly obchod jako jindy.

Natáhne se, aby upravila stínítko lampy a přitom jí upadne paruka, a já se musím smát, když vidím drobné chomáčky hnědých vlasů, které má na lebce, protože mám upito vodky. Jen si poslužte, říká. Uvidíme, jestli se budete smát, až jednou upadne paruka vaší matce. A připlácne si paruku zpátky na hlavu.

Říkám jí, že moje máma má krásné vlasy, a ona na to: Není divu. Vaše matka neměla šíleného manžela, který napochodoval náckům rovnou do náruče, pro Kristovo umučení. Nebýt jeho, tak by Michael, co s něj zbylo, neležel támhle

167$

v posteli a mohl by si chudáček dát vodku, aby zapil pirohy. Propánakrále, pirohy.

Vyskočí ze židle a běží do kuchyně. No, jsou trochu připálené, ale aspoň budou křupavější. Já mám takovou filosofii, chcete vědět, jakou mám filosofii? Že cokoli, co se vám v kuchyni nepovede, můžete obrátit ve svůj prospěch. Můžeme si dát ještě jednu vodku, než se udělá zelí s klobásou.

Nalije pití a když se jí zeptám, co je to klobása, utrhne se na mě. Říká, že nepochopí, co je na světě nevědomosti. Dva roky v americké armádě, a nevíte, co je to klobása? Není divu, že se komunisti tak roztahujou. To je polský, pro Kristovy rány, buřty, a měl byste se je ode mne naučit dělat pro případ, že si vezmete nějakou, která není Irka, nějakou hodnou holku, která by si třeba chtěla dát klobásu.

Sedíme v kuchyni s další vodkou, zatímco klobása prská na plotně, zelí se dusí a je cítit octem. Paní Kleinová položí na podnos tři talíře a nalije skleničku manischewické pro Michaela, co z něj zbylo. Miluje ji, říká, miluje manischewickou a pirohy s klobásou.

Jdu za ní přes ložnici do tmavého pokojíku, kde sedí na posteli Michael, co z něj zbylo, a zírá před sebe. Přineseme židle a postel použijeme jako stůl. Paní Kleinová zapne rádio a ozve se tahací harmonika, umpa umpa umpapa. Tohle je jeho oblíbená hudba, říká. Všechno, co je evropské. Je nostalgický, víte, stýská se mu po Evropě, pro rány Kristovy. Nemám pravdu, Michaeli? Nemám pravdu? Mluvím s tebou. Veselé Vánoce, Michaeli, veselé zatracené vánoce. Strhne si paruku a mrští jí do kouta. Už žádné předstírání, Michaeli. Mám toho dost. Mluv se mnou, nebo ti příští rok uvařím po americku. Krocan bude příští rok, Michaeli, nádivka, jeřabinová omáčka a takový dobroty, Michaeli.

Michael civí před sebe a tuk z klobásy se leskne na talíři. Matka točí knoflíkem rádia, až najde Binga Crosbyho, jak zpívá Bílé Vánoce.

Koukej si na to zvykat, Michaeli. Příští rok bude Bing Crosby s nádivkou. K čertu s klobásou.

168$

Odstrčí talíř na stranu a usne s hlavou na Michaelově lokti. Čekám chvilku, pak odnesu svůj talíř do kuchyně, vyhodím jídlo do smetí, jdu zpátky do svého pokoje a padnu na postel.

Timmy Coyne pracuje v Merchanťs Refrigerating Company a bydlí v penziónu Mary O’Brienové v čísle 720 na západní 180. ulici, za rohem ode mne. Říká mi, ať k němu zajdu na čaj, kdy budu chtít, že Mary je moc milá.

Není to opravdový penzión, je to veliký byt a v něm čtyři nájemníci, kteří platí po osmnácti dolarech týdně. Dostávají pořádnou snídani, kdy chtějí, ne jako u Loganů v Bronxu, kde jsme nejprve museli na mši, nebo být ve stavu posvěcující milosti. V neděli ráno sedí Mary nejradši v kuchyni, pije čaj, kouří cigarety a usmívá se nad historkami nájemníků, kteří jí vyprávějí o svých příšerných kocovinách a o tom, jak si slibují, že už v životě ne. Povídá, že se k ní můžu nastěhovat, hned jak se některý z chlapců vrátí do Irska. Pořád se vracejí, říká. Myslejí si, že když dají dohromady pár dolarů, usadí se doma na statku s nějakou vesnickou holkou, ale co pak budou dělat, večer co večer, když máš proti sobě leda ženu, která štrikuje u krbu, a myslíš přitom na světla New Yorku, na taneční sály na East Side a na miloučké útulné bary na Třetí avenue.

Rád bych se přestěhoval k Mary O’Brienové, abych se dostal ze spárů paní Agnes Kleinové, která, jak se zdá, stojí věčně za dveřmi a čeká jenom, až otočím klíčem v zámku, aby mi mohla okamžitě vrazit do ruky vodku s džusem. Je jí jedno, že musím číst nebo psát úkoly do školy. Je jí jedno, že jsem utahaný z půlnoční šichty na molu nebo na rampě ve skladišti. Chce mi vyprávět příběh svého života, jak jí Eddie okouzlil, kam se hrabou Irové, a dávejte si pozor na Židovky, Franku, ty dokážou být také okouzlující a, jak se tomu říká? Velice smyslné, a než se nadějete, už rozšlápnete skleničku.

Rozšlápnu skleničku?

169$

Přesně tak, Franku. Nevadí vám, že vám říkám Franku? Nevezmou si vás dřív, dokud nerozšlápnete skleničku na víno. Pak po vás budou chtít, abyste konvertoval, aby jejich děti byly židi a mohly všechno zdědit. Ale já jsem nekonvertovala. Udělala bych to, ale matka mi řekla, že jestli se dám na židovskou víru, tak skočí z mostu George Washingtona a, čistě mezi námi, mně by to bylo ukradené, kdyby skočila a rozbila se o projíždějící remorkér. Nebylo to kvůli ní, že jsem nepřestoupila na židovskou víru. Uchovala jsem si svoji víru kvůli tátovi, to byl slušný člověk, i když trochu pil, ale co můžete čekat od někoho, kdo se jmenuje Canty, což je nejběžnější jméno v hrabství Kerry, kam se snad ještě někdy, dá-li Bůh zdraví, podívám. Říká se, že hrabství Kerry je tak zelené a krásné, a já zeleň v životě nespatřím. Jediné, co vidím, je tenhle byt a supermarket, nic než tenhle byt a Michael, co z něj zbylo, na konci chodby. Můj otec říkal, že by mu zlomilo srdce, kdybych se stala Židovkou, ne že by měl něco proti Židům, těm trpícím chudákům, ale copak jsme taky netrpěli, a mám se snad obrátit zády ke generacím lidí, které věšeli a upalovali nalevo napravo? Přišel na svatbu, ale máma ne. Řekla, že tím sňatkem znovu přibíjím Krista na kříž, aby trpěl se svými ranami a se vším. Řekla, že lidé v Irsku raději umírali hladem, než aby si vzali protestantskou polívku, a co by mi asi řekli? Eddie mě sevřel v náručí a řekl mi, že mu rodina taky dělala potíže, a že když někoho člověk miluje, tak může říct celému světu, ať mu políbí prdel, a podívejte se, jak Eddie dopadl, skončil v blbý plynový peci, Pámbů odpusť, jak mluvím.

Sedne si na moji postel, skleničku položí na podlahu a rukama si zakryje tvář. Ježíši, Ježíši, říká. Nemůžu spát, protože myslím na to, co mu udělali a co Michael viděl. Co Michael viděl? Já viděla fotky v novinách. A znám je, Němce. Bydlí tady. Mají lahůdkářství a děti a já se jich zeptala: Zabili jste mého Eddieho? a oni na mě koukali.

Pláče, lehne si na záda na mou postel a usne a já nevím, jestli ji mám vzbudit a říct jí, že jsem sám utahaný, že platím

170$

dvanáct dolarů týdně, aby ona mohla usínala v mé posteli, a já se zatím snažil usnout na tvrdém gauči v koutě, který čeká na mého bráchu Michaela, který má přijet za několik měsíců.

Vyprávím to Mary O’Brienové a jejím nájemníkům a všichni dostanou záchvat hysterického smíchu. Mary říká: Ach, Bůh ji miluje. Znám chudinku Agnes jako své boty. Jsou dny, kdy se dočista pomine, toulá se kolem bez paruky a ptá se každého, kde je rabín, aby mohla konvertovat pro spásu svého syna Michaela, co z něj zbylo, v posteli.

Jednou za čtrnáct dní přicházejí dvě jeptišky, aby paní Kleinové pomohly. Umyjí Michaela, co z něj zbylo, a vymění mu povlečení. Uklidí v bytě a dávají na ni pozor, když se koupe. Rozčesají jí paruku, aby nevypadala tak zašmodrchaně. Neví o tom, ale ředí jí vodku vodou, a když se opije, má to všechno v hlavě.

Sestra Mary Thomasová je na mě zvědavá. Jestlipak zachovávám víru a na kterou školu chodím, protože vidí knihy a sešity? Když jí řeknu NYU, zamračí se a ptá se, jestli se nebojím, že na takovém místě ztratím zbožnost. Nemohu jí říct, že jsem přestal chodit na mši už před lety, když je i se sestrou Beatricí tak hodná na paní Kleinovou a na Michaela v posteli, co z něj zbylo.

Sestra Mary Thomasová mi pošeptá něco, co nesmím prozradit živé duši kromě kněze, že si dovolila Michaela pokřtít. Není koneckonců opravdový Žid, protože má matku irskou katoličku, a sestra by nesnesla pomyšlení na to, co by se Michaelovi mohlo stát, kdyby zemřel bez svátosti Boží. Nevytrpěl si snad dost v Německu, chlapeček malý, když se musel dívat, jak mu odvádějí otce, nebo na něco ještě horšího? A nezaslouží si snad očistný křest pro případ, že by se jednou ráno v té posteli neprobudil?

Ted chce vědět, v jaké roli tady vystupuji. Svádím Agnes k pití, nebo je tomu naopak? Říkám jí, že nemám na nic čas, protože jsem pořád ve škole nebo v práci, a snažím se jen trochu vyspat. Chce vědět, jestli bych pro ni mohl něco udě

171$

lat, něco, co by ji uklidnilo. Když budu mít chvilku čas a Agnes bude zrovna spát, nebo bude mimo z ředěné vodky, mohl bych zajít přes chodbu, pokleknout k Michaelově posteli a pomodlit se párkrát Zdrávas Maria, či dokonce celý růženec? On tomu asi nemůže rozumět, ale člověk nikdy neví. S Boží pomocí mu třeba Zdrávas Maria utkví v ubohém, ztrápeném mozečku a pomůže mu vrátit se do říše živých, zpátky k Pravé víře, která na něj sestoupila z matčiny strany.

Když to udělám, bude se za mě modlit. Nejvíc se bude modlit za to, abych odešel z NYU, což je, jak každý ví, pařeniště komunismu, kde jsem vystaven velkému nebezpečí, že ztratím svou nesmrtelnou duši, a k čemu je člověku, když získá celý svět a ztratí svou nesmrtelnou duši? Bůh ví, že by se pro mne našlo místo na Fordhamu nebo na St.John’s, což nejsou pařeniště ateistického komunismu jako NYU. Měl bych z NYU vypadnout dřív, než se do toho pustí senátor McCarthy, kéž mu pán Bůh požehná a ráčí ho uchovat. Nemám pravdu, sestro Beatrice?

Druhá jeptiška jenom přikývne na souhlas, protože je pořád tak zaměstnaná, že sotva promluví. Zatímco se sestra Mary Thomasová snaží zachránit mou duši před ateistickým komunismem, sestra Beatrice koupe paní Kleinovou nebo umývá Michaela, co z něj zbylo. Občas, když sestra Beatrice otevře dveře k Michaelovi, zavane přes chodbu takový smrad, že se mi chce zvracet, ale to jí nezabrání, aby pokračovala. Pořád ho myje a vyměňuje mu povlečení a je slyšet, jak si brouká žalmy. Když má paní Kleinová moc vypito a chce se vzpírat koupeli, sevře ji sestra Beatrice v náručí, brouká žalmy a drbe jí hnědé chomáčky na hlavě, dokud se paní Kleinová nezklidní jako dítě. V takových případech dojde sestře Mary Thomasové trpělivost a říká paní Kleinové: Nemáte právo takhle mrhat naším časem. Musíme ještě navštívit další ubohé duše, katolíky, paní Kleinová, katolíky.

Paní Kleinová kňourá: Já jsem katolička. Já jsem katolička.

O tom by se dalo diskutovat, paní Kleinová.

172$

A když začne paní Kleinová vzlykat, sevře ji Beatrice silněji, celou otevřenou dlaní jí tlačí na hlavu a brouká si dál s úsměvem upřeným k nebesům. Sestra Mary Thomasová mi zahrozí prstem a říká: Vyvarujte se sňatku mimo Pravou víru. Takhle to dopadá.

(27)

Přišel dopis a v něm stojí, že se mám hlásit u studijního vedoucího na katedře angličtiny, u pana Maxe Bogarta. Říká, že mám neuspokojivý prospěch, B mínus z Dějin amerického školství a C z Úvodu do literatury. Jestli chci zůstat na fakultě s roční podmínkou, musím si udržet průměr B. Už takhle vám děkanka udělala velkou milost, když vás přijala bez maturity, a vy jí takhle odplácíte.

Musím pracovat.

Co tím míníte, že musíte pracovat? Pracovat musí každý.

Musím dělat noční, někdy přes den, na molu, ve skladištích.

Říká, že si musím vybrat, práce nebo fakulta. Nechá mě teď být a dá mi ještě jednu podmínku k podmínce, kterou už mám. V červnu se mu ukážu, a ať mám průměr čisté B nebo lepší.

Nikdy bych si nemyslel, že na vysoké škole jsou samá čísla, dopisy, známky a průměry a lidi, kteří mi dávají podmínku. Myslel jsem, že je to místo, kde příjemní vzdělaní muži a ženy přátelským způsobem vyučují, a když něčemu nerozumíte, přeruší výklad a vysvětlí vám to. Netušil jsem, že budu chodit z jedné posluchárny do druhé společně s tucty studentů, někdy jich je přes sto, a profesoři budou přednášet, aniž by vám věnovali jediný pohled. Někteří profesoři se dívají z okna nebo do stropu, a někteří strkají nos do poznámek a čtou z papírů, které jsou žluté a rozpadají se stářím. Když se studenti na něco zeptají, odbydou je mávnutím rukou. V anglických románech se studenti na Oxfordu a Cam

173$

bridge vždycky scházejí v profesorských pracovnách, pijí sherry a diskutují o Sofoklovi. Taky bych rád diskutoval o Sofoklovi, ale to bych si ho nejprve musel přečíst a na to nemám čas, když celou noc dělám v obchodních mrazírnách.

A kdybych měl diskutovat o Sofoklovi a tvářit se zachmuřeně nad existencionalismem a Camusovým problémem se sebevraždou, musel bych práce v obchodních mrazírnách nechat. Kdybych v noci nepracoval, mohl bych sedět v menze a povídat si o Pierrovi aneb Dvojznačnosti, o Zločinu a trestu a o Shakespearovi vůbec. V jídelně jsou dívky se jmény jako Ráchel a Naomi a to jsou ty, o nichž mi vyprávěla paní Kleinová, židovské dívky, které jsou velice smyslné. Přál bych si mít tu odvahu, abych je dokázal oslovit, protože jsou asi stejné jako protestantské dívky, všechny si zoufají nad prázdnotou toho všeho, neznají pocit hříchu a jsou ochotné oddat se veškeré smyslnosti.

Na jaře roku 1954 jsem řádným studentem NYU a pracuji jen na částečný úvazek v docích a ve skladištích, nebo když mě pracovní agentura pošle na brigádu. Poprvé je to v továrně na klobouky na Sedmé Avenue, kde mi majitel pan Meyer říká, že je to lehká práce. Vezmu jenom tyhle dámské klobouky, všechny mají neutrální odstín, namočím tahle péra do hrnců s různými barvami, nechám je uschnout, porovnám barvu s kloboukem a připevním na něj péro. Zdá se to snadné, že? Jo, to si člověk myslí, říká pan Meyer, ale když jsem to nechal dělat Portorikánce, vymysleli si barevné kombinace, že by z toho člověk oslepl. Tihle Porťáci si myslí, že život je velikonoční průvod, a to není. Když vybíráte barvu peří ke klobouku, musíte mít vkus, příteli. Křehoučká Židule v Brooklynu nestojí o to, nosit o přesnici na hlavě velikonoční průvod, víte, co myslím?

Říká, že vypadám dost inteligentně, vysokoškolák, nemám pravdu? Takováhle práce by pro mě měla být hračka. Kdyby nebyla, nemohl bych přece být na vysoké. Odjíždí na pár dní pryč, takže tu budu sám, jenom s portorikánskými

174$

dámami, které dělají u šicích strojů a u střihačských stolů. Jo, povídá, Porťačky se o vás postarají, haha.

Chci se ho zeptat, které barvy jsou vhodné a které ne, ale už je pryč. Máčím péra do hrnců, a když je připevním na klobouky, začnou se Portorikánky hihňat a smát. Když dodělám jednu várku klobouků, uloží je na police u zdí a přinesou další. Přemáhají se, aby se mi nesmály, ale nemůžou si pomoct a já se musím červenat. Pokouším se obměňovat barevná schémata tím, že péra namáčím do různých hrnců, aby vznikl duhový efekt. Jedno péro používám jako malířský štětec, kterým na ostatní péra nanáším tečky, proužky, sluneční západy, dorůstající a ubývající měsíce, zvlněné říční toky s rybami, které se kmitají v proudu, a s ptáky hřadujícími na břehu, a ženské se smějí tak urputně, že nemůžou pořádně šít na šicích strojích. Rád bych si s nimi promluvil a zeptal se jich, co dělám špatně. Rád bych jim řekl, že jsem nepřišel na tenhle svět, abych zastrkoval péra za klobouk, že jsem vysokoškolák, který v Německu cvičil psy a který pracoval v docích.

Za tři dny se vrátí pan Meyer, a když uvidí klobouky, zůstane stát ve dveřích jako solný sloup. Podívá se na ženské a ony vrtí hlavami, jako kdyby říkaly, co je na světě bláznovství. Ptá se mě: Co jste to udělal? a já nevím, co mu mám odpovědět. Ježíši, říká. Jste snad Portorikánec, nebo co?

Ne, pane.

Irčan, co? Jo, tak je to. Třeba jste barvoslepý. Na to jsem se vás asi zapomněl zeptat. Ptal jsem se vás, jestli jste barvoslepý?

Ne, pane.

Jestli nejste barvoslepý, pak nevím, jak vysvětlíte tyhle kombinace. Proti vám jsou Portorikánci šediví a nevýrazní, víte to? Nevýrazní. Počítám, že je to typicky irské, že nemáte cit pro barvy, pro umění, pro Kristovy rány. Chci říct, kde jsou irští malíři? Jmenujte mi jednoho.

Neznám.

Slyšel jste o Van Goghovi, ne? O Rembrandtovi? O Picassovi?

Slyšel.

175$

To chci říct. Jste milí lidé, Irové, velcí zpěváci, John McCormack. Skvělí policisté, politici, kněží. Irských kněží je spousta, ale malíři žádní. Viděl jste někdy Ira, jak maluje na zed? Nějakého Murphyho, Reillyho, nějakého Rooneyho? Né, synáčku. Myslím, že je to proto, že vaši lidé neznají jinou barvu než zelenou. Co? Takže vám radím, abyste se držel co nejdál od všeho, co má co dělat s barvami. Dejte se k policii, dejte se na úřední dráhu, vyzvedněte si šek s výplatou a žijte blaze, nic ve zlém.

Na pracáku kroutí hlavou. Mysleli si, že tohle pro mě bude ideální zaměstnání, jste vysokoškolák, ne? Co je tak těžkého na tom, zastrkovat péra za klobouky? Pan Meyer jim volal a řekl: Už mi sem neposílejte žádné irské vysokoškoláky. Jsou barvoslepí. Pošlete mi nějakého blbečka, který rozezná barvy a neudělá mi v kloboukách bordel.

Říkají, že kdybych uměl psát na stroji, mohli by mi sehnat spoustu práce. Říkám jim, že psát umím, že jsem se to naučil v armádě a že jsem dobrý.

Posílají mě do kanceláří po celém Manhattanu. Sedím u stolu od devíti do pěti a píšu seznamy, faktury, adresy na obálky a náložní listy. Vedoucí v kancelářích mi řeknou, co mám dělat, a pak se mnou mluví jenom, když udělám chybu. Ostatní pracovníci v kanceláři mě ignorují, protože jsem jenom brigádník, dočasník, jak říkají, a zítra už tady třeba nebudu. Úplně mě přehlížejí. Mohl bych u stolu umřít a oni by se přese mne bavili o tom, co bylo včera v televizi a jak odtud v pátek odpoledne rychle vypadnou a pojedou do Jersey na pláž. Posílají si pro kávu a zákusky, ale mě se nezeptají, jestli mám hubu v hlavě. Kdykoli se přihodí něco neobvyklého, je to záminka k oslavě. Lidé dostávají dárky, když jsou povýšeni, když otěhotní, když se zasnoubí nebo ožení, přičemž všichni postávají na druhém konci kanceláře, pijí víno a jedí krekry a sýr, dokud neskončí pracovní doba a odejdou domů. Ženské přinášejí nová batolata a všechny ostatní ženské se seběhnou, aby je pošimraly a řekly: No není nádherné? Má tvoje oči, Mirando, to je bez debat, má

176$

tvoje oči. Chlapi říkají: Ahoj, Mirando. Sluší vám to. Krásné děcko. Víc říkat nemohou, protože chlapi by z dětí neměli být moc nadšení, ani příliš projevovat city. Mě na oslavy nezvou, a cítím se trapně, když pořád buším do stroje, zatímco si všichni užívají. Když má vedoucí pronést přípitek a já klepu na stroji, volají přes kancelář: Promiňte, vy tam, mohl byste s tím randálem na minutu přestat? Člověk tady neslyší vlastní myšlenku.

Nechápu, jak v těchle kancelářích mohou pracovat den co den, rok za rokem. Dívám se pořád, kolik je hodin, a občas mě napadá, že se prostě zvednu a vypadnu, stejně jako jsem vypadl z pojišťovny Modrý kříž. Lidem v kanceláři, jak se zdá, nic nevadí. Chodí k automatu se studenou vodou, na záchod, obcházejí stoly a drbou, telefonují si od stolu ke stolu, obdivují si navzájem šaty, účesy, nalíčení, a když někdo shodí pár kilo na váze. Když ženská slyší, že zhubla, usmívá se pak celou hodinu a hladí si boky rukama. Lidé v kanceláři se chlubí s dětmi, s manželkami, s manžely, a sní o dvoutýdenní dovolené.

Pošlou mě do vývozní a dovozní firmy na Čtvrté Avenue. Dostanu haldu účetních dokumentů týkajících se dovozu panenek z Japonska. Mám tyhle papíry přepsat na jiné. Na hodinách v kanceláři je devět třicet ráno. Podívám se z okna. Slunce svítí. Před bistrem na druhé straně ulice se líbá muž se ženou. Na hodinách v kanceláři je devět třicet tři. Muž a žena se rozejdou a odcházejí opačným směrem. Otočí se. Běží k sobě a znovu se líbají. Na hodinách v kanceláři je devět třicet šest. Vezmu si sako z opěradla židle a natáhnu si ho. Vedoucí kanceláře stojí ve dveřích své kukaně a říká: Hej, copak je? Neodpovídám. U výtahu čekají lidé, ale já zamířím ke schodům a seběhnu sedm pater, jak nejrychleji dovedu. Líbající se lidé zmizeli a mně to přijde líto. Chtěl jsem je ještě jednou vidět. Doufám, že nemusejí chodit do kanceláře, kde by museli psát seznamy japonských panenek, nebo vyprávět každému, že se zasnoubili, aby jim vedoucí povolil hodinku s vínem, sýrem a krekery.

177$

Teď, když je Malachy u letectva a posílá do Limericku měsíční podporu, žije si máma dobře. Má dům se zahrádkou před domem i za domem a může si tam pěstovat květiny a cibuli. Má dost peněz, aby si koupila šaty, zašla si na bingo, nebo si zajela do Kilkee k moři. Alphie je ve škole u Křesťanských bratří, kde získá středoškolské vzdělám a otevřou se mu všechny možnosti. Teď, když má pohodlné bydlem v novém domě, postele, prostěradla, přikrývky, polštáře, nemusí se už strachovat a válčit s blechami, existuje DDT, ani nemusí každé ráno zápolit se zatápěním v krbu, když mají plynová kamna. Každé ráno si může dopřát vajíčko a vůbec mu to nepřijde jako vzácnost, jaká to byla dřív pro nás. Má pořádné oblečení a boty, a je mu teplo bez ohledu na to, jak je venku.

Nastal čas, abych pozval Michaela do New Yorku, aby to někam ve světě dotáhl. Když přijede, je tak hubený, že bych ho nejradši vzal do hospody a nacpal hamburgery a štrůdlem. Nějaký čas bydlí se mnou u paní Kleinové a střídá zaměstnání, ale protože hrozí, že by ho mohli odvést na vojnu, napadne ho, že bude lepší, když se dá k letectvu, protože letecká uniforma má krásný modrý odstín, daleko skvostnější než hovní hněď armádního stejnokroje, a je mnohem pravděpodobnější, že na ni poletí holky. Až Malachy u letectva skončí, může Michael dál podporovat mámu měsíčními přídavky, které jí vydrží tři roky, a já se budu starat jenom sám o sebe, dokud nedostuduji NYU.

(28)

Když vejde do třídy na hodinu psychologie, samotnému profesorovi klesne čelist a stiskne křídu tak silně, až praskne a zlomí se. Promiňte, slečno, říká, a ona se na něj usměje tak, že se musí usmát taky. Promiňte, slečno, ale sedíme podle abecedy a já potřebuji vědět, jak se jmenujete.

Alberta Smallová, říká ona, a on ukáže do řady někde za mnou a nikomu z nás by nevadilo, kdyby jí trvalo celý den,

178$

než se usadí, protože se nemůžeme vynadívat na její blonďté vlasy, modré oči, svůdné rty, ňadra, která jsou ztělesněním pokušení, na postavu, ze které začne tělo divoce vibrovat přímo uprostřed. Slyším ji šeptat o pár řad za mnou: S dovolením, načež se ozve šoupání a hemžení, jak se studenti zvedají, aby mohla projít na místo.

Chtěl bych být jedním z těch studentů, kteří si stoupají, aby mohla projít, aby se o mne musela otřít a dotknout se mne.

Když hodina skončí, spěchám, abych ji mohl dát přednost v uličce mezi lavicemi a prohlédl si ji, jak jde kolem s tou svou postavou, jakou vidíte jenom ve filmu. Projde kolem mne a lehce se na mě usměje a já nedovedu pochopit, jak ke mně může být Bůh tak milostivý a dovolit, aby se na mě usmála nejkrásnější dívka na NYU, tak blonďtá a modrooká, že musí pocházet z nějakého kmene skandinávských krásek. Přál bych si, abych jí uměl říct: Ahoj, nešla bys na kafe a na sendvič se smaženým sýrem a popovídat si o existencionalismu? ale vím, že to se nikdy nestane, zvláště když vidím, kdo na ni čeká na chodbě, student jako hora v bundě s nápisem New York University Football.

Při dalším semináři psychologie se mě profesor zeptá na Junga a kolektivní nevědomí a v okamžiku, kdy otevřu ústa, poznám, že na mě všichni civí, jako by říkali: Kdo je to ten s tím irským vrčením? Profesor samotný říká: Jejej, není to irský přízvuk? a já musím přiznat, že ano. Říká třídě, že katolická církev je samozřejmě už tradičně nepřátelská vůči psychoanalýze. Nemám pravdu, pane McCourte? a já cítím, že mě obviňuje. Proč mluví o katolické církvi, když já jsem chtěl jenom odpovědět na jeho otázku o kolektivním nevědomí, a mám snad církev bránit?

Nevím, pane profesore.

Nemá cenu mu říkat, že jeden redemptoristický kněz v Limericku horlil každou neděli z kazatelny proti Freudovi a Jungovi a sliboval, že oba skončí v nejhlubší díře pekla. Když mluvím před třídou, vím, že nikdo neposlouchá, co

179$

říkám. Slyší jenom můj přízvuk a někdy si přeji, abych si uměl sáhnout do krku a vytrhnout svůj přízvuk i s kořeny. Dokonce i když se snažím mluvit americky, lidé na mě koukají nechápavě a říkají: Jako bych zaslechl irský přízvuk.

Na konci hodiny čekám, až blondýnka projde kolem mne, ale ona se zastaví, usměje se na mě modrýma očima a říká: Ahoj, a mně se rozbuší srdce. Jmenuji se Mike, říká.

Mike?

No, vlastně se jmenuji Alberta, ale říkají mi Mike.

Venku žádný fotbalista nečeká a ona říká, že teď má dvě hodiny čas před dalším vyučováním, a jestli bych se s ní nešel k Rockymu něčeho napít.

Mám sice další seminář za deset minut, ale nehodlám propást příležitost pobýt s tímhle děvčetem, na které každý kouká a které si mě ze všech lidí vybralo, aby mi řeklo ahoj. Musíme si k Rockymu pospíšit, abychom nenarazili na Boba, toho fotbalistu. Mohl by se naštvat, kdyby viděl, že se jde napít s jiným chlapcem.

Nechápu, proč všem chlapům říká chlapec. Je mi třiadvacet.

Říká, že je s Bobem tak trochu zasnoubená, že jsou spíchnutí, a já nevím, o čem mluví. Říká, že spíchnutá dívka je předběžně zadaná, aby se později zasnoubila, a to se pozná podle toho, že nosí na náhrdelníku maturitní prsten svého chlapce. Ptám se, proč tedy nemá na krku Bobův prsten. Říká, že jí dal zlatý náramek s jejím jménem, aby ho nosila na zápěstí a bylo tak jasné, že je zadaná, ale ona ho nenosí, protože to dělají portorikánská děvčata a ta jsou příliš ordinémí. Děkuji pěkně, náramek se dává těsně před snubním prstenem, a na ten ona si ještě hodlá počkat.

Říká mi, že je z Rhode Islandu. Tam ji od sedmi let vychovávala matka jejího otce. Když se narodila, bylo její matce teprve šestnáct a otci dvacet, takže si dovedeš představit, jak to vypadalo. Svatba z donucení. Když začala válka, odvedli ho a poslali do Seattlu a to byl konec manželství. Třebaže je Mike protestantka, vystudovala katolickou klášterní školu

180$

ve Fall River v Massachussets, a usmívá se, když si vzpomene, jak v létě po maturitě chodila skoro každý večer na rande s jiným chlapcem. Ona se sice usmívá, ale mě zalije vlna vzteku a závisti a nejraději bych zabil všechny ty chlapce, kteří s ní jedli popcorn a nejspíš ji líbali v autě v motokině. Ted žije s otcem a nevlastní matkou na venkově v Riverside Drive a tady má na nějaký čas babičku, než se usadí a zvykne si na město. Říká mi bez nejmenšího uzardění, že se jí můj irský přízvuk líbí a že se dokonce ve třídě ráda dívá na moji hlavu zezadu, protože mám tak černé a zvlněné vlasy. To mi vžene ruměnec do tváře, a přestože je u Rockyho přítmí, ona vidí, jak se červenám a zdá se jí to roztomilé.

Musím si zvyknout na to, jak se v New Yorku používá slovo roztomilé. Když řeknete o někom v Irsku, že je roztomilý, myslí se tím, že je vychytralý a lstivý.

Sedím u Rockyho a piju pivo s touhle dívkou, která jako by sestoupila z filmového plátna, druhá Virginia Mayo. Vím, že mi všichni chlapi a chlapci u Rockyho závidí a že to bude stejné i na ulici, všichni se budou otáčet a divit se, co jsem zač, když jdu s nejkrásnější dívkou na NYU a na celém Manhattanu.

Po dvou hodinách musí jít do další hodiny. Chci jí nést knihy, jak to vídáme ve filmech, ale ona povídá: Ne, raději tady chvilku zůstaň, protože bychom mohli narazit na Boba a tomu by se nejspíš vůbec nelíbilo, kdyby mě viděl s někým, jako jsi ty. Směje se a připomíná mi, že je veliký, díky za pivo, uvidíme se příští týden ve škole a je pryč.

Její sklenička zůstala na stole a je na ní otisk růžové rtěnky. Přitisknu si ji ke svým rtům, abych ochutnal její chuť, a sním o tom, že jednoho dne budu líbat samotné rty. Tisknu si sklenici na tvář a napadne mi, že se líbá s fotbalistu, a v hlavě se mi zatáhne černými mraky. Proč by se mnou ale seděla u Rockyho, když je s ním napůl zasnoubená? Takhle to chodí v Americe? Když někoho milujete, předpokládá se, že jste mu věrný pořád. Když ho nemilujete, pak je v pořádku pít pivo u Rockyho s někým jiným. Jestliže se

181$

mnou šla k Rockymu, tak ho nemiluje a to mi zlepší náladu.

Nebo je to tak, že mě lituje kvůli irskému přízvuku a červeným očím? Domyslela si, že mi dělá potíže mluvit s děvčaty, pokud mě samy neosloví?

Po celé Americe jsou muži, kteří přijdou k děvčeti a řeknou Ahoj. Já bych to nedokázal. Především bych se cítil hloupě, kdybych měl říct Ahoj, protože jsem s tím nevyrostl. Nechci, aby věděly, že jsem nechodil na střední školu a nechci, aby věděly, že jsem vyrostl v irském slumu. Stydím se za svou minulost tak, že mi nezbývá, než o ní lhát.

Pan Calitri, lektor na anglickou kompozici, chce, abychom napsali esej o nějakém předmětu z našeho dětství, který pro nás měl nějaký význam, o něčem domácím, pokud možno.

V mém dětství není jediný předmět, o kterém bych chtěl někomu vyprávět. Nechtěl bych, aby pan Calitri ani nikdo jiný ve třídě věděl o záchodu ve slumu, který jsme měli dohromady se všemi rodinami v Roden Lane. Mohl bych si něco vymyslet, ale nenapadá mě nic z toho, o čem hovoří ostatní studenti, o rodinném autě, o tátově baseballové rukavici, o sáňkách, se kterými si tak užili, o staré ledničce, o kuchyňském stole, na kterém psali domácí úkoly. Jediné, co mě napadá, je postel, na které jsem spal se třemi bratry, a přestože se stydím, musím psát o ní. Kdybych si vymyslel něco hezkého a úctyhodného a nenapsal o posteli, musel bych si to vyčítat. Krom toho, pan Calitri bude jediný, kdo to bude číst, takže se nemusím bát.

182$

POSTEL

Když jsem vyrůstal v Limericku, musela jít matka do Společnosti svatého Vincenta z Pauly, jestli by jí nedali postel pro mě a pro mé bratry Malachyho, Michaela a Alphieho, který sotva chodil. Člověk u svatého Vincenta z Pauly řekl, že jí může dát poukázku do obchodu v Irishtownu, kde prodávají staré postele. Matka se ho zeptala, jestli bychom nemohli dostat novou postel, protože člověk nikdy neví, co z té staré může chytit. Mohou v ní být všechny možné nemoci.

Muž řekl, že žebráci si nemohou vybírat a že by máma neměla být tak úzkostlivá.

Ale ona se nevzdávala. Zeptala se, jestli by alespoň nebylo možné zjistit, jestli v té posteli někdo umřel. To přece nežádá tolik. Nechtělo by se jí v noci ležet ve vlastní posteli s pomyšlením, že její čtyři malí synkové spí na matraci, na které někdo umřel, možná někdo, kdo měl horečku nebo souchotiny.

Muž od svatého Vincenta z Pauly opáčil: Paninko, jestli nechcete tuhle postel, vraťte mi poukázku a já ji dám někomu, kdo nebude tak vybíravý.

Máma řekla: Ach ne, a šla domů pro Alphieho kočárek, abychom na něm mohli odvézt matraci, péra a rám postele. Muž v obchodě v Irishtownu chtěl, aby si vzala matraci, ze které lezly chlupy a která byla celá flekatá a potřísněná, ale

183$

matka řekla, že by na takové posteli nenechala spát ani krávu, a copak ten muž nemá jinou matraci támhle v koutě? Muž brblal, ale řekl: Dobrá, dobrá. Prokrista, tyhle dobročinné případy si začínají nějak vybírat, a zůstal stát za pultem a pozoroval nás, jak se s matrací táhneme ven.

Museli jsme tlačit kočárek tam a zpátky ulicemi Limericku, dohromady třikrát, s matrací a s jednotlivými částmi železné kostry, s hlavami postele, nohami, bočnicemi a s pérováním. Matka říkala, že je to největší ostuda jejího života a že by to nejraději dělala v noci. Muž řekl, že ho to její soužení mrzí, ale že zavírá přesně v šest a déle by nenechal otevřeno, ani kdyby si pro postel přišla Svatá rodina.

Tlačit kočárek bylo těžké, protože jedno kolečko bylo křivé a šlo šejdrem a navíc byl pod matrací zahrabaný Alphie a plakal po mamince.

Táta byl doma, vytáhl matraci nahoru a pomohl nám sestavit péra a rám postele dohromady. Samozřejmě že nám nepomáhal tlačit kočárek tři kilometry z Irishtownu, protože by se za takové divadlo styděl. Byl ze Severního Irska a tam nejspíš vozí postele domů jinak.

Na postel jsme museli dát staré kabáty, protože na prostěradla a přikrývky nám ve Společnosti svatého Vincenty z Pauly poukázku nedali. Máma zatopila v krbu, a když jsme se posadili kolem a pili čaj, řekla, že aspoň nebudeme spát na podlaze a jestli není Bůh dobrotivý.

Příští týden se pan Calitri posadí na kraj stolu na stupínku. Vytáhne eseje z tašky a povídá třídě: Není to špatná várka esejů, i když některé jsou trochu sentimentální. Ale je tady jeden, který bych rád přečetl, pokud to autorovi nebude vadit, „Postel”.

Dívá se na mě a zvedá obočí, jako by chtěl říct: Nebude vám to vadit? Nevím, co říct, ačkoli bych nejraději vykřikl: Ne, ne, neříkejte prosím vás světu, z čeho pocházím, ale už mi hoří tváře a jenom pokrčím rameny, jako že je mi to jedno.

184$

Čte „Postel”. Cítím, jak se na mě celá třída dívá a stydím se. Jsem rád, že v téhle třídě není Mike Smallová. V životě by už o mě pohledem nezavadila. Ve třídě jsou děvčata, která možná uvažují o tom, že by si ode mne měla odsednout. Chci jim říct, že ten příběh je smyšlený, ale pan Calitri teď stojí na stupínku a mluví o něm, a vysvětluje třídě, proč mu dal A, že můj styl je přímý a téma bohaté. Směje se, když říká bohaté. Víte, jak to myslím, říká. Povídá mi, že bych měl pokračovat v objevování své bohaté minulosti, a zase se usmívá. Nevím, o čem to mluví. Vyčítám si, že jsem kdy o té posteli psal, a bojím se, že mě všichni budou litovat a chovat se ke mně, jako kdybych byl sociální případ. Příště až budu muset psát anglickou kompozici, ubytuji rodinu do pěkného domu na předměstí a z táty udělám listonoše pod penzí.

Na konci hodiny na mě studenti kývají a usmívají se a mě napadá, že už mě možná litují.

Mike Smallová byla z jiného světa, i se svým fotbalistou. Pocházeli oba z různých částí Ameriky, ale oba byli teenageři a všude to bylo stejné. V sobotu večer chodili na rande, přičemž chlapec musel přijít pro dívku do domu a ona ovšem nikdy nečekala u dveří, protože to by vypadalo, že je moc netrpělivá, a kdyby se to o ní lidé dozvěděli, zůstala by v sobotu večer sama do nejdelší smrti. Chlapec musel čekat v obýváku s tichým otcem, který vykukoval nesouhlasně zpoza novin, protože věděl, co sám za mlada na rande dělal, a znepokojeně přemýšlel o tom, co asi dcerušku čeká. Matka musela do všeho šťourat a vyptávala se, na co půjdou do kina a v kolik se vrátí domů, protože její dcera je slušné děvče, které musí mít dostatek spánku, aby se jí hezky leskla pleť, když jde zítra ráno na mši. V kině se drželi za ruce a když měl chlapec štěstí, ukradl polibek, přičemž se mohl náhodou otřít o dívčina ňadra. Když k něčemu takovému došlo, přísně si ho změřila a to znamenalo, že tělo je rezervováno pro líbánky. Po kině si koupili v bufetu hamburger a koktejl společně s ostatními holkami a kluky z gymplu, klu

185$

ci měli vojenský zástřih, děvčata sukně a podkolenky. Zpívali u jukeboxu a děvčata výskala nadšením z Frankieho Sinatry. Když se dívce chlapec líbil, mohla mu povolit dlouhý polibek ve dveřích, možná i průnik jazyka do pusy, ale když se s jazykem pokoušel zůstat uvnitř, ucukla a řekla mu dobrou noc, bylo to prima, děkuji, a to bylo dalším připomenutím toho, že tělo je rezervováno pro líbánky.

Některé dívky nechali chlapce, aby je osahával a líbal, ale víc nedovolily, a těm se říkalo devadesátiprocentky. Devadesátiprocentky ještě měly šanci, ale dívky, které jednou povolily, měly takovou pověst, že by si je nikdo ve městě nevzal, a časem se zapakovaly a odjely do New Yorku, kde všichni dělají všechno.

Tohle jsem vídával ve filmech, nebo jsem to slyšel od vojáků v armádě, kteří byli ze všech částí země. Když jste měli auto a dívka souhlasila, že s vámi pojede do motokina, věděli jste, že očekává něco víc než jenom popcorn a to, co se děje na plátně. To pak nemělo smysl chtít jenom polibek. Ten jste mohli mít v běžném kině. V motokině, jste se mohli jazykem dostat do pusy a položit ruku na ňadro, a když vám dovolila dostat se až na bradavku, jé, tak jste měli vyhráno. Bradavka byla klíčem, který otevíral rozkrok, a když s vámi nebyl jiný pár, šup na zadní sedadlo, a koho zajímá nějaký pitomý film?

Vojáci vyprávěli o zajímavých večerech, kdy už třeba člověk holku dostal, ale kamarád na zadním sedadle tu svou ne a ona seděla a čučela na film, nebo to zas bylo naopak, že kámoš do toho bušil a vy jste seděli celí zoufalí a kalhoty vám málem explodovali. Někdy už byl kámoš se svojí hol-kou hotový a ona pak podržela ještě vám, a to je potom hotová báseň, ty vole, protože nejenom že si vrzneš, ale ta, co tě odmítla, sedí s kamenným výrazem a předstírá, že se dívá na film, ale ve skutečnosti vás vzadu poslouchá a někdy to už nemůže vydržet a vleze na tebe a ty najednou vězíš mezi dvěma ženskými na zadním sedadle. Ty vole.

Chlapi na vojně říkali, že k holkám, které vám podržely, netřeba mít nejmenší úctu a k devadesátiprocentkám úctu

186$

pouze malou. Ovšem k takové, která nepodlehne, sedí a sleduje film, musíš mít úctu naprostou. To je dívka čistá, nepoškozené zboží, a s takovou si má člověk pořídit děti. Když si vezmeš holku, která se tahala s každým, jak si pak můžeš být jistý, kdo je opravdovým otcem tvých dětí?

Vím, že jestli Mike Smallová někdy byla v motokině, tak tam určitě jenom seděla a dívala se na film. Pomyšlení že ne by bylo příliš bolestivé, a už tak mě bolí, když pomyslím na to, jak ji fotbalista líbá u dveří a uvnitř čeká táta.

Jeptišky mi říkají, že paní Kleinová už z pití přichází o rozum, a chudáka Michaela, co z něj zbylo, zanedbává. Odstěhují je oba tam, kde o ně bude postaráno, do katolického domova, ale bude lepší o Michaelovi nikomu nic neříkat, aby si na něho nechtěla dělat nárok nějaká židovská organizace. Sestra Mary Thomasová nic proti Židům nemá, ale nerada by přišla o tak vzácnou duši, jakou má Michael.

Jeden z nájemníků Mary O’Brienové odjel zpátky do Irska, aby se usadil na otcových pěti akrech a oženil se s domácím děvčetem. Za osmnáct dolarů týdně se mohu nastěhovat do jeho postele a ráno si vzít z ledničky, co budu chtít. Ostatní irští nájemníci pracují v docích a ve skladištích a nosí domů konzervované ovoce, nebo láhve rumu a whiskey z beden, které jim náhodou upadnou, když je vykládají z lodi. Mary říká, jestli není báječné, že když se jí něčeho zachce, upadne druhý den bedna, ve které to je, náhodou na molo. Často se v neděli ráno ani neobtěžujeme vařit snídani, medíme si v kuchyni s ananasovými řezy v hustém sirupu a zapíjíme to sklenkou rumu. Mary nám připomíná, že bychom měli jít na mši, ale nám je doma s ananasem a rumem dobře, a za chvilku už Timmy Coyne volá, ať si zazpíváme, třebaže je neděle ráno. Pracuje v obchodních mrazírnách a v pátek večer nosívá domů veliké kusy hovězího. Je z nás jediný, kdo chodí na mši, ale vrací se pro jistotu co nejdřív na ananas s rumem, který nikdy dlouho nevydrží.

187$

Frankie a Danny Lennonovi jsou dvojčata, IroAmeričané. Frankie bydlí v jiném bytě a Danny je nájemníkem u Mary. Jejich otec John žije na ulici, toulá se s pintou vína v hnědém papírovém sáčku a uklízí u Mary v bytě za to, že ho nechá osprchovat, dá mu sendvič a pát frťánků. Jeho synové se smějí a zpívají: „Ó, mein Papá, tohle ti nikdo nespapá.”

Frankie s Dannym jsou posluchači City College, což je jedna z nejlepších škol v zemi, a zdarma. Studují účetnictví, ale nejvíc je baví přednášky z literatury. Frankie vypráví o tom, jak viděl v metru dívku, která četla Portrét umělce jako mladého muže od Jamese Joyceho, a byl celý žhavý, aby si k ní sedl a povídal si s ní o Joyceovi. Celou cestu ze 34. na 181. ulici si přisedal blíž a blíž, ale neměl odvahu ji oslovit a pokaždé mu místo někdo zasedl. Konečně, když souprava vjela na 181. ulici, naklonil se k ní a řekl: Skvělá kniha, co? a ona sebou cukla a vykřikla. Chtěl se jí omluvit, ale dveře se zavíraly, on stál na nástupišti a lidé z vlaku na něj zírali.

Milují jazz a jsou jako dva blázniví profesoři, když v obýváku vyměňují desky v gramofonu, luskají prsty do rytmu a vypravují mi všechno o těch velikých muzikantech na téhle desce Bennyho Goodmana, o Gene Krupovi, Harry Jamesovi, Lionelu Hamptonovi a o samotném Bennym. Říkají mi, že tohle byl největší jazzový koncert všech dob a že to bylo poprvé, co byl černoch připuštěn na pódium v Camegie Hall. A teď poslouchej, poslouchej Lionela Hamptona, to sametové hlazení a klouzání, slyšíš to, a nastupuje Benny, poslouchej, a tady je Harry, vypálí jen pár tónů, aby oznámil, koukejte, letím, letím. A Křupa jede bap bap bap du bap, ruce, nohy jedou, zpívej, zpívej, zpívej, a celá ta zatracená kapela začne divočit, ty vole, to je divočina, a to obecenstvo, poslouchej ty diváky, ti jsou úplně mimo, vole, ti úplně šílej.

Hrají Counta Basieho, taktují prstem a smějí se, když Count vytlouká tyhlety single notes, a když hrají Duka Ellingtona, lítají po pokoji, luskají prsty a zastaví se, jen aby mi řekli, slyšíš to, slyšíš to, tohle si poslechni, a já poslouchám, protože takhle jsem nikdy předtím neposlouchal, a slyším teď to,

188$

co jsem předtím nikdy neslyšel, a musím se smát s Lennony, když muzikanti vezmou nějakou melodii, obrátí ji naruby a zase zpátky, jako kdyby říkali, hele, my jsme si tu vaši písničku jenom na chvilku půjčili a zahráli po svém, ale nemějte strach, tady ji máte zpátky a můžete si ji broukat, zlatíčka, můžete si ji zpívat po staru, chlapi.

Irští nájemníci namítají, že to není nic jiného než randál. Paddy Arthur McGovem říká: Dyk vy vůbec nejste žádný Irčani s touhletou kočičinou. Co kdybyste na ten kolotoč dali nějakou irskou písničku? Co takhle nějaký irský taneční melodie?

Lennoni se smějí a říkají, že už je to dávno, co jejich otec opustil rašeliniště. Danny povídá: Tohle je Amerika, chlapi, Tohle je muzika. Ale Paddy Arthur vytáhne Duka Ellingtona z gramofonu a dá tam Tara Ceilidhe Band Franka Leeho, načež sedíme kolem dokola v obýváku, posloucháme, lehounce poklepáváme do rytmu a ve tváři se nám nehne ani sval. Lennonové se zasmějí a jdou ven.

(29)

Sestra Mary Thomasová si nějak zjistila moji novou adresu a vzkázala mi, že by bylo moc hezké, kdybych se zastavil a rozloučil se s paní Kleinovou a Michaelem, co z něj zbylo, a vyzvednul si dvě knihy, které jsem zapomněl pod postelí. Před domem stojí sanitka a sestra Mary Thomasová povídá nahoře paní Kleinové, aby si nasadila paruku, ne, rabína mít nemůže, tam, kam ji vezou žádní rabíni nejsou, a měla by raději pokleknout, odříkat růženec a prosit za odpuštění, a dole na chodbě konejší sestra Beatrice Michaela, co z něj zbylo, a říká mu, že nastává úsvit nového, jasnějšího dne, že tam, kam ho vezou, budou ptáčkové, kytičky a stromy a náš Pán, který vstal z mrtvých. Sestra Mary Thomasová volá přes chodbu: Sestro, ztrácíš čas. Nerozumí ti ani slovo. Ale sestra Beatrice jí odpoví: To neva

189$

dí, sestro. Je to dítě Hospodinovo, židovské dítě našeho Hospodina, sestro.

On není Žid, sestro.

Copak to vadí, sestro? Copak to vadí?

Vadí, sestro, a radím ti, aby ses poradila se svým zpovědníkem.

Ano, sestro, poradím se. A sestra Beatrice jde se svými slovy povzbuzení a útěchy a se svými žalmy za Michaelem, co z něj zbylo, který může být Žid a nemusí.

Sestra Mary Thomasová povídá: Ach, málem jsem zapomněla na vaše knihy. Jsou pod postelí.

Podá mi knihy a otírá si dlaně o sebe, jako by si je myla. Copak nevíte, povídá, že Anatole France je na indexu katolické církve a D. H. Lawrence byl naprosto zhýralý Angličan, který teď sténá v hlubinách pekelných, Hospodin nechť nás všechny spasí? Jestli tohle čtete na Newyorské univerzitě, tak mám strach o vaši duši a zapálím za vás svíčku.

Ne, sestro, já si čtu Ostrov tučňáků sám pro sebe a na semináři probíráme Ženy milující.

Obrátí oči v sloup. Ach, ta arogance mládí. Upřímně lituji vaši matku.

Dole ve dveřích se objeví dva muži v bílých pláštích s nosítky a jdou přes chodbu pro Michaela, co z něj zbylo. Když je uvidí paní Kleinová, volá. Rabi, rabi, pomoz mi v mé hodině, a sestra Mary Thomasová ji znovu usadí do židle. Vlečou se zpátky chodbou, muži v bílém, s Michaelem, co z něj zbylo, na nosítkách, a sestra Beatrice mu hladí hlavu, která vypadá jako lebka. Alana, alana, říká s irským přízvukem, z tebe už opravdu nic nezbývá. Ale teď spatříš nebe a oblaka na něm. Jede s ním dolů výtahem a já bych už chtěl jet taky, abych se zbavil sestry Mary Thomasové a jejích poznámek ohledně stavu mé duše a hrozných věcí, které čtu, ale musím se rozloučit s paní Kleinovou, která už je oblečená, na hlavě má paruku a klobouk. Uchopí mě za ruku: Postaráš se o Michaela, co z něj zbylo, viď, že ano, Eddie?

190$

Eddie. Ucítím prudkou bolest u srdce z toho všeho a ze strašné vzpomínky na Rappaporta a prádelnu v Dachau, a přemýšlím, jestli ještě někdy na tomhle světě poznám něco jiného než temnotu. Setkám se někdy s tím, co sestra Beatrice slibovala Michaelovi, co z něj zbylo, s ptáčky, kytičkami, stromy a se vzkříšeným Pánem?

To, co jsem se naučil na vojně, mi teď na NYU přijde vhod. Nikdy se nehlaš, nikdy neříkej, jak se jmenuješ, nikdy se dobrovolně nevnucuj. Osmnáctiletí studenti, kteří zrovna ukončili střední školu, se pravidelně hlásí a říkají před třídou a učiteli, co si myslí. Když se profesoři podívají přímo na mě a něco se zeptají, nikdy svou odpověď nedokončím, protože pokaždé řeknou: Ajajaj, nemáte vy irský přízvuk? Potom už nemám chvilku klidu. Vždycky, když přijde řeč na nějakého irského autora nebo něco irského, všichni se obrátí na mě, jako kdybych byl ta pravá autorita. Dokonce i profesoři jakoby si mysleli, že vím o irské literatuře a historii všechno. Když povídají něco o Joyceovi nebo Yeatsovi, dívají se na mě, jako kdybych já byl expert, jako kdybych měl přikývnout a potvrdit, co říkají. Přikyvuji pořád, protože nevím, co jiného mám dělat. Kdybych snad pochybovačně nebo nesouhlasně zavrtěl hlavou, mohli by profesoři začít svými otázkami vrtat do hloubky a odhalili by moji neznalost přede všemi, zvláště před děvčaty.

S katolictvím je to to samé. Když odpovídám na otázku, slyší můj přízvuk, a to znamená, že jsem katolík připravený bránit Matku církev do poslední kapky krve. Někteří profesoři si ze mne rádi utahují a dělají si legraci z panenského početí, z Nejsvětější trojice, z celibátu svatého Josefa, z in-kvizice i z irského lidu sužovaného kněžími. Když takhle mluví, nevím, co říct, protože oni mají moc mi dát horší známky a zničit mi prospěch, a já budu mít po svém americkém snu, což mě může zahnat do náruče Alberta Camuse a denně se pak budu muset rozhodovat, jestli nemám spáchat sebevraždu. Bojím se profesorů a špatných známek a to

191$

ho, že mě mohou ztrapnit před ostatními studenty, hlavně před děvčaty.

Rád bych se v těch hodinách postavil a oznámil světu, že už mě zmáhá být Irem a katolíkem nebo čímkoli jiným, že pracuji ve dne v noci, abych se uživil, snažím se číst knihy do školy a usínám v knihovně, lopotím se s psaním prací do seminářů s poznámkami pod čarou a bibliografií na stroji, který mě zrazuje s písmeny a a j, takže se musím vracet a přepisovat celé stránky, protože není možné se písmenům a a j vyhnout, usínám v metru, budím se na konečné, a je mi pak trapně, když se musím ptát, kde to jsem, protože ani nevím, co je to za čtvrť.

Kdybych neměl červené oči a irský přízvuk, mohl bych být čistým Američanem a nemusel bych se pořád vyrovnávat s tím, jak mě profesoři mučí s Yeatsem a Joycem a s irskou literární renesancí, a s tím, jak jsou Irové chytří a vtipní a jaká je to krásně zelená země, ačkoli sužovaná kněžími a chudobou, s obyvatelstvem, které nejspíš zmizí z povrchu zemského díky puritánské pohlavní represi, a co na to řeknete, pane McCourte?

Myslím, že máte pravdu, pane profesore.

Ó, tak on myslí, že mám pravdu. A co vy si o tom myslíte, pane Katzi?

Já myslím, že je to tak, pane profesore. Já moc Irů neznám.

Dámy a pánové, musíte uvážit, co tady pan McCourt a pan Katz řekli. Střetává se nám tady keltský a hebrejský živel a obě strany jsou ochotny se přizpůsobit a uzavřít kompromis. Mám pravdu, pane McCourte, pane Katzi?

Oba přikývneme a já si vzpomenu na to, co říkávala máma. Když přikývneš, je to stejné, jako když mrkneš na slepého koně. Rád bych to profesorovi řekl, ale nemohu riskovat, že se ho dotknu, protože má v kompetenci zatrhnout mi můj americký sen a ještě mě zesměšnit před třídou, hlavně před děvčaty.

V pondělí a ve středu ráno nám v podzimním semestru přednáší anglickou literaturu v Anglii profesorka Middle—

192$

brooková. Dojde na stupínek, posadí se, položí si těžké knihy na katedru, čte z nich, komentuje, a na nás se podívá, jenom když občas položí otázku. Začne s Boewulfem a končí Johnem Miltonem, jenž, jak říká, je vznešený, dnes trochu opomíjený, ale jeho čas přijde, jeho čas přijde. Studenti si čtou noviny, luští křížovky, posílají si psaníčka a učí se na další hodinu. Po celonoční šichtě v různých zaměstnáních mi dělá potíže zůstat vzhůru, a když se mě na něco zeptá, strčí do mě Brian McPhillips loktem, zašeptá otázku a odpověď a já to na ni vykoktám. Občas něco nad učebnicí zabrblá a já vím, že jsem vedle, a to se na konci semestru projeví známkou C.

Vím, že si céčko zasloužím, když chodím pořád pozdě nebo vůbec a usínám při vyučování, a rád bych paní profesorce řekl, jak se cítím provinilý, a že kdyby mě nechala propadnout, nemohl bych jí to vyčítat. Rád bych jí vysvětlil, že přestože nejsem vzorný student, měla by mě vidět s učebnicí anglické literatury, jak zaníceně ji čtu v knihovně NYU, v metru, dokonce na molu v přístavu a na rampě ve skladišti o polední přestávce. Měla by vědět, že jsem pravděpodobně jediný student na světě, který se kdy dostal do maléru kvůli knize o literatuře s chlapy na rampě skladiště. Chlapi si ze mě utahují: Koukejte na študenta. Nejsme mu dost dobrý, aby se s náma bavil, co? A když jim vysvětluji zvláštnosti anglosaského jazyka, říkají mi, že mám v hlavě sračky, že to vůbec žádná angličtina není a koho si, kurva, myslíš, že budeš oblbovat, mladej? Na vysokou možná nechodili, říkají, ale nenechají si házet písek do očí od ňákýho nedomrlýho sráče, kterej zrovna vystoupil z lodi z Irska a kterej jim povídá, že takhle vypadala angličtina, když každý vidí, že na celý tý blbý stránce není jediný slovo anglicky.

Po téhle scéně se se mnou přestanou bavit a předák na rampě mě přeloží dovnitř k obsluze výtahu, aby na mě nemohli zkoušet svoje triky, jako když třeba upustí náklad a mně to vytrhne paže z kloubů, nebo když na mě najíždějí vysokozdvižným vozíkem a předstírají, že mě chtějí zajet.

193$

Rád bych paní profesorce řekl, jak si spisovatelů a básníků v učebnici vážím a jak přemítám, se kterým z nich bych si chtěl zajít na pintu do hospody v Greenwich Village, a že tím, který z nich vyčnívá, je Chaucer. Tomu bych koupil pivo kdykoli, abych mohl poslouchat jeho příběhy o canterburských poutnících. Rád bych paní profesorce řekl, jak moc se mi líbí kázání Johna Donna a jak rád bych mu koupil pintu, jenomže to byl protestantský kněz a není o něm známo, že by sedával v tavernách a lámal do sebe pivo.

O tomhle mluvit nemůžu, protože přihlásit se a říci, že něco milujete, je nebezpečné. Profesor se na vás podívá s útrpným úsměvem, studenti si toho všimnou a útrpný úsměv putuje přes celou třídu, až se cítíte tak hloupě, že zčervenáte, a slibujete si, že už nic ve škole milovat nebudete a všechno si necháte pro sebe. Tohle můžu říct leda Brianovi McPhillipsovi, který sedí vedle mne, ale někdo v lavici před námi se otočí a povídá: Nejsme tak trochu paranoidní?

Paranoidní. To je další slovo, které si musím vyhledat, protože ho na NYU každý používá. Podle toho, jak se na mě tenhle student podívá s levým obočím zvednutým málem až k vlasům, se mohu jen dohadovat, že mě obviňuje z omezenosti, a nemá smysl se pokoušet mu odpovědět, dokud nezjistím, co to slovo znamená. Brian McPhillips určitě ví, co to slovo znamená, ale je zrovna zaneprázdněn, protože mluví s Joyce Timpanelliovou po své levici. Dívají se pořád jeden na druhého a usmívají se. To znamená, že spolu něco mají, a já je nemohu otravovat se slovem paranoidní. Měl bych si nosit slovník a pokaždé, když na mě někdo vytasí cizí slovo, našel bych si ho hned na místě a vypálil na něj tak chytrou odpověď, až by mu to povytažené obočí spadlo.

Nebo bych mohl nasadit mlčení, to jsem se naučil na vojně, a starat se o své, což je nejlepší, protože lidé, kteří trápí jiné cizími slovy, nemají rádi, když si někdo hledí svého.

Na Úvodu do filosofie vedle mne sedí Andy Peters a říká mi o práci v bance, v Manufactureťs Trust Company dole

194$

na Broad Street. Shánějí lidi na zpracovávání žádostí o osobní půjčku a mohl bych si vybrat směnu od čtyř do půlnoci, nebo od půlnoci do osmi do rána. Nejlepší na té práci je, říká, že jak máš hotovo, můžeš jít domů, a nikdo nepracuje celých osm hodin.

Musím podstoupit test ze psaní na stroji, ale s tím nemám nejmenší potíže, když mi na vojně sebrali psa a udělali ze mě rotního písaře. V bance říkají: Oukej, můžu dělat ve směně od čtyř do půlnoci, takže dopoledne mohu chodit do školy a v noci spát. Ve středu a v pátek školu nemám, takže si ještě přivydělávám ve skladech a v docích, abych měl něco stranou, až se bratr Michael vrátí od letectva a máma přestane dostávat přídavky od armády. Středeční a páteční peníze jí dávám na zvláštní účet, a až přijde čas, nebude muset chodit pro jídlo a pro boty do Společnosti svatého Vincenta z Pauly.

V bance je nás v jedné směně sedm žen a čtyři muži a všechno, co musíme dělat, je vzít si hromadu žádostí o osobní půjčku a rozesílat žadatelům dopisy, že jim byla půjčka přiznána, nebo zamítnuta. O přestávce na kávu mi Andy Peters říká, že když uvidím žádost od přítele, která byla zamítnuta, můžu ji změnit a půjčku povolit. Úředníci v denní směně používají určitý kód a on mi ukáže, jak se dá změnit.

Noc co noc přečteme stovky žádostí o půjčku. Lidé žádají o půjčku na novorozené dítě, na dovolenou, na auto, na nábytek, na splácení dluhů, na náklady nemocničního léčení, na vybavení bytu. Někdy je k žádosti připojen dopis, a když je zajímavý, přestaneme všichni psát a čteme si ho dokola. Přicházejí dopisy, ze kterých se ženy rozpláčou a mužům se chce plakat taky. Děti umřely, jsou s tím náklady, a mohla by banka pomoci? Manžel utekl a žadatelka neví, co má dělat, na koho se obrátit. V životě nepracovala, jak by taky mohla, když se stará o děti, a potřebuje tři sta dolarů, než se vyhrabe z nejhoršího a najde si práci a lacinou paní na hlídání.

Jeden muž slibuje, že když mu banka půjčí pět set dolarů, mohou si od něj brát do konce života pintu krve měsíčně

195$

a rozhodně na tom neprodělají, protože má vzácnou krevní skupinu, již momentálně nehodlá prozradit, ale když mu v bance pomůžou, budou dostávat krev, která má cenu zlata a je tou nejlepší zárukou na světě.

Muž s krví byl odmítnut a Andy s tím nic nedělá, ale změní kód u zoufalé ženy se třemi dětmi, kterou odmítli, protože neměla ručení. Andy říká: Nepochopím, jak můžou dát půjčku lidem, kteří se chtějí válet na písku na pitomé pláži v Jersey, a pak odmítnou ženu se třemi dětmi, která se sotva drží při životě. Takhle, kamaráde, začínají revoluce.

Každou noc změní několik žádostí, aby dokázal, co je to v bance za voly. Říká, že ví, jak to chodí přes den, když ti hajzlové, kteří rozhodují o půjčkách, probírají žádosti. Harlemská adresa? Negr? Body dolů. Portoričan? No to je ještě horší. Říká mi, že v New Yorku jsou tucty Portorikánců, kteří si myslí, že dostali půjčku díky své dobré pověsti, ale ve skutečnosti za to mohou být vděční Andymu Petersovi, kterému se jich zželelo. Říká, že v porťáckých čtvrtích je to událost, když vylezou o víkendu z baráku a začnou leštit auto. Vůbec nikam třeba nejedou, ale podstatné je vypulírovat auto. Staří chlapi sedí na schůdcích před domem, sledují ty, co leští auta, a pijou z litrových lahví cervezu, pivo, ze sklípků zvaných bodegas, z rádia vytrubuje Tito Puentes a staří chlapi mlsně hodnotí holky, které si natřásají zadky na chodníku, to je život, vole, to je pravý život a co víc bys chtěl?

Andy mluví o Portorikáncích pořád. Říká, že jsou to jediní lidé, kteří v tomhle zatraceným městě stažených prdelí dovedou žít, a že je to tragédie, že se Španělé neplavili po Hudsonu místo těch zatracených Holandanů a zatracených Anglánů. Měli bychom siesty, měli bychom barvu. Nebyli by tady tihle šediví tucťáci ve flanelových hadrech. Kdyby bylo po jeho, dostal by každý Portorikánec, který žádá o půjčku na auto, peníze, aby si všichni mohli leštit auta, pít pivo z hnědých papírových sáčků, poslouchat Tita a flirtovat s holkama, které si natřásají zadky na chodníku a nosí průhledné venkovské blůzičky s medailonkem Je

196$

žíška ve štěrbině mezi ňadry, a nestálo by za to, žít v takovém městě?

Ženské v kanceláři se smějí, když Andyho poslouchají, ale říkají mu, ať raději mlčí, protože chtějí být brzo hotové s prací a vypadnout. Doma na ně čekají děti a manžel.

Když skončíme dřív, jdeme na pivo a on mi vypráví, proč studuje v jedenatřiceti filosofii na New York University. Byl ve válce, ne v Koreji, v té velké v Evropě, ale musí teď dělat v noci v téhle zatracené bance, protože ho propustili z armády za trestný čin na jaře devatenáct set čtyřicet pět, těsně před koncem války, a není to k nasrání?

Sral zrovna, tak to bylo, pěkně v klidu ve francouzském zákopu, utřel se a chtěl si právě zapnout kalhoty, když kdo se to sem nežene jako pitomej poručík s desátníkem, a poručík nevěděl nic lepšího, než obvinit Andyho z aktu proti přirozenosti s ovcí, která stála o kousek dál. Andy přiznává, že poručík měl do jisté míry právo vyvodit si takový mylný závěr, protože těsně předtím, než si Andy natáhl kalhoty, mu zrovna stál, což mu bránilo si řečené kalhoty natáhnout, a přestože nenáviděl všechno, co se jen trochu podobá lampasákovi, měl pocit, že by se mu to snad dalo vysvětlit.

No, pane poručíku, ať už jsem tu ovci ošukal nebo ne, zajímavý je spíš váš dychtivý zájem o mě a můj vztah k té ovci. Je válka, pane poručíku. Přišel jsem se sem vysrat do francouzského zákopu a tady stojí ovce v rovině pohledu a mně je devatenáct, ženskou jsem neopřel od maturity a ovce, zejména francouzské, vypadají velice svůdně, a jestli jsem snad vypadal, jako že na tu ovci chci vlézt, tak jste se nemýlil, pane poručíku. Chtěl jsem, ale neudělal jsem to. Vy jste mi s desátníkem přerušili krásný vztah. Myslel jsem, že se poručík začne smát, ale místo toho mi řekl, že jsem zatracený lhář, že se na mně ovce podepsaly. Rád bych, aby se na mně ovce podepsaly. Snil jsem o ovcích, ale k ničemu nedošlo, a to, co říkal, bylo tak nespravedlivé, že jsem do něho strčil, nepraštil jsem ho, jenom strčil, a vzápětí mi do ksichtu mířila artilerie všech kalibrů, pistole, karabiny, pušky Ml,

197$

a než jsem se nadál, stál jsem před válečným soudem, kde mě hájil opilý kapitán, který mi soukromě řekl, že jsem nechutný mrdač ovcí a že lituje, že nestojí na opačné straně jako žalobce, protože jeho táta byl Bask z Montany, kde si lidé svých ovcí váží, a já dodneška nevím, jestli jsem šel na půl roku do basy za napadení důstojníka, nebo za šukání ovce. Nakonec z toho bylo propuštění z armády za zavrženíhodný čin, a když se ti něco takového stane, tak můžeš jít rovnou studovat filosofii na NYU.

(30)

Kvůli panu Calitrimu teď musím smolit do sešitu vzpomínky na Limerick. Píšu seznamy ulic, učitelů, kněží, sousedů, přátel a obchodů.

Po eseji s postelí jsem nabyl přesvědčení, že se na mě studenti v Calitriho třídě dívají jinak. Děvčata si nejspíš říkají, že by nemohla chodit s někým, kdo prožil život v posteli, ve které možná někdo umřel. Potom mi Mike Smallová povídá, že o tom eseji slyšela, že prý z něj byla spousta lidí dojatá, chlapci i děvčata. Nechtěl jsem, aby věděla, z jakého prostředí pocházím, ale ona že si chce esej přečíst a když si ho přečte, zvlhnou jí oči. Ach, to jsem nevěděla. Ach, to muselo být hrozné. Připomíná jí to Dickense, ačkoli mi není jasné proč, když v Dickensovi všechno končí šťastně. Bez ohledu na to, jaká neštěstí jeho hrdiny potkají, nakonec se vždycky koupají v bahatství a za dveřmi stojí tajemní cizinci, aby jim řekli, že jsou dlouho ztracení synové vévody ze Sussexu.

Tohle ovšem Mike Smallové neřeknu, protože by si mohla myslet, že se s ní chci hádat. Mohla by se otočit na podpatku a odejít zpátky za Bobem fotbalistou.

Teď po nás chce pan Calitri, abychom napsali rodinný esej, ve kterém se odráží nepřízeň osudu, temný moment, neúspěch, a přestože se nechci do minulosti vracet, je tu něco, co se přihodilo mámě a co si žádá, aby bylo napsáno.

198$

POZEMEK

Když vypukla válka a potraviny v Irsku byly na lístky, nabídla vláda chudým rodinám půdu na polích za Limerickem. Každá rodina mohla dostat šestnáctinu akru, vyčistit ji a pěstovat tam zeleninu, jakou chce.

Otec zažádal o pozemek u silnice v Rosbrien a vláda mu zapůjčila rýč a vidle k obdělávání. Vzal s sebou bratra Malachyho a mě, abychom mu pomohli. Když bratr Michael uviděl rýč, brečel a chtěl jít taky, ale byly mu teprve čtyři roky a překážel by nám. Táta mu řekl: Pšš, a že mu doneseme ostružiny, až se z Rosbrien vrátíme.

Řekl jsem tátovi, že rýč ponesu, a brzy jsem toho litoval, protože z Limericku je to do Rosbrien několik mil. Malachy vyšel s vidlemi, ale otec mu je brzo sebral, kvůli tomu, jak s nimi mával a málem jimi vypíchl lidem oči. Malachy brečel, až mu otec řekl, že ho nechá nést rýč celou cestu nazpátek. Brácha na vidle brzy zapomněl, když uviděl psa, který byl ochoten se honit celé míle za klackem, až se zpěnil a unavil, lehl si na silnici s klackem mezi packami a koukal na nás, a my ho tam museli nechat.

Když táta uviděl pozemek, zakroutil hlavou. Balvany, řekl, balvany a kamení. A celý den jsme jenom vršili hromadu u zídky podél cesty. Táta vyrýval kameny rýčem, a přestože mně bylo teprve devět let, všiml jsem si dvou mužů na vedlejších pozemcích, kteří se bavili, pozorovali ho a potu—

199$

telně se smáli. Zeptal jsem se táty proč, a on se sám krátce zasmál a řekl: Chlapi z Limericku dostávají černozem a chlap ze severu dostane kamenité políčko.

Pracovali jsme až do soumraku a byli jsme hlady tak slabí, že už jsme neuzvedli jediný kámen. Vůbec nám nevadilo, že táta nesl vidle a rýč zpátky, jenom jsme chtěli, aby nesl i nás. Řekl nám, že jsme velcí chlapci, dobří pracovníci, že na nás máma bude hrdá, že dostaneme čaj s opečeným chlebem, a pochodoval dál svým dlouhým krokem, až najednou, když jsme byli napůl cesty domů, zastavil. Váš bratr Michael, řekl. Slíbili jsme mu ostružiny. Budeme se muset vrátit po cestě do houští.

Bránili jsme se s Malachym zuby nehty, že jsme unavení, že už neujdeme ani krok, až nám otec řekl, ať jdeme domů, že půjde natrhat ostružiny sám. Zeptal jsem se ho, proč nemůže ostružiny nasbírat zítra, a on řekl, že je slíbil Michaelovi dneska, ne zítra, a odkráčel s rýčem a vidlemi přes rameno.

Když nás Michael uviděl, začal brečet: Ostružiny, ostružiny. Přestal, až když jsme mu řekli, že mu je táta trhá u cesty v Rosbrien, tak ať přestane brečet a nechá nás, abychom si snědli chleba a vypili čaj.

Dokázali bychom sníst celý bochník sami dva, ale máma řekla: Nechte taky něco pro tátu. Začala kroutit hlavou. Co ho to popadlo, táhnout se takovou cestu zpátky pro ostružiny. Pak pohlédla na Michaela, jak tam stál ve dveřích a vyhlížel uličkou, jestli tátu nezahlédne, a už kroutila hlavou o něco pomaleji.

Za chvíli Michael tátu spatřil, vyběhl do uličky a volal: Tati, tati, neseš ostružiny? Zaslechli jsme tátu, jak říká: Hned, hned, Michaele, hned je dostaneš.

Opřel rýč s vidlemi do kouta a vysypal z kapes na stůl ostružiny. Ostružiny, které přinesl, byly velké, černé a šťavnaté ostružiny, které rostou vysoko a na zadní straně křoví mimo dosah dětí, ostružiny, které natrhal v Rosbrien. Začaly se mi sbíhat sliny a zeptal jsem se mámy, jestli si můžu vzít ostružinu, a ona řekla: Zeptej se Michaela, jsou jeho.

200$

Nemusel jsem se ho ptát. Podal mi největší ostružinu, tu nejšťavnatější, a jednu podal i Malachymu. Nabídl ostružiny i mámě a tátovi, ale oni řekli, že ne, že děkují, že jsou to jeho ostru-žiny. Nabídl nám s Malachym každému další ostružinu a my jsme si vzali. Pomyslel jsem si, že kdybych já měl takové ostružiny, nechal bych si je všechny pro sebe, ale Michael byl jiný a třeba nevěděl, co s nimi, protože mu byly teprve čtyři roky.

Chodili jsme potom na políčko každý den kromě neděle a vyčistili jsme ho od balvanů a kamení, až jsme se dostali na půdu a pomohli tátovi zasadit brambory, mrkev a zelí. Někdy jsme ho nechali samotného, toulali se po cestě, sbírali ostružiny a snědli jich tolik, že jsme dostali průjem.

Táta říkal, že už brzy sklidíme úrodu, ale on už to dělat nebude. V Limericku nebyla práce a Angličani sháněli lidi, aby pracovali v jejich zbrojních továrnách. Bylo to pro něj smutné pomyšlení, že bude pracovat pro Angličany po tom všem, co nám udělali, ale peníze byly lákavé, a jestliže do války vstoupili Američani, musí být spravedlivá.

Odjel do Anglie se stovkami dalších mužů a žen. Většina z nich posílala peníze domů, ale on je utratil po hospodách v Coventry a na rodinu zapomněl. Máma si musela půjčovat od vlastní matky a kupovat jídlo na dluh v obchodě Kathleen O’Connellové. Říkala, že to bude velká úleva a my budeme zachráněni, až přijde čas a vykopeme si vlastní brambory, vlastní mrkev a vlastní krásné hlávky zelí. Ó, to se pak najíme, a když bude Bůh dobrý, sešle nám kus pěkné šunky, a to nežádáme moc, když žijeme v Limericku, protože je to hlavní město šunky v Irsku.

Když nadešel očekávaný den, dala nové dítě, Alphieho, do kočárku. Od pana Hannona odvedle si půjčila pytel na uhlí. Ten bude plný, řekla. Nesl jsem vidle a Malachy rýč, aby někomu bodci nevypíchl oči. Máma řekla: Nehoupejte s tím nářadím, nebo vám dám jednu vrazím.

Jako že nám dá pohlavek.

Když jsme dorazili do Rosbrien, byly tam už ženy, které kopaly na svých políčcích. Pokud tam byl nějaký mužský,

201$

tak byl starý a neschopný práce v Anglii. Máma pozdravila přes nízkou zídku tuhle ženu a támhletu, a když jí neodpověděly, řekla: Musely všechny ohluchnout z toho, jak jsou ohnuté.

Alphieho nechala v kočárku za zídkou u pozemku a řekla Michaelovi, ať na něj dává pozor a nechodí po ostružinách. My s Malachym jsme zídku přeskočili, ale ona se na ni musela posadit, přehodit přes ni nohy a spustit se na druhou stranu. Minutu zůstala sedět a řekla: Na světě není nad novou bramboru s máslem a se solí. Dala bych za ni obě oči.

Popadli jsme rýč a vidle a šli jsme na políčko, ale pro to, co jsme vyhrabali, nestálo za to tam chodit. Půda byla pořád syrová, čerstvá, jak jsme ji okopali a obrátili, a v dírách, kde bývaly brambory, mrkev a hlávky zelí, lezli bílí červi.

Máma se mě zeptala: Je tohle to správné políčko?

Je.

Přešla ho od jednoho konce na druhý. Ostatní ženy byly zabrané do práce, skláněly se a vytrhávaly zeleninu ze země. Viděl jsem, že jim chce něco říct, ale viděl jsem také, že ví, že to nemá cenu. Šel jsem sebrat rýč a vidle, ale houkla na mě: Nech to tam. Ted už je potřebovat nebudeme, když je po všem. Chtěl jsem něco říct, ale byla ve tváři tak bledá, že jsem se bál, aby mě nepraštila, a vycouval jsem přes zeď.

Přelezla ji taky, posadila se na ni, přehodila nohy a spustila se a Michael povídá: Můžu jít na ostružiny, Mámo?

Můžeš, řekla. A ty zrovna tak.

Jestli se panu Calitrimu bude tahle povídka líbit, bude možná chtít, abych ji zase přečetl před třídou, a oni budou valit oči a říkat: Ještě víc bídy. Děvčata mě sice litovala kvůli posteli, ale to jim určitě stačilo. Když budu dál psát o svém bídném dětství, řeknou: Dost, dost, život už je takhle dost těžký, máme svých starostí dost. Takže od nynějška budu psát povídky o naší rodině, jak se přestěhovala na limerické předměstí, kde je každý nakrmený a umytý, protože se koupe minimálně jednou týdně.

202$

(31)

Paddy Arthur McGovem mě varuje, že jestli budu pořád poslouchat tu hlučnou jazzovou muziku, dopadnu jako bratři Lennonové, zamerikanizuju se tak, že úplně zapomenu, že jsem Ir, a co pak ze mne bude? Říkat mu, jak jsou Lennoni nadšení z Jamese Joyce, nemá cenu. Na to odpoví: Ech, James Joyce mi může být u prdele. Já jsem vyrostl v hrabství Cavan a tam o něm jaktěživo nikdo neslyšel, a když si nebudeš dávat pozor, tak za chvíli budeš chodit do Harlemu a trsat jitterbug s negryněma.

On sám chodí v sobotu večer do irské tančírny, a jestli mám jen špetku rozumu, tak budu chodit s ním. Chce tancovat jenom s irskými děvčaty, protože když tancuješ s Američankami, nevíš nikdy, na čem jseš.

V Jaegerově domě na Lexington Avenue hraje Mickey Carton se svým orchestrem a Ruthie Morrisseyová zpívá „Požehnání matčiny lásky”. U stropu se točí velká křišťálová koule a vrhá do tanečního sálu plovoucí stříbrné záblesky. Paddy Arthur vstoupí do dveří, a sotva vejde, už je v kole s první dívkou, kterou požádá o tanec. Dostat dívku na parket nedělá Paddymu nejmenší potíže, a proč by taky mělo, když měří metr pětaosmdesát, má černé kudrnaté vlasy, husté černé obočí, modré oči, důlek na bradě a umí frajersky nabídnout rámě a říct: Smím prosit, slečno, takže dívku by ani ve snu nenapadlo takové ztělesnění mužnosti odmítnout, a když pak tancují na parketu, ať už je to jakýkoli tanec, valčík, foxtrot, lindy nebo two-step, kormidluje ji lehce dokola, aniž by se na ni skoro podíval, a když ji vede zpátky na židli, všechny uhihňané holky na židlích podél zdi jí závidí.

Přijde k baru, u kterého piju pivo na kuráž. Ptá se, proč netancuji. Vždyť co to má za smysl přijít sem a nezatančit si s těmi nádhernými děvčaty u zdi?

Má pravdu. Nádherné dívky, které sedí u zdi, jsou jako ty v hotelu Cruise v Limericku, jenomže na sobě mají šaty, jaké

203$

v Limericku nevidíte, z hedvábí, z dykyty a z látek, které neznám, růžové, hnědofialové, světle modré, zdobené krajkovými volánky, šaty bez ramínek a tak přiléhavé na prsou, že když se dívka otočí doprava, šaty drží pevně a ani se nehnou. Vlasy mají stažené sponkami a hřebínky, aby se jim nerozpustily na ramena. Sedí s rukama v klíně, svírají v nich maličké kabelky a usmějí se jenom, když hovoří jedna s druhou. Některé zůstávají sedět jeden tanec za druhým, muži si jich nevšímají, a nakonec jdou tancovat se sousedkou. Mačkají se na parketu, a když tanec skončí, přesunou se k baru a dají si limonádu nebo pomerančový džus, nápoj dívčích párů.

Neumím Paddymu vysvětlit, že bych raději zůstal, kde jsem, v bezpečí u baru. Nedokážu mu říct, že se mi z každého tance dělá zle a cítím se divně prázdný, že i kdyby se nějaká dívka zvedla a šla si se mnou zatančit, nevěděl bych, co jí mám povídat. Valčík bych snad zvládl, umpapa umpapa, ale nikdy bych nedokázal šeptat dívce do ucha jako muži na parketu a rozesmát ji tak, že celou minutu málem není schopná tančit. Buck v Německu říkával, že když dokážeš dívku rozesmát, tak už jseš v půli cesty mezi nohy.

Paddy jde znovu tancovat a potom přivede k baru přítelkyni, která se jmenuje Maura, a říká mi, že má kamarádku Dolores, která se stydí, protože je IroAmeričanka, a ať si s ní jdu zatancovat, když jsem se tady narodil, že se k sobě budeme hodit, protože ona nezná irské tance a já zase celou dobu poslouchám jazz.

Maura vzhlédne k Paddymu s úsměvem. On se na ni usměje ze své výšky a mrkne na mě. Omluvte mě, říká ona. Chci se přesvědčit, že s tím Dolores souhlasí, a když je pryč, pošeptá mi Paddy, že to je ta, se kterou chodí domů. Pracuje jako vrchní číšnice v restauraci u Schraffta, má vlastní byt a šetří peníze, aby se mohla vrátit do Irska, a dnešní noc si Paddy hodlá užít. Říká mi, ať jsem na Dolores milý, nikdy nevíš, co se z toho vyvrbí, a zase na mě mrkne. Myslím, že dneska si přijdu na svou díru, říká.

204$

Na svou díru. To bych samozřejmě taky rád, ale neřekl bych to tak. Dal bych přednost tomu, jak to nazýval Mikey Molloy v Limericku, když říkal vzrušení. Když je člověk jako Paddy, kterému skákají irské ženské do náruče tak často, že si je už možná plete, jsou pro vás všechny jedna díra, dokud nepotkáte tu pravou, kterou máte rádi a která vás přinutí si uvědomit, že na tenhle svět nepřišla proto, aby padala na záda kvůli vašemu potěšení. O Mike Smallové bych takhle uvažovat nikdy nemohl, dokonce ani o Dolores, která támhle stojí, červená se a stydí, a cítí se stejně jako já. Paddy do mě šťouchne a prohodí koutkem úst: Pozvi ji k tanci, pro Kristovy rány.

Dokážu ze sebe dostat jenom nějaké mumlání a jsem šťastný že Mickey Carton hraje valčík a Ruthie zpívá „Znám jedno krásné hrabství v Irsku”, protože to je jediný tanec, při kterém snad nevypadám jako úplné trdlo. Dolores se na mne usmívá a červená se a já se taky červenám, takže se na parketu červenáme oba a po tvářích nám přeplouvají stříbrné flíčky. Když klopýtnu, ona se mnou drží krok, takže klopýtnutí vypadá jako taneční figura, a po chvíli už si myslím, že jsem Fred Astaire a ona Ginger Rogersová, a vytáčím ji dokola a jsem si jistý tím, že děvčata sedící u zdi mě obdivují a umírají touhou si se mnou zatancovat.

Valčík skončí a já se chystám z parketu odejít ze strachu, že by Mickey mohl spustit lindy nebo jitterbug, ale Dolores se udiveně zastaví, jako by říkala: Proč bychom si tohle nezatancovali? A krok má jako víla a dotýká se mě tak lehce, že se rozhlédnu po ostatních párech, jak ty to dělají, a zjišťuji, že mi to s Dolores vůbec nedělá potíže, ať už tančíme cokoli, a odstrkuju ji a přitahuji a roztáčím jako káču, až nabydu přesvědčení, že po mně všechna děvčata koukají a závidí Dolores, dokud mi to nevleze do hlavy tak, že si nevšimnu dívky, která sedí u dveří a má opřenou berlu tam, kde by ji mít neměla, já o ni zakopnu a letím do klína těch krásných dívek sedících u zdi, které mě odstrkují, hrubě a nepřátelsky, a reptají, že některé lidi by na parket neměli pouštět, když neumí pít.

205$

Paddy stojí u dveří a drží Mauru kolem ramen. Směje se, ale ona ne. Dívá se na Dolores, jako by ji litovala, ale Dolores mi pomáhá na nohy a ptá se mě, jestli se mi nic nestalo. Maura k nám přistoupí, něco jí šeptá a potom se obrátí ke mně. Postaráš se o Dolores?

Postarám.

Odejde s Paddym a Dolores povídá, že už by také šla. Bydlí v Queensu a říká, že ji opravdu nemusím vyprovázet až domů, že nadzemka je bezpečná. Nemůžu jí říct, že bych ji rád vyprovodil, protože doufám, že mě pozve k sobě a budeme mít trochu vzrušení. Určitě má svůj vlastní byt a lituje mě třeba, že jsem zakopl o berlu, takže nebude mít to srdce posílat mě pryč a v minutce budeme v posteli, horcí, nazí, lační jeden po druhém, zmeškáme mši, porušíme opakovaně šesté přikázání a nebudeme se starat ani šumařův prd.

Když nadzemka prudce zastaví, hodí nás to k sobě a já ucítím její parfém a její stehno, jak se přitiskne na moje. Je to dobré znamení, že se ode mne neodtahuje, a když mě nechá, abych ji vzal za ruku, jsem v sedmém nebi, dokud nezačne mluvit o Nickovi, o svém chlapci, který slouží u námořnictva, a já jí položím ruku zpátky do klína.

Já ženským na tomhle světě nerozumím. Mike Smallová se mnou pije pivo u Rockyho a pak běží za Bobem, a tahleta mě obluzuje v nadzemce celou cestu až na konečnou na 179. ulici. Paddy Arthur by něco takového nestrpěl. Už v tančírně by se ujistil, že žádný Nick od námořnictva ani nikdo jiný doma jeho celonoční plány nenaruší. Při nejmenší pochybnosti by vyskočil na první zastávce z vlaku, tak proč to neudělám já? Ve Fort Dix mě vyhlásili vojákem týdne, cvičil jsem psy, chodím na vysokou, čtu knihy, a teď se na mě podívejte, jak se plížím ulicemi kolem NYU, abych se vyhnul Bobovi fotbalistovi, a doprovázím domů holku, která si plánuje svatbu s jiným. Jako by měl každý na světě někoho, Dolores svého Nicka, Mike Smallová Boba, a Paddy Arthur už má určitě vzrušení s Maurou na Manhattanu, a co jsem to za vola, že jedu na konečnou?

206$

Jsem pevně rozhodnut na příští zastávce vystoupit a definitivně s Dolores skončit, když mě vezme za ruku a povídá, jaký jsem hodný, že jsem dobrý tanečník, smůla s tou berlí, jinak bychom pro tančili celou noc, že se jí líbí, jak mluvím s tím roztomilým irským přízvukem, a že se pozná, že jsem vychovaný, že je prima, že chodím na vysokou, a ona nechápe, proč se kamarádím s Paddym Arthurem, na kterém je jasně vidět, že s Maurou nemá počestné úmysly. Tiskne mi ruku a říká, jak je to ode mne hezké, že s ní jedu celou cestu až domů, a nikdy na mě nezapomene, a já cítím její stehno přitisknuté na moje celou cestu až na konečnou, a když se postavíme, abychom vystoupili, musím se předklonit, abych skryl vzrušení, které mi buší v kalhotách. Chci s ní jít pěšky až k domu, ale ona zůstane stát na autobusové zastávce a říká, že bydlí ještě dál, ve Queen’s Village, a opravdu s ní ne-musím až domů, v autobuse bude v bezpečí. Znovu mi tiskne ruku a mě napadá, že snad přece jen budu mít štěstí a zařádím si dnes v noci v posteli jako Paddy Arthur.

Zatímco čekáme na autobus, drží mě pořád za ruku a vypráví mi všechno o Nickovi od námořnictva, o tom, jak ho její otec nesnáší, protože je to Ital, a za zády mu spílá všemi možnými nadávkami, a jak má její matka Nicka opravdu ráda, ale nikdy to nepřizná, aby náhodou otec nepřišel domů a v opilecké zuřivosti neroztřískal nábytek, což by nebylo poprvé. Nejhorší jsou večery, když přijede její bratr Kevin a přidá se na tátovu stranu, a to bys nevěřil, jaké scény a na-dávky pak lítají na place. Kevin je linebacker na Fordhamu a s tátou se dobře doplňují.

Co je to linebacker?

Ty nevíš, co je linebacker?

Nevím.

Jsi první chlapec, kterého znám, co neví, kdo je linebacker.

Chlapec. Je mi čtyřiadvacet a ona mi říká chlapec, a mě napadá, jestli musí být člověku v Americe čtyřicet, aby byl chlap.

207$

Pořád doufám, že vydržet s otcem pro ni muselo být tak strašné, že snad už má vlastní byt, ale ne, bydlí doma a moje sny o noci plné vzrušení jsou ty tam. Jeden by si myslel, že dívka v jejím věku má vlastní byt a může si pozvat takové, jako jsem já, co s ní jedou až na konečnou. Co je mi do toho, že mi tisíckrát stiskne ruku? K čemu je, když vám někdo uprostřed noci v Queensu tiskne v autobuse ruku, a na konci cesty pak nemáte nejmenší naději na trošku vzrušení.

Bydlí v domě, před kterým stojí na trávníku socha Panny Marie a růžový pták. Stojíme před železnou brankou a já přemýšlím o tom, jestli ji mám políbit a přivést do takového stavu, že bychom si zašli udělat vzrušení za strom, ale zevnitř se ozve řev: Zatraceně, Dolores, pohni zadkem, ať už jseš tady, že máš tu drzost chodit domů v tuhle zatracenou hodinu, a řekni tomu zatracenýmu sráčovi, ať kouká padat, nebo se neznám, a ona řekne: Ach, a vběhne dovnitř.

Když se dostanu domů k Mary O’Brienové, všichni už jsou vzhůru, snídají slaninu s vejci, po níž následuje rum s ananasovými řezy v hustém sirupu. Mary potáhne z cigarety a zasvěceně se na mě usměje.

Vypadá to, že sis v noci užil.

(32)

Když denní úředníci odejdou z kanceláří, nastoupí Bridey Stokesová se smetákem a kýblem a vytírá podlahy Za sebou táhne veliký plátěný pytel, do kterého vysype smetí z košů na papír, odvleče ho do nákladního výtahu a někde ve sklepě vyprázdní. Andy Peters jí říká, že by měla mít plátěných pytlů víc, aby nemusela pořád cestovat nahoru dolů, a ona povídá, že jí banka nedá ani jeden plátěný pytel navíc, přestože jsou tak levné. Mohla by si je koupit sama, ale dělá po večerech proto, aby její syn Peter mohl studovat na Fordham University, a ne aby zásobovala Manufactureťs Trust Company plátěnými pytly. Večer co večer naplní pytel v kaž

208$

dém patře dvakrát a to znamená šest cest do sklepa. Andy se jí snaží vysvětlit, že kdyby měla šest plátěných pytlů, mohla by pak naložit výtah jenom jednou, čímž by ušetřila tolik času a energie, že by mohla skončit dřív a jít domů k Peterovi a k manželovi.

K manželovi? Ten se uchlastal před deseti lety.

To je mi líto, říká Andy.

Mně ho není líto ani trochu. Uměl se zatraceně ohánět pěstmi a dodneška od toho nosím památky. Peter taky. Dokázel mlátit malého Petera po celým baráku, až už ten malý klouček nemohl ani plakat, a jednou v noci už to bylo tak hrozné, že jsem ho odnesla z domu, uprosila člověka v metru, aby nás nechal svézt a zeptala se strážníka, kde je Katolická charita, a tam se o nás postarali, sehnali mi tuhle práci, a já jsem za ni vděčná, třebas je tady jenom jeden plátěný pytel.

Andy jí říká, že nemusí být otrok.

Já nejsem otrok. Žiju si svobodně, od té doby, co jsem toho šílence opustila. Pámbů mi odpusť, ale nešla jsem mu ani na pohřeb.

Vzdychne a opře se o násadu smetáku, která jí sahá až k bradě, tak je malá. Má velké hnědé oči a žádné rty, a když se chce zasmát, nemá čím. Je tak hubená, že když chodíme s Andym do bistra na kávu, kupujeme jí pokaždé cheeseburger s pomfrity a mléčný koktejl, a těšíme se, že se jí kosti obalí trochou tuku, než přijdeme na to, že se jídla ani nedotkne, ale nosí ho domů pro Petera, který studuje účetnictví na Fordhamu.

Potom ji jednoho večera najdeme, jak pláče a nakládá do nákladního výtahu šest přecpaných plátěných pytlů. Vedle pytlů je ještě místo, tak s ní jedeme dolů a ptáme se, jestli banka zčistajasna udělala velkorysé gesto, a koupila jí pytle.

Ne, to kvůli Peterovi. Ještě rok, a dodělal by Fordham, ale nechal mi vzkaz, že se zamiloval do nějakého děvčete z Pittsburghu a jedou spolu začít nový život do Kalifornie, tak jsem si řekla, že tohle si nezasloužím, že se nemusím udřít k smrti s jedním plátěným pytlem, a šla jsem na Manhattan a hle

209$

dala po ulicích tak dlouho, až jsem našla jeden krám v Canal Street, kde je prodávají, u Číňanů. Člověk by myslel, že v takovémhle městě nemůže být problém sehnat plátěné pytle, a nakonec nevím, co bych si počala bez Číňanů.

Rozpláče se ještě víc a přetáhne si rukáv svetru přes oči. Andy říká: To bude dobré, paní Stokesová.

Bridey, říká ona. Oteďka jsem Bridey.

Dobrá, Bridey, zajdeme si přes ulici něco sníst, abyste zesílila.

Ale ne. Nemám na nic chuť.

Sundejte si zástěru, Bridey. Jdeme se najíst přes ulici.

V bistru nám povídá, že už nechce být ani Bridey. Že je Brigid. Bridey je jméno pro služky, kdežto Brigid má v sobě aspoň špetku důstojnosti. Ne, cheeseburger si nedá, nesnědla by ho, ale nakonec ho sní, a k tomu všechny pomfrity s kečupem, a říká nám, že má zlomené srdce, a saje přitom brčkem mléčný koktají. Andy chce, aby nám vysvětlila, proč se tak najednou rozhodla koupit plátěné pytle. Neví. Souvisí to nějak s tím, že ji Peter opustil, a se vzpomínkami na to, jak ji manžel tloukl, a to jí otevřelo nějaká dvířka v hlavě, a víc o tom nedokáže říct. Časy jednoho pytle skončily. Andy říká, že tomu za mák nerozumí, že to nemá hlavu ani patu. Ona souhlasí, ale je jí to jedno. Před dvaceti lety vystoupila z Queen Mary, zdravá holka, celá nadšená, že je v Americe, a podívejte se teď na mě, strašák. No, strašácké časy jsou taky pryč, a teď by si dala kus jablečného štrůdlu, jestli ho tu mají. Andy říká, že studuje rétoriku, logiku a filosofii, ale tohle že je mimo jeho chápání, a ona říká, že jim to s tím štrůdlem dlouho trvá.

Mám spoustu povinné četby, musím psát ročníkové práce, ale jsem tak posedlý Mike Smallovou, že vysedávám u okna v knihovně a sleduji hemžení na Washington Square mezi hlavní budovou univerzity a Newman Clubem, kam chodí mezi vyučováním, přestože není katolička. Když je s Bobem fotbalistou, srdce mám ztrápené a hlavou mi zní

210$

píseň „Kdopak ji asi právě líbá?”, ačkoli vím velice dobře, kdo ji právě líbá, pan Fotbalista osobně, devadesát kilo živé váhy se nad ní sklání a pokrývá ji polibky, a i když vím, že nebýt Mike Smallové, měl bych ho rád, je to slušný a dobrosrdečný kluk, chci si vyhledat komiksový sešit, na jehož zadní straně slibuje Charles Atlas recept na vybudování svalstva, což by mi umožnilo kopnout Bobovi písek do tváře, jakmile ho potkám na pláži.

Když přijde léto, oblékne si uniformu ROTC a odjede do Severní Karoliny na tréninkový tábor, a my se s Mike Smallovou začneme scházet, a touláme se po Greenwich Village, večeříme u Monteho na MacDougal Street a pijeme pivo u Bílého koníčka nebo v San Remo. Plavíme se přívozem na Staten Island a je to nádherný pocit stát na palubě, držet se za ruce a pozorovat siluetu Manhattanu, jak se ztrácí a zase se zjevuje, třebaže nedokážu potlačit pomyšlení na ty, které poslali zpátky se špatnýma očima a špatnými plícemi, a přemýšlím, jaké to pak pro ně muselo být v těch městech a vesnicích po celé Evropě, když už jednou zahlédli New York, vysoké věže nad vodou a světla blikající v soumraku, s houkáním remorkérů a rozzářenými loděmi v Úžinách. Jestlipak tohle všechno viděli a slyšeli za okny na Ellis Islandu? Bolela je taková vzpomínka a pokusili se ještě někdy do téhle země proklouznout někudy, kde nejsou muži v uniformách, kteří by jim zvedali oční víčka a proklepávali hrudník?

Mike Smallová se ptá: Na co myslíš?, a já nevím, co na to říct, aby si nemyslela, že jsem divný, když pořád přemýšlím o těch, které poslali zpátky. Kdyby bývali poslali zpátky mámu nebo tátu, nebyl bych na téhle palubě se světly Manhattanu a s jiskřícím snem před sebou.

Ostatně, takhle se vyptávají jenom Američané: Na co myslíš? nebo Co děláš? Za celé ty roky v Irsku se mě nikdo takhle nezeptal, a kdybych nebyl do Mike Smallové tak bláznivě zamilovaný, řekl bych jí, aby si hleděla svého a nevyzvídala, co si myslím nebo čím se živím.

211$

Nechci jí o svém životě moc vyprávět, protože se stydím a myslím si, že by to nechápala, hlavně proto, že vyrostla na americkém maloměstě, kde má každý všechno. Ale když se rozhovoří o svém životě s babičkou na Rhode Islandu, objeví se mraky. Vypráví o tom, jak chodila v létě plavat, v zimě bruslit, jak se klouzala na seně, o cestách do Bostonu, o svých známostech, o večírcích, o vydávání školního časopisu na gymnáziu, a celé to zní jako život z hollywoodského filmu, dokud nezačne vyprávět o tom, jak se její otec rozešel s matkou a ona celé měsíce usínala s pláčem a teď pláče znovu. Při tom mě napadá, jestli bych já postrádal rodinu, kdyby mě poslali žít do pohodlí k příbuzným. Sotva bych postrádal ten stejný čaj s chlebem každý den, propadlou zavšivenou postel nebo záchod, který jsme měli dohromady se všemi rodinami v uličce. Ne, to by mně nechybělo, ale postrádal bych mámu s bratry, to, jak jsem s nimi sedával u stolu, večery u krbu, kde jsme vídávali světy v plamenech, malé jeskyňky a sopky a všechny možné tvary a obrazy. Po tom by se mi stýskalo, i kdybych žil s bohatou babičkou, a přišlo mi Mike Smallové líto, že nemá žádné bratry ani sestry, ani oheň, u kterého by se posadila.

Vypráví mi, jak moc se těšila, když skončila základní školu, že otec přijede až z New Yorku na večírek, ale na poslední chvíli zavolal, že musí jít na piknik s posádkou z remorkéru, a při téhle vzpomínce jí znovu vhrknou slzy. Toho dne babička otce po telefonu seřvala, řekla mu, že je ničemný děvkař a ať už se v Tivertonu v životě neukazuje. Zaplať pámbů, že měla aspoň babičku. To byla stálá jistota. Nepotrpěla si moc na líbání, objímání a nechodila ji přikrývat do postele, ale uklízela v domě, prala prádlo a každý den jí dávala balíček s pořádným obědem do školy.

Mike si utře slzy a říká, že člověk nemůže mít všechno, a na to já sice nic neříkám, ale vrtá mi hlavou, proč člověk nemůže mít všechno, nebo proč alespoň nemůže dávat všechno. Proč někdo nemůže uklízet dům, prát prádlo, připravovat oběd do školy a zároveň líbat, objímat a přikrývat v po

212$

steli? Tohle Mike nemůžu říct, protože babičku obdivuje za to, jak je silná, ale raději bych slyšel, že umí objímat, líbat a zabalit do peřin.

Teď, když je Bob v tréninkovém táboře, může mě Mike pozvat na návštěvu k nim domů. Bydlí na Riverside Drive vedle Columbia University společně s otcem a se svojí novou macechou Stellou. Otec je kapitánem remorkéru u Dalzell Towing Company v newyorském přístavu. Macecha je těhotná. Babička Zoe je tu na čas s nimi, dokud se Mike neusadí a nezvykne si na New York.

Mike říká, že otec si potrpí na to, když mu lidé říkají kapitáne, takže ho pozdravím: Dobrý den, pane kapitáne, a on něco zavrčí, až mu v krku zachrčí, a stiskne mi ruku tak silně, že mi praskají klouby, abych věděl, jaký je chlap. Stella říká: Nazdar, zlato, a políbí mě na krk. Říká, že je také Irka a že vidí ráda, když Alberta chodí s irským chlapcem. I ona říká chlapec, přestože je Irka. Babička leží na gauči v pokoji s rukama sepjatýma pod hlavou, a když mě Mike představí, povytáhne obočí a říká: Japa se máme?

Ze rtů mi sklouzne: Máte pěkný život na tom gauči.

Pohlédne na mě zaraženě a já vím, že jsem řekl hloupost, a je mi trapně, protože Mike se Stellou odejdou do vedlejší místnosti prohlédnout si šaty a já tu zůstanu sám uprostřed pokoje s kapitánem, který kouří cigaretu a čte si Daily News. Nikdo se se mnou nebaví a já nemůžu pochopit, jak mohla Mike Smallová odejít a nechat mě tady stát s otcem a babičkou, kteří mě ignorují. V takových situacích nikdy nevím, co si s lidmi povídat. Mám se zeptat: Tak co dělají remorkéry? nebo říct babičce, jak je úžasná, že vychovala Mike?

Naše máma v Limericku by nikdy nikoho nenechala takhle stát uprostřed pokoje. Řekla by: Sedněte si a dejte si pěkně hrnek čaje, protože v limerických uličkách je neslušné někoho ignorovat, natož zapomenout na čaj.

Je to zvláštní, že člověka s dobrým zaměstnáním, jako má kapitán, ani jeho matku na gauči nenapadne zeptat se mě, jestli mám hubu v hlavě, nebo mně říct, ať se posadím. Ne

213$

chápu, jak mě může Mike nechat takhle stát, třebaže vím, že kdyby se tohle někdy stalo jí, jednoduše by si sedla a postarala se o to, aby se všichni kolem dobře bavili, jako to umí můj bratr Malachy.

Co by se stalo, kdybych si sednul? Řekli by mi: Vy jste nějak ochočený, když si sednete bez vyzvání? Nebo by nic neříkali a čekali by jenom, až odejdu, aby si o mně povídali za zády?

Stejně mě budou pomlouvat a říkat kdekomu, že Bob je mnohem milejší chlapec a vypadá líp v té svojí uniformě ROTC, ačkoli o mně by to možná řekli také, kdyby mě viděli v letní vojenské bundokošili s desátnickými výložkami. Ale pochybuji o tom. Nejspíš by dali přednost jemu s jeho maturitním vysvědčením, čistýma zdravýma očima, skvělou budoucností a veselou povahou, to všechno zabalené do důstojnické uniformy.

A z učebnic dějepisu vím, že Irové nebyli nahoře v Nové Anglii nikdy vítáni, že všude visely nápisy: Irské žádosti o zaměstnání se nepřijímají.

Ale nehodlám se nikoho o nic doprošovat a chystám se obrátit na podpatku a jít domů, když vtom se Mike hrne do haly, celá rozesmátá a připravená vyrazit na večeři do Village. S chutí bych jí řekl, že nechci mít nic společného s lidmi, kteří nechávají druhé stát uprostřed pokoje a kteří vyvěšují nápisy odmítající Iry, ale je tak veselá, modrooká a milá, tak čistá a americká, až si říkám, že kdyby mi přikázala, ať tady stojím navěky, udělal bych to, stál bych tam jako pes a vrtěl ocasem.

Načež mi cestou dolů výtahem říká, že jsem se nechoval k babičce slušně, protože je jí pětašedesát, má spoustu práce s vařením a uklízením v domě a nemá ráda lidi, kteří mají jízlivé poznámky, když se na pět minut natáhne na gauči.

Mám chuť jí říct, že na její babičkou seru, i na její vaření a uklízení. Má spoustu jídla a pití, šatů a nábytku, a tekoucí horkou a studenou vodu, peníze jí nescházejí, tak na co si sakra stěžuje? Po celém světě jsou ženské, které se starají

214$

o velké rodiny a nestěžují si, a její babička se tady válí na zadku a vzdychá, že se musí starat o byt a o pár lidí. Ať se jde bodnout se svojí babičkou.

To jí chci říct, jenomže to musím spolknout, protože by se Mike Smallová mohla urazit a už by mě nikdy nechtěla vidět, a je to pěkná fuška žít na tomhle světě a nesmět říkat, co člověku přijde na jazyk. Je těžké chodit s krásnou holkou, jako je ona, protože jí by nedělalo problémy najít si někoho jiného, kdežto já bych si nejspíš musel hledat holku, která by nebyla tak pěkná a které by nevadilo, že mám špatné oči a nemám maturitu. Jenomže holka, která by nebyla tak pěkná, by mi zase možná nabídla židli a čaj a nemusel bych pořád polykat, co mě svrbí na jazyku. Andy Peters mi vždycky říká, že s ošklivými holkami je život jednodušší, hlavně s těmi, co mají malé kozy nebo žádné, protože jsou vděčné za sebemenší pozornost, a snad by mě někdo mohl milovat takovou, jaká jsem, jak se říká ve filmech. Nemohu ani pomyslet na to, že má Mike Smallová kozy, když si celé tělo šetří na svatební noc a na líbánky, a srdce mě bolí při pomyšlení na Boba fotbalistu, jak s ní má vzrušení o svatební noci.

V metru potkám předáka z rampy ve skladišti u Bakera a Williamse a ten mi říká, že teď v létě, když jsou chlapi na dovolené, můžu dostat práci. Nechá mě dělat od osmi do oběda, a když mám druhý den po práci, jdu se podívat do Port Warehouses, jestli bych si nemohl dát sendvič s Horacem. Často mě napadá, ža bych chtěl mít takového otce, třebaže je černý a já jsem bílý. Kdybych to někomu ve skladu řekl, všichni na rampě by se mi smáli. Sám ví určitě nejlépe, jak mluví o černoších, a určitě slýchá, jak vzduchem poletuje slovo negr. Když jsem s ním dělal na rampě, nemohl jsem pochopit, že někomu nedá pěstí. Místo toho jenom klopil zrak a chabě se usmíval, a já si říkal, jestli není nahluchlý nebo takový prosťáček, ale protože jsem věděl, že hluchý není, a také podle toho, jak mluvil o synovi, který se vzdělává v Kanadě, jsem poznal, že kdyby měl možnost, studoval by na univerzitě sám.

215$

Vychází z bufetu na Laight Street, a když mě uvidí, usměje se. Jé, chlape. Jako kdybych to věděl, že se objevíš. Mám obrovský sendvič, míli dlouhý, a pivo. Sníme si to na molu, co říkáš?

Čekám, že půjdeme zpátky přes Laight Street na molo, ale vede mě jinam. Nechce, aby nás chlapi ze skladu viděli. Vozili by se po něm celý den. Smáli by se a ptali by se ho, kdy se seznámil s mojí matkou. O to větší mám chuť jít přes Light Street a postavit se jim. Ne, chlape, říká. Šetři si emoce na větší věci.

Tohle je vážná věc, Horáci.

To není nic, chlape. To je blbost.

Měli bychom se bránit.

Ne, synu.

Bože, říká mi synu.

Ne, synu, na rvačky nemám čas. Na jejich dvorek já nelezu. Já si svoje války vybírám. Mám syna na univerzitě. Mám churavou ženu, která pořád ještě uklízí v kancelářích na Broad Street. Sněz si sendvič, chlape.

Je se šunkou a se sýrem, potřený hořčicí, zapíjíme ho Rheingoldem ze čtvrtgalonové láhve, kterou si navzájem podáváme, a já mám najednou pocit, že v životě nezapomenu na tuhle hodinu s Horacem na molu, na racky, kteří krouží kolem a čekají, jestli něco nezbyde, na lodi seřazené při bře-hu Hudsonu, které čekají na remorkéry, aby je odtáhly nebo odtlačily do Úžin, a za námi jezdí auta, nad hlavou duní West Side Highway, v rádiu v přístavní kanceláři zpívá Vaughan Monroe „Knoflíky a kravaty” a Horace mi podává další kousek sendviče a říká, že bych mohl přibrat pár liber masa na ty svý kosti, a překvapeně kouká, když sendvič málem upustím na zem, protože mě přepadne slabost u srdce a slzím na sendvič, ačkoli nevím proč, a nedovedu to vysvětlit Horacovi ani sám sobě, protože mě přemáhá síla slabosti z toho, že tohle už se nevrátí, tenhle sendvič, tohle pivo na molu s Horacem, ze kterého jsem tak šťastný, že jenom pláču slabostí od toho smutku, který v tom všem je, a cítím se tak

216$

hloupě, že bych mu nejradši položil hlavu na rameno, a on to pozná, protože se ke mně přisune blíž, obejme mě kolem ramen, jako kdybych byl jeho vlastní syn, sedíme tam spolu, černý, bílý, takový nebo makový, a je to úplně jedno, protože nám stejně nezbývá nic jiného, než položit sendvič na zem, racek se na něj vrhne, sezobne ho a my se smějeme, Horace a já, načež mi strčí do dlaně ten nejbělejší kapesník, jaký jsem kdy viděl, a když mu ho podávám zpátky, vrtí hlavou, nech si ho, a já si říkám, že ten kapesník budu opatrovat do posledního dechu.

Říkám mu, co říkávala naše máma, když jsme plakali: A jéje, máš měchýř u očí, a on se směje. Už mu zjevně nevadí jít se mnou zpátky přes Laight Street, a chlapi na rampě nic neříkají, ani o něm, ani o naší mámě, protože to dost dobře nejde, pošklebovat se lidem, kteří se sami smějí a jsou úplně jinde.

(33)

Někdy ji zvou na koktajlové party. Bere mě s sebou a já jsem celý nesvůj z lidí, kteří stojí s nosy u sebe, tlachají naprázdno a jedí krekery a jednohubky z kousků okoralého chleba, nikdo nezpívá, ani nevypráví žádný příběh, jako jsme to dělali v Limericku, až nakonec začnou pokukovat po hodin-kách a říkat: Nemáš hlad? Nepůjdeme něco sníst?, a vytratí se ven. Tomu říkají party.

To je horní New York a mně se ani za mák nelíbí, obzvláště když nějaký muž v obleku hučí do Mike, že je právník, kývá hlavou směrem ke mně, ptá se jí, proč proboha chodí s někým, jako jsem já, a zve ji na večeři, jako kdyby s ním snad měla odejít a nechat mě tam stát s prázdnou skleničkou, všechno je okoralé a nikdo nezpívá. Říká mu sice: Ne, děkuji, ale vidím, že jí to lichotí, a často mě napadá, jestli by s panem Právníkem v Obleku nechodila radši než se mnou, chlapem ze špinavé uličky, který nemá střední školu a mžou

217$

rá na svět dvěma očima jako díry od chcaní ve sněhu. Určitě by se ráda vdala za někoho s čistýma modrýma očima a neposkvrněnými bílými zuby, za někoho, kdo by ji bral na koktajlové party a odstěhoval se s ní do Westchesteru, kde by vstoupili do venkovského klubu, hráli golf, pili martini a dováděli po nocích zmámení ginem.

Přišel jsem už na to, že mně osobně vyhovuje centrum New Yorku, kde vousatí muži a dlouhovlasé ženy předčítají básně v kavárnách a barech. Jejich jména najdete v novinách a časopisech, Kerouac, Ginsberg, Brigid O’Shaughnessyová. Pokud zrovna nebydlí v podkroví nebo v podnájmech, toulají se po celé zemi. Pijí víno z velkých džbánů, kouří marihuanu, lehají po podlaze a žerou jazz. Žerou. Takhle mluví a luskají prsty, mám to na háku, frajere, mám to na háku. Jsou stejní jako můj strýček Pa v Limericku, všechno je jim jedno jako šumařův prd. Kdyby měli jít na koktajlovou party, nebo nosit kravatu, zabilo by je to.

Kravata byla příčinou naší první hádky a poprvé jsem viděl Mike Smallovou naštvanou. Měli jsme jít na koktejlovou party, a když jsem se s ní sešel před jejím domem na Riverside Drive, povídá mi: Kde máš kravatu?

Doma.

Ale tohle je koktajlová party.

Nesnáším kravaty. Dole ve Village je nikdo nenosí.

Nezajímá mě, co se nosí ve Village. Tohle je koktajlová party a všichni muži budou mít kravatu. Tady jseš v Americe. Půjdeme na Broadway do obchodu s pánským oblečením a koupíš si kravatu.

Proč bych si měl kupovat kravatu, když ji mám doma?

Protože s tebou za takových okolností na tu party nepůjdu.

Otočila se a odcházela po 116. ulici směrem k Broadwayi, mávla na taxík, nasedla a ani se neohlédla, jestli nechci jet s ní.

Sedl jsem na metro na 7. avenue a jel slepý zoufalstvím na Washington Heights, nadával jsem si za svoji paličatost a bál se, že se se mnou nadobro rozejde kvůli panu Právníkovi

218$

v Obleku a až do konce léta s ním bude chodit na koktajlové party, dokud se nevrátí Bob fotbalista z ROTC. Možná se dokonce kvůli právníkovi s Bobem rozejde, dodělá školu a přestěhuje se do Westchesteru nebo na Long Island, kde všichni chlapi nosí kravatu a někteří mají kvůli společenským povinnostem zvláštní kravatu na každý den v týdnu. A bude šťastná, protože bude chodit do venkovského klubu a připomínat si, co jí říkal otec: Dáma není náležitě oblečená, dokud nemá bílé rukavice k loktům.

Po schodech zrovna scházel Paddy Arthur, v obleku, bez kravaty, měl namířeno do irské tančírny, a proč nejdu s ním, setkat se znovu s Dolores, haha.

Otočil jsem se a šel s ním dolů, abych mu řekl, že je mi úplně jedno, jestli už Dolores v tomhle nebo v dalším životě neuvidím, po tom, co mi provedla, když mě vlákala do nadzemky a celou cestu mě držela v domnění, že na konci večera může být nějaké vzrušení. Než jsme došli na vlak do města, zastavili jsme se s Paddym na pivo v jednom baru na Broadwayi a Paddy řekl, Ježíši, co je to s tebou? Jako bys měl vosu v prdeli.

Když jsem mu řekl o Mike Smallové a kravatě, neměl se mnou kouska slitování. Řekl, že to mám z toho, že se tahám s těma zasranejma protestantkama, a co by tomu řekla chudák moje máma v Limericku.

Je mi jedno, co by tomu máma řekla. Jsem do Mike Smallové blázen.

Objednal whiskey a řekl mi, abych se napil, že mě to uvolní, uklidní, vyčistí mi to hlavu, a sotva jsem měl v sobě dva panáky, začal jsem mu líčit, jak rád bych ležel v Greenwich Village na podlaze, kouřil marihuanu, pil s dlouhovlasou dívkou víno ze džbánu a Charlie Parker na desce by nás odnesl do nebe, a zase by nás s dlouhým sladkým nářkem snesl zpátky.

Paddy se na mě upřeně zadíval. No ne! Pro Kristovy rány, to si ze mě děláš srandu? Víš, co je tvoje neštěstí? Protestanti a negři. Už zbývají jenom Židi, a pak už jseš úplně ztracenej.

219$

Na stoličce vedle Paddyho seděl starý chlap, který kouřil dýmku, a teď řekl: Máš pravdu, synku, naprostou pravdu. Řekni tomu svýmu kamarádovi vedle, že člověk musí držet s vlastníma. Celej život jsem se držel svých lidí, kopal jsem díry pro telefonní společnost, sami Irové, a v životě žádný problémy, protože, proboha, jsem se držel vlastních lidí, ale viděl jsem mladý frajery, co zradili, ženili se s kdekterejma a ztratili víru, potom začali chodit na baseball, a totiž byl jejich konec úplnej.

Děda řekl, že znal chlapa ze svého rodného města, který pracoval pětadvacet let v hospodě v Československu, vrátil se domů a usadil se, aniž by znal jediné slovo Československy, a to jenom proto, že se držel vlastních lidí, těch několika Irčanů, které tam našel, všichni drželi pospolu, díky Bohu a jeho požehnané matce. Děda řekl, že nám koupí panáka na počest irských mužů a žen, kteří drží spolu, aby se vědělo, když se narodí dítě, kdo je jeho otec, což je, prokrista, Pámbů odpusť, jak mluvím, ze všeho to nejdůležitější, když víš, kdo je tvůj otec.

Zvedli jsme sklenky a připili si na všechny, kdo drží se svými lidmi a vědí, kdo je jejich otec. Paddy se naklonil k dědovi a povídali si o domově, což je Irsko, přestože už tam děda čtyřicet let nebyl, ale doufá, že bude pohřben v krásném městečku Gort vedle své ubohé irské matky a otce, jenž odvedl svůj díl v boji proti proradnému saskému tyranovi, načež zvedl číši a zapěl:

Bůh spas Irsko, říkají reci,

Bůh spas Irsko, říkají všeci když hynou na šibenici či v boji při silnici co na tom, když irští jsme válečníci.

Vpíjeli se se zpěvem do whiskey a já zíral do zrcadla v baru a přemýšlel o tom, kdo teď právě líbá Mike Smallovou, toužil jsem po tom, abych si s ní vykračoval po ulici, až

220$

by se všechny hlavy otáčely a všichni by mně záviděli. Paddy s dědou se ke mně obraceli, jen aby mi připomněli ty tisíce mužů a žen, které zemřely pro Irsko a které by ze mne sotva měly radost, když se tahám s anglikánkama a zrazuju naši věc. Paddy se ke mně zase otočil zády a já civěl na sebe v zrcadle a divil jsem se, co je to za svět, ve kterém žiju. Občas se ke mně děda naklonil přes Paddy ho, aby mi řekl: Drž se vlastních lidí, drž se vlastních lidí. Tak já jsem v New Yorku, v zemi svobodných a vlasti statečných, ale mám se chovat, jako kdybych byl pořád v Limericku, pořád jako Ir. Čeká se ode mne, že budu chodit jenom s irskými děvčaty, ze kterých jde strach, jak jsou věčně ve stavu milosti, každému na všechno říkají ne, ledaže je to Paddy Muck, který se chce usadit na statku v Roscommon, vyvést sedm dětí, tři krávy, pět ovcí a prase. Nechápu, proč jsem se vrátil do Ameriky, když musím poslouchat smutné příběhy o irském utrpení a tancovat s holkama z venkova, Mullingarovými jalovicemi, prdel až na paty.

Nemyslím na nic jiného než na Mike Smallovou, blonďatou, modrookou a rozkošnou, která proplouvá životem zlehounka, po anglikánsku, typické americké děvče, které v hlavě uchovává sladké vzpomínky na Tiverton, městečko na Rhode Islandu, na dům, kde ji babička vychovala, na ložnici, v níž se záclonky lehce vzdouvají v oknech, ze kterých je výhled na Narragansett River, na postel s prostěradlem, přikrývkami, spoustou polštářů, blonďatá hlava na polštáři naplněná sny o výletech, dovádění v přírodě, cestách do Bostonu, o chlapcích chlapcích chlapcích, a ráno babička připraví vydatnou americkou snídani, aby holčička přes den mohla oslňovat každého nadrženého pitomce, každou dívku, učitele a každého, koho potká, včetně mě a hlavně mě, když sedím zasažen láskou na barové stoličce.

V hlavě se mi zatmělo z whiskey a chystal jsem se říct Paddymu a dědovi, že už mě irské utrpení unavuje a že nemůžu žít zároveň ve dvou zemích. Místo toho jsem je tam nechal sedět samotné, aby si důvěrně povídali na barových

221$

stoličkách, a vydal jsem se od 179. ulice dolů po Broadwayi směrem ke 116. ulici v naději, že když počkám dost dlouho, zahlédnu Mike Smallovou, jak ji pan Právník v Obleku veze domů, i když vlastně nevím, jestli ji chci opravdu zahlédnout, až na mě křikne strážník z hlídkového vozu a povídá: Pohni sebou, mladej, všechny holky od Barnarda už šly spát.

Pohni sebou, říká strážník, a já se pohnu, protože nemá smysl mu říkat, že vím, kdo ji teď líbá, že je určitě v kině, právník ji objímá kolem krku a konečky prstů jí objíždí pod ňadrem, které je zadané pro líbánky, možná ji i políbí, nebo stiskne, když chroupá popkorn, a já se tu motám po Broadwayi, dívám se na dveře Kolumbijské univerzity přes ulici a nevím kudy se dát, toužím najít si holku z Kalifornie nebo z Oklahomy, stejně blonďatou a modrookou jako Mike Smallová, celou rozesmátou, se zuby, které nepoznaly bolení ani kaz, celou rozesmátou, protože má život nalinkovaný tak, že vystuduje univerzitu a vezme si hodného hocha, říká mu hoch, a usadí se v klidu, míru a pokoji, jak říkávala naše máma.

Strážník ke mně znovu popojel a řekl mi, pokračuj, mládenče, a já se snažil přejít 116. ulici trochu důstojně, aby na mě nemohl ukázat a říct parťákovi: Tady si to šněruje další zwhiskovanej Irčan ze staré vlasti. Nemohli vědět, a bylo by jim to stejně jedno, že tohle všechno je kvůli tomu, že po mně Mike Smallová chtěla, abych si vzal kravatu, a já odmítl.

West End Bar byl nabitý studenty z Kolumbijské univerzity, kteří stojí na žebříčku výš než studenti NYU, a mě napadlo, že když si dám pivo a zamíchám se mezi ně, spletou si mě možná s jedním z nich. Možná se zalíbím nějaké blondýnce a ta mě odvede od myšlenek na Mike Smallovou, ačkoli si myslím, že bych ji nedokázal setřást, ani kdyby mi pod peřinu vklouzla Brigitte Bardot.

Ale zrovna tak bych mohl sedět v menze na NYU, když slyším, jak kolumbijští studenti debatují zjitřeným hlasem

222$

o prázdnotě života, jak je všechno absurdní, a o tom, že jediné, na čem záleží, člověče, je udržet si styl, když jseš pod tlakem. Když se na tebe řítí býčí roh a natrhne ti bok, tak to je okamžik pravdy, kamaráde. Přečti si Hemingwaye, kámo, přečti si J. P. Sartra. Ti vědí, o co jde/vo co gou.

Kdybych nemusel pracovat v bankách, docích a ve skladech, měl bych dost času na to být řádným univerzitním studentem a mohl bych naříkat nad prázdnotou. Kéž by tak otec s matkou žili důstojný život a poslali mě na kolej, a já mohl trávit čas po barech a univerzitních kavárnách a vy-právět každému, jak obdivuji Camuse s jeho každodenní výzvou k sebevraždě a Hemingwaye za to, jak riskuje býčí roh v boku. Vím, že kdybych měl dost peněz a času, dokázal bych překonat všechny studenty v New Yorku, co se zoufalství týče, ale nemohl bych nic z toho vyprávět mámě, protože by řekla: Ale, ale, pro Kristovy rány, nejseš snad zdravý, nemáš snad boty a pěknou hlavu plnou vlasů, a co bys ještě chtěl?

Pil jsem pivo a přemýšlel o tom, co je to za zemi, kde vám strážníci říkají, pohni s sebou, kde vám dají do šunkového sendviče holubí hovno, kde se na mě vykašle holka, která je předzasnoubená, aby se zasnoubila s fotbalistou, proto, že nenosím kravatu, kde jeptiška pokřtí Michaela, co z něj zbylo, přestože trpěl v koncentráku a zasloužil by si zůstat ve svém židovském postavení, čímž nikomu nevadí, kde vysokoškoláci jedí a pijí co hrdlo ráčí a hořekují o existencionalismu a prázdnotě všeho, a strážníci znovu říkají: Pohni s sebou.

Šel jsem zpátky po Broadwayi kolem Columbie na Washington Heights a dál na most George Washingtona, a z něj jsem pozoroval Hudson River. Hlavou se mi honily temné mraky a zvuky, a neustále se mi vracel Limerick a Dachau a Ed Klein, a jak Michaela, co z něj zbylo, drobečka, zachránili američtí vojáci, matka se mi stěhovala do hlavy a ven společně s Emer z Mayo a s Mike Smallovou z Rhode Islandu, a Paddy Arthur se smál a říkal mi, že si v životě nezatancuju s irským děvčetem, když mám oči jako dvě díry od

223$

chcaní ve sněhu, a já koukal na rozvlněnou řeku a litoval sám sebe, až začalo v dálce na nebi svítat a vycházející slunce se vydalo na cestu od věže k věži a vytvořilo z Manhattanu sloupořadí ze zlata.

(34)

O pár dnů později mi v slzách telefonuje. Je venku před domem, a jestli bych ji neodvezl na 116. ulici. Měla výstup s otcem, nemá peníze a neví, co si počít. Čeká na rohu a v metru mi povídá, jak se oblékla a měla nejlepší vůli mi zavolat a sejít se se mnou, i když nemám rád kravaty, ale otec řekl ne, že nikam nepůjde, a ona že ano, že ven půjde, načež on jí dal přes hubu, která, jak mohu vidět, otéká. Utekla z domu, od otce, a zpátky se nevrátí. Mary O’Brienová říká, že má štěstí. Jeden z nájemníků odjel domů do Irska najít si děvče, a jeho pokoj je volný.

Vlastně bych měl být rád, že jí dal otec facku, protože šla za mnou a ne za Bobem a ukázalo se tak, že dává přednost mně. Bob z toho ovšem radost nemá, za pár dní se objeví u dveří, řekne mi, že jsem malý ulepený bahnošlap a že mi urazí hlavu, ale já hlavou uhnu na stranu, on praští pěstí do zdi a musí do nemocnice, kde mu dají sádru. Cestou z nemocnice hrozí, že si mě ještě najde, a ať si koukám vyřídit poslední věci se svým Stvořitelem, ale když na něj narazím o pár dní později ve škole, podává mi ruku na usmířenou a víckrát už ho nespatřím. Možná se pokouší za mými zády Mike Smallové telefonovat, ale je příliš pozdě a ona s ním určitě nemluví, protože už mě pustila k sobě do pokoje a do postele, a zapomněla přitom, že si tělo šetří na svatební noc a na líbánky. V noci, když máme první vzrušení, mi říká, že jsem ji připravil o panenství, ale že bych kvůli tomu pociťoval provinilost nebo smutek, to tedy nepociťuju, zvláště když si uvědomím, že jsem byl její první, ten, na kterého žádná holka nezapomene, jak říkávali na vojně.

224$

U Mary O’Brienové nemůžeme zůstat, protože nedokážeme odolat pokušení, abychom nespali v jedné posteli, a narážíme na vědomé pohledy. Paddy Arthur se mnou přestane úplně mluvit a já nevím, jestli je tak zbožný, nebo takový vlastenec, že se hněvá, že mám holku, která není ani katolič-ka ani Irka.

Kapitán se nechá slyšet, že je ochoten dávat Mike měsíčně určitou částku, a to znamená, že si může najmout malý byt v Brooklynu. Chtěl bych bydlet s ní, ale kapitán s babičkou by to považovali za nemravné, tak si najmu vlastní byt se studenou vodou na Downing Street 46 v Greenwich Village. Říkají tomu byt se studenou vodou a já nevím proč. Teplá voda v něm je, ale žádné topení, jenom petrolejový zářič, který se vždycky tak rozžhaví, že se bojím, aby nevybouchl. Když se chci zahřát, nezbývá mi, než koupit si v Macy’s elektrickou dečku a zastrčit do ní dlouhou šňůru, která mi umožní chodit po bytě. Vana je v kuchyni a o záchod na chodbě se musím dělit s párem starých Italů. Starý Ital u mě klepe na dveře, aby mi řekl, že si mám dát na držák na záchodě svůj vlastní toaletní papír a toho jeho se nedotýkat. On se ženou si svůj toaletní papír značkují a poznají, když se ho pokusím použít, tak pozor. Mluví špatně anglicky, a když mi začne vyprávět o těžkostech, které měl s předchozími nájemníky v mém bytě, rozčílí se tak, že mi začne šermovat pěstí před obličejem a varuje mě, že bych si mohl pěkně zavařit, kdybych se dotkl jeho toaletního papíru, zatraceně zavařit, nicméně mi dá jednu roli do začátku, aby měl jistotu, že se té jeho nedotknu. Říká, že jeho žena je moc hodná, a dát mi roli papíru že byl její nápad, že je to nemocná ženská, která chce mít v životě klid a žádné trable. Kapišto?

Mike si najde malý byt v Henry Street v Brooklyn Heights. Má vlastní záchod a kvůli toaletnímu papíru ji nikdo neotravuje. Říká, že můj byt je pro ostudu a že nechápe, jak můžu takhle žít, bez topení, vařit není kde a Italové ječí kvůli toaletnímu papíru. Zželí se jí mě a nechá mě u sebe. Vaří výteč

225$

né večeře, ačkoli neuměla uvařit ani kafe, když ji otec vyhodil z domu.

Když škola skončí, vrátí se zpátky na Rhode Island, aby jí zubař prohlédl absces způsobený tátovou pěstí. Já navštěvuji letní kurzy na NYU, čtu, studuji a píšu seminární práce. Pracuji v bance, ve směně od půlnoci do osmi, dvakrát týdně jezdím s vysokozdvižným vozíkem ve skladu u Bakera a Williamse a sním o Mike Smallové, jak si pěkně a pohodlně žije u babičky na Rhode Islandu.

Volá mi a říká, že už se na mě babička tak nezlobí, kvůli tomu, co jsem řekl o jejím snadném životě. Babička o mně dokonce řekla něco hezkého.

Co to bylo?

Řekla, že máš hezkou hlavu, s těmi černými kudrnatými vlasy, a že tě tak lituje, kvůli tomu, co sis užil s tátou, že jí nevadí, když k nám na den na dva přijedeš.

Po tom, co se mi stalo v bance, bych si mohl zajet na Rhode Island na celý týden. V bistru na Broad Street poblíž banky si ke mně přisedl nějaký muž a řekl mi, že mě zaslechl předchozího večera mluvit a že usoudil, že jsem Ir, nemám pravdu?

Jsem.

No fajn, já jsem taky Ir, Ir jako Paddyho prase, otec z Carlow, máma ze Sligo. Doufám, že ti to nebude vadit, ale dozvěděl jsem se od někoho tvoje jméno a zjistil jsem, že jsi členem Teamsters a ILA.

Legitimaci ILA mám prošlou.

To je v pořádku. Já jsem aktivista, a my se snažíme proniknout do těchle zasranejch bank, promiň mi ten výraz. Rozumíš, o čem mluvím.

Ano, jistě.

Chci říct, že jsi jediný ve své směně, kdo má nějakou odborářskou zkušenost, a chceme po tobě jenom, aby ses občas ozval. Ty víš, a oni vědí, že banky platěj hovno mzdy. Takže tadyhle něco utrousíš, támhle se ozveš, ne moc, ne moc často, a já se ti ozvu za pár týdnů. Účet za tebe zatáhnu, to je dobrý.

226$

Příští noc je čtvrtek, výplata, a když všichni dostanou svůj šek, povídá vedoucí: Zbytek noci máte volno, McCourte.

Dá si záležet, aby to všichni ve směně slyšeli. Dnes v noci máte volno, McCourte, a všechny další noci taky, a můžete to říct svým přátelům z odborů. Tohle je banka, a žádné zatracené odbory tady nepotřebujeme.

Písařky, účetní, nikdo nic neříká. Jenom kývají hlavou. Stevie Henry by něco řekl, ale ten dělá ve směně od čtyř do dvanácti.

Vezmu si šek a mezitím co čekám na výtah, vyjde z kanceláře nějaký vedoucí pracovník. McCourt, mám pravdu?

Přikývnu.

Vy teď budete končit fakultu, je to tak?

Budu.

Nenapadlo vás, že byste nastoupil tady u nás? Dejte se k nám a do tří let bychom vám mohli dát kulaťoučký pětimístný plat. Jste jedním z nás, rozumíte? Ir?

Ano.

Já také. Otec z Wicklow, máma z Dublinu, a když budete dělat v bance, jako je tahle, dveře se samy otvírají, rozumíte, AOH, Rytíři Kolumbovi, a tohle všechno. O své lidi se umíme postarat. Když ne my, kdo jiný?

Zrovna mě vyhodili.

Vyhodili? O čem to k čertu mluvíte? Vyhodili za co?

Za to, že jsem dovolil odborovému aktivistovi, aby se mnou mluvil v bistru.

To že jste udělal? Dovolil jste odborovému aktivistovi, aby s vámi mluvil?

Dovolil.

To ale byla zatracená pitomost. Podívejte, příteli, už jsme venku z uhelných dolů, už jsme venku z kuchyní a příkopů. Nepotřebujeme odbory. Řekněte mi, kdy už ti Irové dostanou rozum? To mi řekněte. Něco se vás ptám.

Neříkám nic, ani cestou výtahem dolů. Neříkám nic, protože mě z téhle banky vyhodili, a stejně není, co říkat. Nechci mluvit o tom, že by měli Irové dostat rozum, a nechápu,

227$

proč každý, na koho narazím, mi musí vyprávět, odkud pochází jeho irský otec a matka.

Muž se se mnou chce hádat, ale já mu k tomu nedám příležitost. Lepší je odejít a nechat ho na výšinám, ke kterým dorostl, jak říkávala máma. Volá za mnou, že jsem hlupák, že skončím jako umývač nádobí, že budu zavážet sudy s pivem, nalévat whiskey ožralým Irčanům v baru, kam se chodí vyplakat nýmandi. Ježíši, copak je něco špatného na tom, když se chce člověk pozvednout? říká, a divné je, že mu v hlase zazní smutek, jako kdybych byl syn, který ho zklamal.

Mike Smallová na mě čeká u vlaku v Providence na Rhode Islandu a odveze mě autobusem do Tivertonu. Cestou se zastavíme v obchodě s lihovinami pro láhev Poutnického rumu, který má babička ráda. Babička Zoe říká nazdar, ale nepodá mi ruku, ani tvář nenastaví. Je čas večeře a máme nakládané hovězí s kapustou a vařené brambory, protože to je podle Zoe jídlo, které mají Irové rádi. Říká, že musím být po cestě unavený a určitě si dám frťánka. Mike na mě pohlédne a usměje se, a víme oba, že to je Zoe, kdo si chce dát frťánka, rum s kolou.

A co ty, babičko? Nedáš si panáka?

No, já nevím, tak dobrá. Namícháš drinky, Alberto?

Ano.

Ale s tou kolou to nepřeháněj. Kazí mi žaludek.

Sedíme v obývacím pokoji, zešeřelém za vrstvami žaluzií, záclon a závěsů. Nejsou tu žádné knihy, ani časopisy nebo noviny, jenom několik fotografií s kapitánem v armádní uniformě poručíka a jedna s Mike, blonďatým dětským andílkem.

Napijeme se a nastane ticho, protože Mike jde telefonovat do haly a my se Zoe si nemáme co říct. Rád bych řekl: Tohle je pěkný dům, ale nemohu, protože se mi nelíbí, jaká je tady v pokoji tma, když venku svítí slunce. Pak Zoe zavolá: Alberto, budeš u toho zatraceného telefonu celý večer? Máš tady hosta. A mně říká: To je Charlie Moran, s kým telefonuje. Byli celou školu velcí přátelé, ale on hrozně rád mluví.

228$

Tak Charlie Moran to je? Mike mě tady nechá sedět, v tomhle ponurém pokoji s babičkou, a jde se vykecávat se svým bývalým klukem. Po celé ty týdny na Rhode Islandu si užívala s Charliem, zatímco já otročil v bankách a ve skladech.

Zoe říká: Namíchej si ještě panáka, Franku. Což značí, že chce sama taky, a když říká, ať to nepřeháním s kolou, že jí ničí žaludek, naliju jí rumu dvakrát tolik v naději, že ji odrovná a já budu mít její vnučku pro sebe.

Ale to ne, po pití ožije a po několika locích povídá: Pojdme jíst, ksakru, Irové rádi jedí, a při jídle povídá: Chutná ti to, Franku?

Chutná.

No tak jez. Víš, co já vždycky říkám. Bez brambory není jídla, a to ani nejsem Irka. Ne, nemám v sobě, po čertech, ani kapku irské krve, ale trochu jsem Skotka. Matka se jmenovala MacDonaldová. To je skotské jméno, ne?

Je.

Irské ne?

Ne.

Po večeři se díváme na televizi a ona usne v křesle, ale ještě mi stačí říct, že Louis Armstrong na obrazovce je škaredý jako hřích a jeho zpěv nestojí za zlámanou grešli. Mike s ní zatřese a říká jí, ať jde do postele.

Neříkej mi, ať jdu do postele, zatraceně. Můžeš si být vysokoškolačka, ale já jsem pořád tvoje babička, nemám pravdu, Bobe?

Já nejsem Bob.

Nejsi? Tak kdo teda jseš?

Já jsem Frank.

Jo, ten Irčan. Bob, to je štramák. Bude z něho oficír. Co ty budeš?

Učitel.

Učitel? No, to se v cadillaku moc nesvezeš, a vydá se po schodech nahoru do postele.

Teď, když Zoe zařezává ve svém pokoji, si ke mně určitě Mike vleze do postele, ale ne, je moc nervózní. Co kdyby se Zoe najednou probudila a přišla na nás? Byl bych venku na

229$

silnici a mával na autobus do Providence. Jsou to muka, když mně Mike přijde dát pusu na dobrou noc, a přestože je tma, vím, že má na sobě růžové panenkovské pyžamo. Nemůže zůstat, ach ne, babička by to mohla slyšet, a já jí říkám, že na to kašlu, i kdyby spal vedle samotný Pán Bůh. Ne, ne, říká ona a odejde, a já nechápu, co je to za svět, kde lidi odcházejí, když mají možnost si krásně zadovádět v posteli.

Za úsvitu zapne Zoe vysavač, rejdí s ním nahoru dolů a hudruje: V tomhle zatraceném domě je to jako v Hoganově uličce. Dům je bez poskvrnky, protože nemá nic jiného na práci než v něm uklízet, a narážky na Hoganovu uličku mi mají naznačit, kam patřím, protože ona ví, že já vím, že je to nebezpečný irský slum v New Yorku. Hudruje, že vysavač neluxuje, jak by měl, ale přitom je jasné, že není, co luxovat. Nadává, že Alberta vyspává, a to má snad vařit snídani na třikrát, pro sebe, pro mě a pro Albertu?

Přijde sousedka Abbie, pije s ní kávu a společně nadávají na děti, na špínu, na televizi, na toho zatraceného škaredého Louise Armstronga, který neumí zpívat, na špínu, na ceny jídla a oblečení, na děti, na zatracené Portugalce, kteří se roztahují ve Fall River a v okolních městech, dost na tom, že všechno patří Irčanům, ti aspoň mluví anglicky, pokud jsou střízliví. Nadávají na kadeřníky, kteří si účtují majlant a nerozeznají účes od oslí prdele.

Ale no tak, Zoe, říká, Abbie.

Myslím to zatraceně vážně.

Kdyby tady byla naše máma, nechápala by to. Divila by se, proč tyhle ženské nadávají. Pane na nebi, řekla by, vždyť mají všechno. Jsou v teple a pohodlí, jídla mají do sytosti, a na všechno nadávají. Máma a ženské ve slumech v Limericku neměly nic, ale stěžovaly si zřídka. Říkaly, že je to vůle Boží.

Zoe má všechno, ale nadává za hudebního doprovodu vysavače, a to může být způsob, jak se modlí, zatraceně.

Mike se v Tivertonu jmenuje Alberta. Zoe hudruje, že nechápe, proč by si děvče mělo zatraceně říkat Mike, když má své vlastní jméno, Agnes Alberta.

230$

Projdeme se po Tivertonu a já si znovu představuji, jaké by to bylo, kdybych tady učil a oženil se s Albertou. Měli bychom nablýskanou kuchyň, ve které bych měl každé ráno kávu a vejce k snídani, a četl bych Providence Journal. Měli bychom velikou koupelnu se spoustou teplé vody a hebké tlusté ručníky, a já bych se vyvaloval ve vaně a skrze záclonky vlnící se zlehka v ranním slunci bych se koukal na Narrangasett River. Měli bychom auto na výlety do Horseneck Beach a na Block Island, a jezdili bychom na návštěvu k příbuzným Albertiny matky v Nantucketu. Jak by léta plynula, vlasy by mi ustoupily z čela a narostlo by mi bříško. V pátek večer bychom chodili na basketbalové zápasy místního gymnázia a já bych se seznámil s někým, kdo by mi mohl dělat ručitele do venkovského klubu. Kdyby mě přijali, musel bych začít hrát golf a to by byl zaručeně počátek mého konce, první krok do hrobu. Návštěva v Tivertonu mě bezpečně zažene zpátky do New Yorku.

(35)

V létě roku 1957 dokončím studia na NYU a na podzim vykonám zkoušky pro učitele angličtiny na střední škole.

V odpoledním listě The World-Telegram and Sun je školní stránka, kde mohou učitelé najít práci. Většina volných míst je na středních odborných školách a před těmi mě přátelé varovali: Na tyhle odborné školy nechoď. Děti jsou tam vrahouni. Sežvýkají tě a vyplivnou. Jdi se podívat na ten film, Džungle před tabulí, kde učitel říká, že odborné školy jsou odpadkové koše školství a učitelé v nich jsou tam proto, aby seděli na víku. Jdi se podívat na ten film a utečeš pryč.

Jedno místo pro učitele angličtiny je na Střední odborné škole Samuela Gomperse v Bronxu, ale předseda učitelského odboru mi říká, že vypadám moc mladě a těžko bych děti zvládal. Říká, že jeho otec byl z Donegalu, matka z Kilkenny, a že by mně rád pomohl. Měli bychom si navzájem pomáhat,

231$

ale ruce má svázané, ovšem způsob, jakým kra rameny a mává rukama, úplně protiřečí tomu, co řekl. Nicméně se zvedne ze židle a jde mě vyprovodit k hlavním dveřím s rukou na mých ramenou, a říká, ať zkusím Samuela Gomperse znovu, možná za rok za dva, až trochu přiberu a ztratím ten nevinný výraz, a že mě povede v evidenci, ale jestli si nechám narůst vousy, nemusím se víckrát obtěžovat. Vousy nesnáší a žádné zatracené beatniky tady mít taky nechce. Mezitím, povídá, bych to mohl zkusit na katolických středních školách, kde sice moc dobře neplatí, ale byl bych mezi vlastními lidmi, a slušný irský mládenec by se měl držet svých.

Předseda učitelské rady na Gradyho střední odborné škole říká, že by mi ovšem rád pomohl, ale: Víte, s tím vaším irským přízvukem byste se s dětmi trápil, mohly by se vám smát a učení je těžké, i když mluvíte správně, a dvojnásob těžké s irským přízvukem. Chce vědět, jak jsem absolvoval řečovou část učitelské zkoušky, a když mu říkám, že jsem dostal dočasné povolení s podmínkou, že budu chodit na doučování výslovnosti, povídá: Jo, snad byste mohl zase přijít, až nebudete mluvit jako Paddy z lodi, hahaha. Říká, abych se mezitím držel vlastních Udí, on sám je Ir, tedy ze tří čtvrtin, a s jinými lidmi že člověk nikdy neví, jak na tom je.

Když se sejdu s Andym Petersem na pivu, vyprávím mu, že nemůžu sehnat učitelské místo, dokud trochu nepřiberu, nebudu vypadat starší a dokud nebudu mluvit jako Američan, a on říká: Hovno. Na učení zapomeň. Dej se na byznys. Specializuj se na něco. Poklice na kola. Ovládni trh. Sežeň si práci v garáži a nauč se všechno, co můžeš, o poklicích na kola. Lidi přijdou do garáže, a jak někdo řekne poklice, všichni ho pošlou za tebou. Víš, co je poklicová krize? Upadne poklice z auta, letí vzduchem a urazí hlavu vzorné hospodyňce, a všechny televizní stanice tě budou zvát, abys poskytl odborné vyjádření. Pak se uděláš pro sebe. McCourtovo poklicové impérium. Zahraniční a domácí poklice na automobilová kola, staré a nové. Poklicoví veteráni pro sběratelské fajnšmekry.

232$

Myslí to vážně?

S poklicemi možná ne. Podívej se, jak se to dělá v akademickém světě. Zabereš si půl akru lidských vědomostí, Chaucerovy falické symboly v Ženě z Bathu, nebo Swiftovu náklonnost k hovnu, a kolem toho si postavíš plot. Plot ozdobíš poznámkami pod čarou a bibliografií. Přitlučeš ceduli: Vstup zakázán, porušení se trestá ztrátou titulu. Já sám se zabývám výzkumem na úrovni ohledně jednoho mongolského filosofa. Myslel jsem, že si zaberu trh s nějakým irským filosofem, ale našel jsem jenom Berkeleyho a do toho už zaťali drápy. Jediný irský filosof, pro Kristovy rány. Jediný. Copak, lidi, neumíte myslet? Takže mi zbývají jenom Mongolové nebo Číňani, a nejspíš se budu muset naučit mongolsky nebo čínsky, nebo jakou řečí tam ksakru mluví, a až si někoho najdu, tak bude jenom můj. Kdy jsi naposledy slyšel něco o mongolském filosofovi na těch večírcích v East Side, co tam tak rád chodíš? Udělám si kandidáta věd, napíšu pár článků o svém Mongolovi pro obskurní vědecké časopisy. Budu číst zasvěcené přednášky opilým orientalistům na konferencích MLA a jenom čekat, až se mi pohrnou pracovní nabídky z Ivy League a sesterských univezit. Pořídím si tvídové sako, dýmku a suverénní manýry, a fakultní paničky se na mě budou vrhat a žebronit, abych jim přednesl mongolské erotické verše propašované do země v prdeli jaka nebo pandy ze zoo v Bronxu. A ještě něco ti povím, malou radu pro případ, že budeš dělat postgraduál. Když chodíš do kurzu, zjisti si pokaždé, o čem ten profesor napsal doktorskou disertační práci, a vysypej to na něj. Jestli se frajer specializuje na Tennysonovy vodní obrazy, tak je na něj vylej. Jestli se frajer specializuje na George Berkeleyho, předved mu zvuk poklepávající ruky, zatímco se v lese kácí strom. Jak myslíš, že jsem zvládl ty zasraný kurzy z filosofie na NYU? Když je frajer katolík, vytasíš na něj Tomáše Akvinského. Žid? Dej mu Maimonidese. Agnostik? S agnostikem nikdy nevíš. S agnostikama nikdy nevíš, na čem jseš, ale ještě pořád můžeš zkusit Nietzscheho. Toho starýho čuráka můžeš ohýbat, jak chceš.

233$

Andy mi říká, že největším Američanem, který kdy žil, byl Bird, hned vedle Abrahama Lincolna a Maxe Kisse, chlápka, který vynalezl projímadlo Ex-Lax. Bird by měl dostat Nobelovu cenu a křeslo ve Sněmovně lordů.

Kdo je Bird?

Pro Kristový rány, McCourte. Začínám si o tebe dělat starosti. Říkáš, že máš rád džez a neznáš Birda. Charlie Parker, člověče. Mozart. Posloucháš mě? Zapaluje ti to? Mozart, pro Kristový rány. To je Charlie Parker.

Co má co společného Charlie Parker s učitelským místem, s poklicema na kola, s Maimonidem, nebo s čímkoli jiným?

Vidíš, McCourte, to je tvoje neštěstí, pokaždý hledáš relevanci, žereš logiku. Kvůli tomu nemají Irové filosofy. Kvanta zatracenejch hospodskejch teologů a právníků z kadibudky. Uvolni se, chlape. Ve čtvrtek večer končím dřív a vypravíme se na Padesátou druhou, poslechnout si trochu muziky. Co říkáš?

Jdeme od klubu ke klubu, až narazíme na podnik, kde černoška v bílých šatech skřehotá do mikrofonu a visí na něm, jako kdyby byla na rozhoupané lodi. Andy šeptá: To je Billie, a je to hanba, že ji nechají takhle se ztrapňovat.

Jde na pódium a chce ji vzít za ruku a pomoci jí sejít dolů, ale ona mu nadává a napřahuje se na něj, až zakopne a spadne z pódia. Z barové stoličky se zvedne jiný muž a odvádí ji ze dveří, a já vím, podle čistých tónů mezi skřehotáním, že to byla Billie Holidayová, hlas, který jsem slýchal na stanici armádního vysílání, když jsem byl kluk v Limericku, čistý hlas, který mi říkal: „Nemůžu ti dát nic než svou lásku, baby.”

Stevie říká: Takhle to dopadá.

Co tím myslíš, takhle to dopadá?

Myslím tím, že takhle to dopadá, to je všechno. Ježíši Kriste, copak musím napsat knihu?

Jak to, že znáš Billie Holidayovou?

Miluju Billie Holidayovou od dětských let. Chodím na Padesátou druhou ulici, abych ji mohl zahlédnout. Abych jí

234$

podržel kabát. Drhnul bych po ní záchodovou mísu. Napouštěl bych jí vanu, líbal bych zemi, po které kráčela. Řekl jsem jí, že mě propustili z armády se ztrátou cti, protože jsem nešukal francouzskou ovci, a ji napadlo, že by se z toho dala udělat písnička. Nevím, co se mnou Bůh zamýšlí udělat v příštím životě, ale já neberu nic jiného, než sedět na věčnosti mezi Billie a Birdem.

V polovině března 1958 se v novinách objeví inzerát na místo učitele angličtiny na McKeeho střední odborné a technické škole na Staten Islandu. Zástupkyně ředitele, slečna Seestedová, prostuduje můj diplom a odvede mě za ředitelem Mosesem Sorolou, který se ani nezvedne ze židle za stolem, kde na mě pošilhává za mrakem kouře vycházejícím z jeho nosu a z cigarety, kterou drží v ruce. Říká, že se škola nachází v kalamitní situaci. Učitelka, kterou mám nahradit, slečna Muddová, se náhle uprostřed pololetí rozhodla odejít na odpočinek. Říká, že takoví učitelé jsou bezohlední a ztěžují řediteli život. Nemá pro mě plný úvazek na angličtinu, musel bych učit tři hodiny sociálních věd denně a dvě hodiny angličtiny.

Já ale o sociálních vědách nic nevím.

Vyfoukne kouř, zašilhá a povídá: S tím si nedělejte starosti, a vezme mě do kanceláře k výkonnému předsedovi učitelské rady, jenž říká, že bych učil tři hodiny ekonomického občanství, a tady je učebnice Váš svět a vy. Pan Sorola se usmívá přes kouř a říká: Váš svět a vy. V tom by mělo být skoro všechno.

Říkám mu, že o ekonomice nic nevím, ani o občanství, a on na to: Stačí, když budete pár stránek napřed před dětmi. Všechno, co jim řeknete, bude pro ně velká novina. Řekněte jim, že je rok devatenáct set padesát osm, řekněte jim, jak se jmenují, řekněte jim, že žijí na Staten Islandu, a ony budou překvapené a vděčné za informace. Ke konci roku už si zapamatují i vaše jméno. Zapomeňte na vysokoškolské literární semináře. Tady to není vysoká platforma IQ.

235$

Zavede mě za slečnou Muddovou, učitelkou, kterou mám nahradit. Když otevře dveře do třídy, chlapci a dívky se vyklánějí z oken a volají na kamarády na školním dvoře. Slečna Muddová sedí za katedrou, čte si cestovní příručku a ignoruje papírovou vlaštovku, která jí prosviští nad hlavou.

Slečna Muddová už je na odpočinku.

Pan Sorola odejde ze třídy a ona povídá: Správně, mládenče. Nemohu se už dočkat, až odsud odejdu. Co je dneska? Středa? V pátek končím a vy buďte vítán v tomhle šíleném odpadkovém koši. Třicet dva let v tomhle žiju, a koho to zajímá? Děti? Rodiče? Každý na to, mládenče, sere, odpusťte, že mluvím francouzský My učíme jejich fakany a oni nás platí jako ficky od nádobí. Ve kterém to bylo roce? Devatenáct set dvacet šest. To nastoupil Calvin Coolidge. To jsem nastoupila já. A pracovala jsem celé jeho volební období a období muže za krize, Hoovera, a Roosevelta a Trumana a Eisenhowera. Podívejte se z okna. Je odtud dobře vidět newyorský přístav, a v pondělí ráno, jestli vás tyhle děti nepřivedou k šílenství, uvidíte vyplouvat velikou loď a na té lodi budu já mávat, synu, mávat a usmívat se, protože jsou dvě věci, které už, s pomocí Boží, nechci v životě vidět, Staten Island a děti. Stvůry, stvůry jsou to. Podívejte se na ně. Se šimpanzy v zoo v Bronxu byste na tom byl líp. Co máme letos za rok? Devatenáct set padesát osm. Jak jsem to mohla vydržet? Na to abyste byl Joe Louis. Tak, mnoho štěstí, synu. Budete ho potřebovat.

(36)

Než odejdu, říká mi pan Sorola, abych se přišel druhý den podívat, jak si slečna Muddová vede se svými čtyřmi třídami. Dozvím se něco o metodice výuky. Říká, že půlka vyučování je metodika, a já nevím, o čem to mluví. Nevím, co si mám myslet o jeho úsměvu za cigaretovým kouřem, a napa

236$

dá mě, jestli si nedělá legraci. Přistrčí mi přes stůl na stroji napsaný rozvrh, tři hodiny EO, ekonomického občanství, dvě hodiny A4, pokročilá angličtina ve čtvrtém pololetí. Nahoře na rozvrhu stojí třídnická hodina a vespodu služba v budově, školní jídelna, pátá hodina. Neptám se pana Soroly, co tohle všechno znamená, protože se bojím, že by mě mohl považovat za hlupáka, rozmyslel by si to a nevzal mě.

Když už scházím z kopce k přívozu, slyším chlapecký hlas, jak volá: Pane McCourte, pane McCourte, jste pan McCourt?

Jsem.

Pan Sorola by s vámi ještě chtěl mluvit.

Jdu za studentem zpátky do kopce a vím, proč se mnou chce pan Sorola ještě mluvit. Rozmyslel si to. Našel někoho zkušeného, někoho, kdo pochopí metodiku, někoho, kdo ví, co je to třídnická hodina. Když tohle místo nedostanu, budu muset začít hledat znovu.

Pan Sorola čeká u vchodu do školy. Cigareta v koutku úst mu klesne a on mi položí ruku na rameno. Mám pro vás dobrou zprávu, říká. Místo je volné dřív, než jsme očekávali. Musel jste na slečnu Muddovou udělat silný dojem, protože se rozhodla skončit už dneska. Vlastně už je pryč, odešla zadním vchodem, a je sotva poledne. Takže nás napadlo, jestli byste nenastoupil už zítra, abyste nemusel čekat do pondělka.

Ale já…

Jistě, já vím. Nejste připraven. To je v pořádku. Dáme vám nějaký učební materiál, abyste děti zaměstnal, dokud se do toho nedostanete, a já občas nakouknu, abych je spořádal.

Říká mi, že tohle je pro mě zlatá příležitost, abych skočil rovnou doprostřed proudu a zahájil svou učitelskou kariéru, jsem mladý, děti si oblíbím, ony si oblíbí mě, a McKeeho střední škola mi poskytne veškerou pomoc a podporu, kdykoli bude třeba.

Ovšemže souhlasím, zítra přijdu. Není to zrovna vysněné učitelské místo, ale bude muset stačit, protože lepší neseženu. Sedím na přívozu ze Staten Islandu a myslím na učitel

237$

ské kádrováky z předměstských středních škol, jak mi říkali, že vypadám inteligentně a zapáleně, ale s tím svým přízvukem bych opravdu narazil. Jistě, musejí přiznat, že je okouzlující, připomíná jim to toho roztomilého Barryho Fitzgeralda z Faráře od svatého Dominika, ale ale ale. Říkali, že si na svých školách potrpí na vysokou úroveň jazykového projevu, a není možné dělat výjimku ani v mém případě, protože irský přízvuk je nakažlivý, a co by tomu řekli rodiče, kdyby jim přišly děti domů a mluvily jako Barry Fitzgerald nebo Maureen O’Harová?

Chtěl jsem pracovat v jedné z jejich předměstských škol na Long Islandu, ve Westchesteru, kde jsou chlapci a děvčata chytří, veselí, usměvaví, pozorní, s nabroušenými pery, když rozebírám Boewulfa, Canterburské povídky, rytířskou poezii a metafyziky. Všichni by mě obdivovali, a až by chlapci a děvčata prošli mými hodinami, rodiče by mě určitě zvali na večeře do nejlepších domů. Mladé maminky by se za mnou chodily přeptat na děti a kdo ví, co všechno by se mohlo seběhnout, když jejich muži ve flanelových oblecích nebudou doma, a já bych vesele pytlačil ve vodách opuštěných manželek.

Na nóbl předměstí musím zapomenout. Na klíně mám učebnici, která mi má pomoci v prvních dnech výuky, Váš svět a vy, a listuji stránkami o krátké historii Spojených států z hospodářského hlediska, listuji v kapitolách o americké vládě, bankovním systému, o tom, jak číst burzovní stránky, jak si otevřít sporožirové konto, jak vést účty domácnosti, jak získat půjčku a hypotéku.

Na konci každé kapitoly jsou otázky k tématu a náměty k diskusi. Co způsobilo krach na burze v roce 1929? Jak mu lze do budoucna předejít? Kdybyste chtěli šetřit peníze a vydělat na úrocích, dali byste je a) do sklenice, b) investovali na japonské burze, c) schovali pod matraci, d) uložili do spořitelny?

Jsou tu doporučené aktivity, s vepsanými poznámkami od bývalého studenta. Svolej rodinnou poradu a prodisku

238$

tuj rodinné finance s otcem a matkou. Vysvětli jim na základě studia této knihy, jak mohou zlepšit rodinné účetnictví. (Poznámka: Nediv se, když ti nařežou.) Zorganizuj se třídou návštěvu newyorské burzy. (Budou rádi, že vypadnou na celý den ze školy.) Přemýšlej o tom, jaký výrobek by mohla vaše obec potřebovat a založ malou firmu, která ho bude dodávat. (Zkus španělské mušky.) Napiš na Správu federálních rezerv a pověz jim, co si o nich myslíš. (Popros je, ať na nás ostatní něco zbyde.) Promluv si s lidmi, kteří pamatují krach v roce 1929, a napiš o tom referát o tisíci slovech. (Zeptej se jich, proč nespáchali sebevraždu.) Napiš příběh, ve kterém vysvětlíš desetiletému dítěti, co je to zlatý standard. (Bude se mu líp usínat.) Napiš pojednání o tom, na kolik přišlo postavení Brooklynského mostu, a kolik by to asi stálo nyní. Bud konkrétní. (Jinak se těš!)

Převozní prám pluje kolem Ellis Islandu a Sochy svobody a já jsem tak vystrašný z ekonomického občanství, že si ani nevzpomenu na miliony lidí, které zde přistály, ani na ty, které poslali zpátky se špatnýma očima a slabými plícemi. Nevím, jak si dokážu stoupnout před tyhle americké teenagery a vyprávět jim o vládních orgánech a opěvovat přednosti spoření, když sám dlužím peníze, kam se podívám. A jak tak loď klouže brázdou a v očekávání dne, který mě zítra čeká, napadne mě, co bych si nedopřál pár piv u Fazolového hrnce, a co bych si po těch pár pivech nezajel vlakem do White Horse Baru v Greenwich Village na kus řeči s Paddym a s Tomem Clancym a neposlechl si je, jak zpívají v zadní místnosti? Když volám Mike, abych jí řekl dobrou zprávu o novém místě, chce vědět, kde jsem, a udělá mi kázání o tom, jak jsem blbej, když táhnu na pivo večer před nejdůležitějším dnem svého života, a že kdybych věděl, co je pro mě dobré, dopravil bych svou prdel pěkně domů. Někdy mluví jako její babička, která vám pokaždé říká, co máte dělat se svou prdelí Pohni sem s tou prdelí. Vytáhni tu svou prdel z postele.

Mike má pravdu, jenomže ona vystudovala střední školu, a až začne učit, bude vědět, co má studentům povídat,

239$

kdežto já, i když mám vysokoškolský diplom, nevím, co mám říkat ve třídách slečny Muddové. Mám se chovat jako Robert Donat ze Sbohem, pane profesore, nebo jako Glenn Ford v Džungli před tabuli? Mám vejít suverénně do třídy jako James Cagney, nebo napochodovat jako irský řídící učitel s holí, řemenem a řevem? Co když na mě student pošle papírovou vlaštovku, která mi prosviští kolem hlavy? Mám se mu zabodnout pohledem do tváře a říci mu, že jestli to zkusí ještě jednou, bude mít velký průšvih? Co mám dělat s těmi, kteří koukají z okna a hulákají na kamarády na dvoře? Jestli to budou stejní lotři jako někteří studenti v Džungli před tabulí, nic s nimi nehne, budou mě ignorovat, a zbytek třídy mnou bude pohrdat.

Paddy Clancy v zadní místnosti ve White Horse přestane zpívat a povídá mi, že by v mé kůži nechtěl být za žádnou cenu. Všichni vědí, jaké jsou v téhle zemi střední školy. Džungle před tabulí, to sedí. Proč jsem se se svým vysokoškolským diplomem nedal na práva, proč nedělám byznys, nebo něco, kde se dají vydělat peníze? Zná pár učitelů ve Village a ti z toho zběhli při první příležitosti.

Taky má pravdu. Všichni mají pravdu a já jsem otupělý ze všeho toho piva, co mám v sobě, že už se nestrachuji. Jdu k sobě domů a spadnu v šatech do postele, a přestože jsem utahaný po dlouhém dni a pivu, nemohu usnout. Co chvíli vstanu a čtu si kapitoly z učebnice Váš svět a vy, kladu sám sobě zkušební otázky, představuju si, co budu říkat o burze, o rozdílu mezi akciemi a obligacemi, o třech pilířích vlády, o letošní recesi, o loňské krizi, a to už můžu rovnou vstát, jít ven a nalít do sebe kávu, abych vydržel až do večera.

Za úsvitu sedím v bistru na Hudson Street s dokařskými dělníky, řidiči nákladáků, skladníky a hlídači. Proč bych nemohl žít jako oni? Pracují osm hodin denně, přečtou si Daily News, podívají se na baseball, dají si pár piv, jdou domů k manželce, vychovávají děti. Jsou placeni lépe než učitelé a nemusejí si dělat hlavu kvůli učebnici Váš svět a vy a kvůli sexem poblázněným teenagerům, kteří ve vaší třídě

240$

nechtějí být. Po dvaceti letech může jít dělník do penze, sedět na sluníčku na Floridě a čekat na oběd a večeři. Mohl bych zavolat do McKeeho střední odborné školy a říci jim: Zapomeňte na to, já chci klidnější život. Mohl bych říct panu Sorolovi, že ve skladu u Bakera a Williamse shánějí vedou-cího skladníka, což je místo, které můžu s vysokoškolským diplomem klidně dostat, a do konce života budu jenom stát na rampě se seznamem lodního nákladu přicvaknutým na pultíku a kontrolovat, co jde dovnitř a co ven.

Pak mě napadne, co by tomu řekla Mike Smallová, kdybych jí oznámil: Ne, já dneska do McKeeho střední školy nešel. Vzal jsem místo vedoucího skladu u Bakera a Williamse. Dostala by záchvat nepříčetnosti. Řekla by: Po vší té námaze na univerzitě je z tebe zatracenej vedoucí skladu v docích? Taky by mě mohla vyhodit z domu a vrátit se do náruče Boba fotbalisty, a já bych zůstal na světě sám, chodil bych do irské tančírny a vyprovázel domů holky, které si rezervují tělo pro svatební noc.

Je mi stydno, že mám jít první den učit v takovém stavu, s kocovinou z White Horse Tavern, po sedmi hrncích ranní kávy vyskakuju z kůže, oči jako dvě díry od chcaní ve sněhu, na tváři mi raší dvoudenní strniště, jazyk mám povlečený šlemem, jak jsem si nečistil zuby, srdce v hrudi mi buší únavou a strachem z tuctu amerických adolescentů. Lituji, že jsem kdy odjel z Limericku. Mohl jsem tam zůstat s místem pod penzí na poště jako všemi vážený listonoš, oženit se s dívkou jménem Maura, každou sobotu se zpovídat z hříchů, každou neděli být ve stavu milosti, pilíř obce, pýcha matky, a zemřel bych v náruči matky Církve, oplakáván v širokém kruhu přátel a příbuzných.

U stolu v bistru sedí dokařský dělník a vypravuje kamarádovi, že jeho syn končí v červnu studia na univerzitě St. John’s, že on sám si mohl po celá ta léta sedřít prdel, aby kluk mohl chodit na školu, a teď je z něho ten nejšťastnější člověk na světě, protože syn si váží toho, co pro něj dělal.

V den promoce poklepe sám sobě na rameno za to, že přežil

241$

válku a poslal syna na univerzitu, syna, který chce být učitelem. Máma je na něj hrdá, protože chtěla být sama učitelkou, ale neměla možnost, a tohle je pro ni zadostiučinění. V den promoce budou oba dva těmi nejpyšnějšími rodiči na světě, a o tom to všechno je, nemám pravdu?

Kdyby tenhle dokař s Horacem v Port Warehouses věděli, o čem přemýšlím, netrpěli by mi to. Řekli by mi, že mám být šťastný, že mám vysokoškolský diplom a že můžu učit.

Sekretářka školy mi řekne, ať jdu za slečnou Seestedovou, která mi řekne, ať jdu za panem Sorolou, který mi řekne, ať jdu za předsedou učitelského odboru, který říká, že se musím hlásit u sekretářky školy, aby mi dala kartu do píchaček, a proč mě za ním vůbec posílají?

Sekretářka školy říká: Jé, vy už jste zpátky? a ukáže mi, jak mám zastrčit časovou kartu do píchaček, jak ji dát do své přihrádky na straně Příchod a jak ji přendat na stranu Odchod. Říká, že budu-li muset z jakýchkoli důvodů odejít z budovy, i když mám třeba polední přestávku, musím se u ní hlásit, protože nikdy nevíte, kdy vás mohou potřebovat, nikdy nevíte, kdy vznikne naléhavá potřeba, a učitelé si nemohou jen tak chodit ven a zpátky, jak se jim zachce. Povídá mi, ať jdu za slečnou Seestedovou, která se tváří překvapeně. Jé, vy už jste zpátky, říká, a dá mi červenou (Delaneyho) knihu, knihu docházky v mých hodinách. Víte samozřejmě, jak ji používat, říká, a já předstírám, že ano, aby si nemyslela, že jsem blbec. Pošle mě zpátky k sekretářce školy pro třídní knihu mojí třídy a já musím lhát sekretářce taky, že vím, jak ji používat. Říká, že když nebudu něco vědět, mám se zeptat dětí. Ty vědí víc než učitelé.

Třesu se z kocoviny, z kávy a ze strachu, co mě čeká, pět hodin vyučování, třídnická hodina, služba v budově, a nejradši bych byl na přívozu na Manhattan, kde bych mohl sedět za stolem v bance a rozhodovat o půjčkách.

242$

Na chodbě do mě vrážejí studenti. Strkají se, perou se a smějí. Copak nevědí, že jsem učitel? Nevidí snad, že mám pod paží dvě knihy docházky a Váš svět a vy? Učitelé v Limericku takové chování netrpěli. Procházeli po chodbách s holí, a kdo neuměl pořádně chodit, dostal tou holí pěkně zezadu přes nohy, bez pardonu.

A co si mám počít s touhle třídou, první v celé mé učitelské kariéře, se studenty ekonomického občanství, kteří po sobě házejí křídou, gumami a sendviči se salámem? S tím přece musí přestat, jakmile vstoupím do třídy. Ale oni nepřestanou. Nevšímají si mne a já nevím, co mám dělat, dokud mi nevyjdou z úst slova, první slova, která kdy řeknu jako učitel: Přestaňte po sobě házet svačinou. Podívají se na mě, jako kdyby říkali: Co je to za chlapa?

Zvonek oznámí začátek hodiny a studenti vklouznou do lavic. Šeptají si jeden s druhým, prohlížejí si mě, smějí se, zase si šeptají a já lituji, že jsem kdy vkročil na Staten Island. Otáčejí se k tabuli na boční stěně místnosti, na kterou někdo načmáral veliký nápis Slečna Muddová je pryč. Stará kabela šla na odpočinek, a když vidí, že si to čtu, začnou si znovu šeptat a smát se. Otevřu svůj Váš svět a vy, jako že chci začít vyučování, ale jedna dívka zvedne ruku.

Ano?

Učiteli, nebudete dělat docházku?

Jistě, budu.

To je moje práce, učiteli.

Když se vlní uličkou ke katedře, kluci začnou bučet a: Co hodláš dělat po zbytek mýho života, Danielo? Dojde za katedru, podívá se po třídě, a když se předkloní, aby otevřela Delaneyho knihu (docházky), je jasně vidět, že je jí blůzka moc malá, a to odstartuje hučení nanovo.

Usmívá se, protože ví, co my jsme se dozvěděli z učebnic psychologie na NYU, že totiž patnáctileté děvče je o celá léta vyspělejší než stejně starý chlapec, a jestli se jim chce na ni houkat, nic to neznamená. Šeptá mi, že už chodí s klukem z posledního ročníku, fotbalistou z Curtisova gymnázia, kde

243$

jsou všichni studenti chytří, ne jako smečka opičáků v téhle třídě, zamazaných od motorového oleje. Kluci to vědí taky, a proto předstírají, že se musejí chytat za srdce a omdlévají, když vyvolává jejich jména z docházkových karet. Dává si s docházkou pěkně na čas, a já jsem tady za pitomce, stojím stranou a čekám. Vím, že chlapce schválně dráždí a zajímalo by mě, jestli si pohrává i se mnou, aby mi ukázala, jak se svojí naditou blůzičkou třídu ovládá, a zároveň mi znemožnila ekonomické občanství, ať už s ním chci začít jakkoli. Když vyvolá jménem někoho, kdo včera chyběl, chce od něj omluvenku od rodičů, a když ji nemá, napomene ho a napíše mu do karty N. Připomíná studentům, že za pět N mohou dostat na vysvědčení F a obrátí se ke mně: Nemám pravdu, učiteli?

Nevím, co mám říct. Přikývnu. Začervenám se.

Jiná dívka vykřikne: Hej, účo, jste fešák, a já se červenám ještě víc. Kluci řvou a mlátí dlaněmi do lavic, a děvčata se usmívají jedna na druhou. Jseš blázen, Yvonne, říkají té, která řekla, že jsem fešák, ale ona jim povídá: Ale on je, je vážně fešák, a mě napadá, jestli se vůbec někdy přestanu červenat, jestli vůbec budu schopen stát tady a vykládat ekonomické občanství, jestli se nade mnou někdy Daniela s Yvonne slitují.

Daniela říká, že má docházku hotovou a teď že potřebuje žeton, aby mohla jít na záchod. Vezme si ze zásuvky kousek dřeva a cestou ke dveřím vrtí zadkem, doprovázena dalším chórem bučení, a jeden chlapec volá na druhého: Joey, postav se, Joey, ať vidíme, jak moc ji miluješ, ať vidíme, jak ti stojí, Joey, a Joey zčervená tak, že se třídou přežene vlna smíchu a hihňání.

Uběhla půlka hodiny a já jsem ještě neřekl o ekonomickém občanství jediné slovo. Snažím se jednat jako učitel, kantor. Zvednu Váš svět a vy a říkám jim: Tak teď si otevřete knihy, lekce, é, ke které lekci jste došli?

K žádné jsme nedošli.

Chcete říct, že jste žádnou lekci nedělali? Žádnou?

244$

Ne, fakticky jsme k žádné nedošli. Slečna Muddová nás nic neučila.

Slečna Muddová vás nic neučila. Vůbec nic.

Hej, učiteli, proč pořád opakujete, co říkám? Žádnou. Nic. Slečna Muddová nás takhle neotravovala. Slečna Muddová byla hodná.

Ostatní přikyvují a mručí: Jo, slečna Muddová byla hodná, a já mám pocit, že s ní musím soutěžit dokonce i po tom, co ji vyhnali do důchodu.

Zvedne se ruka.

Ano?

Učiteli, jste Skot nebo něco takovýho?

Ne. Ir.

Vážně? Irové se rádi napijou, co? Samá whiskey, co? Přijdete o Paddyho svátku?

Na svátek svatého Patricka tady budu.

Nebudete při oslavách zvracet opilý, jako to dělají všichni Irové?

Řekl jsem, že budu tady. Tak si otevřte učebnici.

Ruka.

Jakou učebnici, učiteli?

Tuto učebnici, Váš svět a vy.

Žádnou takovou nemáme, učiteli.

Takovou knihu nemáme.

Už zase opakujete všechno, co říkáme.

Musíme mluvit správně anglicky.

Učiteli, tohlencto néni žádná hodina angličtiny. Tohle je ergonomický účastenství. Čekali sme, že se budeme učit o penězích a tyhlety věci, a vy nás o penězích nic neučíte.

Vrátí se Daniela, právě když se zvedne další ruka. Učiteli, jak se jmenujete? Daniela vrátí žeton do stolu a říká třídě: Jmenuje se McCoy. Zrovna jsem se to dozvěděla na záchodě, a není ženatej.

Napíšu na tabuli své jméno tiskacím písmem, p. McCourt.

Ze zadní lavice vykřikne nějaká dívka: Pane, máte nějakou holku?

245$

Zase se začnou smát. Já se zase červenám. Šťouchají se lokty. Děvčata říkají: Není roztomilej? a já hledám útočiště ve Váš svět a vy.

Otevřte si učebnice. Lekce první. Začneme od začátku. Stručné dějiny Spojených států amerických.

Pane McCoyi.

McCourt. McCourt.

Nó, dobrý, o Kolumbovi a všechny tyhle věci známe. To jsme měli v dějepisu s panem Bogardem. Ten se pomine, když nás budete učit dějepis, když on je placenej za to, že ho učí, a vaše práce to není.

Musím učit to, co je v učebnici.

Slečna Muddová neučila, co je v učebnici. Ta na to kadila, s prominutím, pane McCoyi.

McCourt.

Jó.

A když zazvoní zvonek a oni se vyřítí ze třídy, Daniela přijde k mému stolu a povídá, ať si z toho nic nedělám, ať ty kluky neposlouchám, všichni jsou tak blbí, ona že chodí do obchodních kursů, aby z ní byla sekretářka v advokátní kanceláři, a kdoví jestli sama jednou nebude právničkou, o docházku se postará, a o všechno. Říká mi: Nesmíte jim zbaštit, s prominutím, každý hovno, pane McCoyi. V další hodině mám pětatřicet dívek, všechny jsou oblečeny v bílém a všechny jsou zapnuté až ke krku. Většina z nich má stejný účes, včelí úl. Nevšímají si mne. Na lavice si položí malé kufříčky a prohlížejí se v zrcátku. Vytrhávají si obočí, pudrují si tváře labutěnkami, malují se rtěnkou a zatahují rty mezi zuby, pilují si nehty a odfukují z nich prach. Otevřu docházkovou knihu, začnu vyvolávat jména, a ony se zatváří překvapeně. Jé, vy jste na suplování? Kde je slečna Muddová?

Šla do penze.

Takže vy budete náš řádný učitel?

Ano.

Ptám se jich, kam došly, co teď probírají.

Kosmetologii.

246$

Co to je?

Pěstování krásy. A jak vy se jmenujete, učiteli?

Ukážu na svoje jméno na tabuli. Pan McCourt.

A jó. Yvonne říkala, že ste byl roztomilej.

Nechám to být. Kdybych měl v těchhle hodinách opravovat každou gramatickou chybu, nikdy bych se k ekonomickému občanství nedostal, a co hůř, kdyby se mě zeptali na mluvnická pravidla, zjistilo by se, že nic neznám. Nesmím se nechat ničím rozházet. Začnu probírat první kapitolu z učebnice Váš svět a vy, Stručné dějiny Spojených států. Listuji stránkami od Kolumba přes Otce poutníky k Válce za nezávislost, k válce z roku 1812 a občanské válce, když vtom se někdo vzadu hlásí.

Ano?

Pane McCourte, proč nám vykládáte tuhle látku?

Vykládám vám ji, protože bez znalosti dějin vlastní země nemůžete ekonomické občanství pochopit.

Pane McCourte, tohle je hodina literatury. Vy jste učitel a nevíte ani, co máme za hodinu.

Vytrhávají si obočí, pilují nehty, potřásají včelími úly a litují mě. Říkají, že mám vlasy v hrozném stavu a že se pozná, že jsem v životě nebyl na manikúře. Proč nepřijdete na hodinu tělesné krásy, my bysme vás vypiglovaly.

Usmívají se a pošťuchují, a já mám tváře zase v jednom ohni, a ony zase říkají, že je to roztomilé. Jé, koukněte na něj. On se stydí.

Musím se ovládat. Musím být učitel. Byl jsem koneckonců desátníkem armády Spojených států. Nařizoval jsem chlapům, co mají dělat, a kdyby to neudělali, zatočil bych s nimi, protože by to bylo přímé porušení vojenských předpisů a na to je válečný soud. Nařídím zkrátka těmhle holkám, co mají dělat.

Dejte všechno pryč a otevřte si knihy.

Jaké knihy?

Knihy, co máte na literaturu.

Máme všeho všudy Obry na zemi, a to je ta nejotravnější kniha na světě. A celá třída přizvukuje: Jó, jasně, nuda, nuda, šed, šed.

247$

Říkají mi, že je to o nějaké evropské rodině kdesi na prérii, a všichni jsou hrozně depresivní, a mluví o sebevraždě, a nikdo ve třídě není schopen tu knížku dočíst do konce, protože z ní má chuť sám spáchat sebevraždu. Proč nemohou číst nějaký hezký milostný román, ve kterém nebudou tihle Evropani, celí zvadlí na prérii? Nebo proč nemohou jít do kina? Třeba na Jamese Deana, jé, to by bylo, nechce se věřit, že je mrtvý. Mohly by se na něho jít podívat a mluvit pak o něm. Ach, na Jamese Deana by se mohly koukat věčně.

Když děvčata z hodiny krásy odejdou, mám třídnickou osmiminutovku, papírování se třiatřiceti studenty z tiskařské dílny. Nahrnou se dovnitř, samí kluci, a chtějí spolupracovat. Říkají mi, co se má udělat, a ať si nedělám starosti. Mám zapsat docházku, poslat seznam nepřítomných slečně Seestedové, vybrat omluvenky, které jsou údajně od rodičů a doktorů, rozdat síťové jízdenky na autobus, na vlak a na přívoz. Jeden chlapec mi ze sborovny přinese obsah poštovní přihrádky slečny Muddové. Jsou to upomínky a dopisy od nejrůznějších úředníků ze školy a mimo školu, kteří volají neposlušné studenty k pohovoru, žádosti a výzvy o seznamy a formuláře a druhé a třetí upomínky o všechno možné. Slečna Muddová zřejmě poštu nevybírala celé týdny a mně ztěžkne hlava, když pomyslím na to, co všechno po ní musím dělat.

Chlapci mi říkají, že nemusím dělat docházku každý den, ale jakmile jednou začnu, nedá se s tím přestat. Většina z nich jsou Italové a kniha docházky vypadá jako lidový román: Adinolfi, Buscaglia, Cacciamani, DiFazio, Esposito, Gagliardo, Miceli.

Mám třídu naučit recitovat Slib věrnosti a zpívat „Hvězdnatý prapor”. Sám to pořádně neumím, ale to je jedno. Chlapci stojí s rukou na srdci a recitují vlastní verzi Přísahy: Slibuji věrnost vlajce Staten Islandu, a tý holce na jednu noc, tý, co leží pode mnou, takže ji nikdo nevidí, co si schovává lásku a polibky jen pro mě.

Když zpívají „Hvězdnatý prapor”, někteří do toho hučí „You Ain’t Nothing But a Houndog”.

248$

Dostanu dopis od předsedy učitelské rady, ve kterém mě žádá, abych se příští, třetí hodinu dostavil do jeho kanceláře. Je to moje přípravná hodina, kdy si mám plánovat vyučovací rozvrh. Říká mi, že bych měl mít na každou hodinu vyučovací plán a že je na to standardní formulář, že mám trvat na tom, aby si studenti pořídili poznámkové bloky, které budou čisté a řádně vedené, mám zajistit, aby byly učebnice zabalené, jinak body dolů, mám dohlížet na to, aby okna byla nahoře otevřená patnáct centimetrů, že mám na konci každé hodiny poslat jednoho studenta, aby prošel třídu a posbíral smetí, že mám stát ve dveřích a pozdravit přicházející a odcházející třídu, psát před každou hodinou na tabuli tiskacím písmem název a cíl hodiny, nikdy nemám klást otázky, které vyžadují pouze odpověď ano nebo ne, nemám ve třídě trpět zbytečný hluk, mám po studentech žádat, aby zůstávali sedět v lavici, dokud se nepřihlásí a neřeknou si o žeton na záchod, mám trvat na tom, aby si chlapci sundávali čepice, a mám jasně vysvětlit, že žádný student nesmí mluvit, aniž by se předtím přihlásil. Ručím za to, že nikdo nevyjde ze třídy po zazvoněni, které je, pro mou informaci, vždycky pět minut před koncem hodiny. Jestliže budou moji studenti přistiženi na chodbě před koncem hodiny, budu to muset vysvětlit samotnému řediteli. Nějaké dotazy?

Předseda říká, že za dva týdny bude pololetní zkoušení a že bych se měl při výuce soustředit na témata, která se přitom budou probírat. Studenti angličtiny by měli zvládnout pravopis a všechna slova, stovku z každého slovníčku, která mají mít v sešitě, a když ne, body dolů, a mají se připravit, aby byli schopní napsat esej o dvou románech. Studenti v hodinách ekonomického občanství by už měli být za půlkou učebnice Váš svět a vy.

Zvonek ohlásí čtvrtou hodinu, a to mám službu v jídelně. Předseda mi říká, že to je lehká práce, že tam budu s Jakem Homerem, učitelem, kterého se děti nejvíc bojí.

Jdu po schodech nahoru do jídelny, v hlavě mi buší, v ústech mám sucho a přeji si, abych mohl plout se slečnou

249$

Muddovou. Místo toho do mé strkají a vrážejí studenti na schodišti a zastaví mě učitel, který chce vidět moji studentskou legitimaci. Je malý a rozložitý, nemá žádný krk a holá hlava mu sedí rovnou na ramenou. Prohlíží si mě tlustými brýlemi a brada mu ční vyzývavě dopředu. Říkám mu, že jsem učitel, a on mi nechce věřit. Chce, abych mu ukázal svůj učební rozvrh. Ach, promiňte, omlouvám se. Vy jste McCourt, já jsem Jake Homer. Budeme v jídelně spolu. Jdu s ním nahoru a po chodbě do studentské jídelny. V kuchyni stojí dvě fronty na jídlo, jedna chlapecká a jedna dívčí. Jake mi říká, že jedním z největších problémů je právě udržet chlapce a děvčata od sebe. Říká, že v tomhle věku jsou to zvířata, hlavně kluci, a není to jejich vina. Je to přirozené. Kdyby bylo po jeho, měla by děvčata zvláštní jídelnu pro sebe. Chlapci se v jednom kuse předvádějí a vytahují, a když se dvěma líbí stejné děvče, dá se čekat, že to skončí rvačkou. Říká mi, že když dojde ke rvačce, nemám zasáhnout hned. Ať si to ti hajzlíci rozdají a vyřídí podle svých pravidel. Když je teplo, v květnu v červnu, je to horší, protože děvčata odloží svetry a kluci jsou jako diví, když jim vidí ňadra. Holky dobře vědí, co dělají, a kluci jsou jako psi na klíně, slintají touhou. Naším úkolem je držet je od sebe, a chce-li si nějaký chlapec zajít do dívčího oddělení, musí přijít sem a dovolit se. Jinak bychom tady měli dvě stě puberťáků, kteří si to rozdávají za denního světla. Musíme také v jídelně dohlížet na to, aby děti odnášely tácy a zbytky zpátky do kuchyně a na stolech a kolem bylo čisto.

Jake se ptá, jestli jsem sloužil na vojně, a když povídám, že ano, říká mi: Ale to jste netušil, když jste se rozhodl stát učitelem, že k tomu patří takovéhle voloviny. Že budete mít dozor v jídelně, dohlížet na vyhazování odpadků, že budete psycholog a dětská vychovatelka, to jste netušil, co? Z toho aspoň vidíte, jaký u nás panuje názor na učitele, když musí celé hodiny hlídat tyhle dětí, které se krmí jako čuňata, a vy jim máte připomínat, aby po sobě uklízely. Doktoři a právníci nemusejí běhat kolem a říkat lidem, aby po sobě

250$

uklízeli. V Evropě takovouhle debilní práci kantoři nedělají. Tam se ke středoškolskému učiteli chovají, jako by to byl profesor.

Jeden chlapec, který odnáší podnos do kuchyně, si nevšiml, že mu z něho upadl obal od zmrzliny. Když se vrací ke stolu, Jake si ho zavolá k sobě.

Zvedni ten obal od zmrzliny, chlapče.

Hoch je zpupný. Mně neupad.

Na to jsem se tě neptal, chlapče. Řekl jsem, ať ho zvedneš.

To není má povinnost. Znám svoje práva.

Pojď sem, chlapče. Já ti tvá práva vysvětlím.

V jídelně je najednou ticho. Všichni sledují, jak Jake popadne chlapce za kůži nad levou lopatkou a začne mu jí kroutit ve směru hodinových ručiček. Máš pět práv, chlapče, říká. První je neodmlouvat, druhé je udělat, co se ti řekne, a ostatní tři tě nemusejí zajímat.

Chlapec se snaží nezkřivit tvář, chce vypadat dobře, ale Jake kroutí tak silně, že se chlapci podlomí kolena a vykřikne: Tak jo, tak jo, pane Homere, dobrá. Já ten papír seberu.

Jake ho pustí. Dobře, chlapče. Vidím, že jsi rozumný.

Chlapec se svalí na židli. Stydí se, ale já vím, že není proč. Když učitel v Leamyho obecné škole v Limericku takhle mučil nějakého chlapce, všichni jsme byli proti učiteli a já jasně cítím, že takhle se studenti, chlapci i děvčata, koukají na Jakea a na mě. Přemýšlím, jestli někdy dokážu být tak přísný jako irský učitel, nebo stejně tvrdý jako Jake Homer. Učitelé psychologie na NYU nám nevysvětlili, co v takových případech dělat, a to je tím, že univerzitní profesoři nikdy nemusejí dohlížet na studenty v jídelně na střední škole. A co až jednou bude Jake chybět a já tady budu hlídat sám a budu mít za úkol udržet na uzdě dvě stě studentů? Nemohu přece dívce, které přikážu zvednout papír a ona odmítne, zkroutit kůži nad lopatkou, až se jí rozklepou kolena. Ne, budu si muset počkat, až budu starý a silný jako Jake, ačkoli ani on by jistě nekroutil děvčeti kůží nad lopatkou. Na dívky je zdvořilejší, říká jim drahoušku, a jestli by

251$

nebyly tak hodné a nepomohly to tady uklidit. Ony říkají: Ano, pane Homere, a on se kolébá pryč a usmívá se.

Stojí vedle mne u kuchyně a vysvětluje mi: Musíte ty hajzlíky převálcovat jako náklaďák naložený cihlama. Pak říká chlapci, který stojí před ním: Ano, synku?

Pane Homere, mám vám vrátit dolar, co jste mi půjčil.

Na co to bylo, chlapče?

To bylo jednou minulej měsíc, když jsem neměl peníze na oběd. Vy jste mi půjčil ďolík.

Zapomeň na to, synku. Kup si zmrzlinu.

Ale, pane Homere.

Jen běž, synu. To máš ode mne jako dárek.

Díky, pane Homere.

To je v pořádku, chlapče.

Tohle je hodný chlapec, říká mi. Nevěřil byste, jak to má těžké, aby mohl docházet do školy. Jeho otce mučili a málem zabili nějací Mussoliniho gangsteři. Ježíši, člověk by nevěřil, jak těžké to mají rodiny těchle dětí, a to žijeme v nejbohatší zemi na světě. Setřete si svou vděčnost, McCourte. Nebude ti vadit, když ti budu říkat Franku?

Ani v nejmenším, pane Homere.

Říkej mi Jakeu.

Dobře, Jakeu. Mám teď hodinu na oběd a on mě vede do učitelské jídelny v posledním patře. Pan Sorola mě zdraví a představuje mě učitelům u různých stolů: pan Rowantree, typografie, pan Kriegsman, zdravotní výchova, pan Gordon, dílny, slečna Gilfilanová, kreslení, pan Garber, náprava řeči, pan Bogard, sociální vědy, pan Maratea, sociální vědy.

Vezmu si tác se sendvičem a kávou a posadím se k volnému stolu, ale přijde ke mně pan Bogard, říká, že se jmenuje Bob, a zve mě, abych si sedl ke stolu s ním a s ostatními učiteli. Radši bych seděl sám, protože nevím, o čem bych si s nimi vyprávěl, a v okamžiku, kdy otevřu ústa, řeknou: A jé, vy jste Ir, a já budu muset vysvětlovat, jak k tomu došlo. Není to tak zlé jako být černý Přízvuk můžete vždycky změnit, ale barvu pleti ne, a je to otrava, když jste černý a lidé si

252$

myslí, že musejí hovořit o černých záležitostech, protože máte takovou pleť. Můžete změnit přízvuk a lidi vám přestanou říkat, odkud jejich rodiče v Irsku pocházejí, ale jak jste černí, není úniku.

Ale nemohu pana Bogarda odmítnout, když se obtěžoval a šel pro mě ke stolu, a když si k nim přenesu kávu a sendvič, zase se mi učitelé představují křestními jmény. Jack Kriegsman říká: Jseš tady první den, co? Nechceš si to ještě rozmyslet?

Někteří učitelé se smějí a vrtí hlavou, jako kdyby říkali, jak litují, že se kdy na tohle dali. Bob Bogard se nesměje. Nakloní se přes stůl a povídá: Jestli je nějaké důležitější povolání než kantořina, tak bych rád věděl, které to je. Zdá se, že nikdo neví co na to říct, až se mě Stanley Garber zaptá, jaký předmět učím.

Angličtinu. Vlastně ne tak docela. Chtějí, abych učil tři hodiny ekonomického občanství, a slečna Gilfinanová říká: Jé, vy jste Ir. To je milé, slyšet tady irský přízvuk.

Vypráví mi o svých předcích a chce vědět, odkud pocházím, kdy jsem přijel, jestli se někdy vrátím a proč ve staré vlasti pořád válčejí katolíci s protestanty. Jack Kriegsman říká, že jsou horší než Židi a Arabové, ale Stanley Garber nesouhlasí. Stanley říká, že Irové na obou stranách mají ales-poň jednu věc společnou, křesťanství, kdežto Židi a Arabové se od sebe liší jako den a noc. Jack říká: To jsou kecy, a Stanley mu to sarkasticky vrátí: Tomu říkám inteligentní odpověď.

Když zazvoní, jdou se mnou Bob Bogard a Stanley Garber dolů a Bob povídá, že ví, jak to vypadá v hodinách slečny Muddové, že děti zdivočely po týdnech, kdy se nic neučily, a budu-li potřebovat pomoc, ať mu dám vědět. Povídám mu, že pomoc opravdu potřebuji. Rád bych věděl, co mám k čertu dělat se třídami ekonomického občanství, které čekají za dva týdny pololetní zkoušky, když se žádný z nich ještě ani nepodíval do učebnice. Jak je mám na vysvědčení klasifikovat, když nemám žádné podklady?

253$

Stanley povídá: Nic si z toho nedělej. Spousta známek na vysvědčení v téhle škole není stejně ničím podložená. Jsou tady děti, které čtou na úrovni třetí třídy, a to není tvoje chyba. Měly by být na základní škole, ale tam si je nechat nemůžou, protože měří přes metr osmdesát, lavice jsou jim malé a učitelé by si s nimi nevěděli rady. To poznáš.

Prohlédnou si s Bobem Bogardem můj rozvrh a kroutí hlavou. Tri hodiny na konci dne. To je ten nejhorší rozvrh, jaký můžeš mít, to nemůže nový učitel zvládnout. Děti snědly oběd a jsou nabité bílkovinami a cukrem, chtěly by ven a divočit. Sex. Nic jiného je nezajímá, říká Stanley. Sex sex sex. Ale tak to holt dopadá, když člověk nastoupí v pololetí a dostane předmět po takové slečně Muddové.

Zlom vaz, říká Stanley.

Když budeš potřebovat pomoc, přijď za mnou, říká Bob.

Pustím se do křížku s bílkovinami, cukrem a sexem sexem sexem v šesté, sedmé a osmé hodině, ale umlčí mě salvy otázek a námitek. Kde je slečna Muddová? Je mrtvá? Utekla? Hahaha. Vy jste náš nový učitel? Zůstanete s náma už napořád? Máte nějakou holku, učiteli? Ne, žádný Svět a my nemáme. To je blbá kniha. Proč si nemůžeme povídat o filmech?

V páté třídě jsem měl učitelku a ta nám pořád vyprávěla filmy a vyhodili ji. To byla skvělá učitelka. Učiteli, nezapomeňte zapsat docházku. Slečna Muddová ji vždycky zapisovala.

Slečna Muddová nemusela docházku zapisovat, protože na to měla v každé třídě službu. Službu vykonává obvykle nějaká plachá dívka s nalinkovaným sešitem a dobrým rukopisem. Za zapisování docházky dostane zápočet z administrativy, kterým udělá dojem na zaměstnavatele, když bude shánět práci na Manhattanu.

Studenti posledního ročníku anglické literatury burácí nadšením, když se dozvědí, že slečna Muddová je jednou provždy pryč. Nutila je číst tu nudnou knihu Obři na zemi, a řekla, že až ji přečtou, budou muset číst Silase Marnera, a Louis u okna, který čte spoustu knížek, jim řekl, že to je

254$

kniha o hnusném starém chlapovi s malou holčičkou a to že je druh literatury, jaký bychom v Americe číst neměli.

Slečna Muddová jim řekla, že musejí číst Silase Marnera, protože se blíží pololetí a oni budou muset napsat esej srovnávající jej s Obry na zemi, a studenti posledního ročníku by v poslední hodině rádi věděli, jak ji napadlo chtít po nich srovnávat knihu o smutných lidech na prérii s knihou o chlípném dědkovi v Anglii.

Už jsou zase veselí: My nechceme číst žádný blbý knihy.

Chcete říct, že nechcete číst žádné hloupé knihy.

Cože?

Ale nic. Zazvoní zvonek před koncem hodiny a oni popadnou kabáty a tašky a houfují se u dveří. Musím je překřikovat: Sednout. To bylo upozornění, že teprve hodina bude končit.

Dívají se překvapeně. Co se děje, učiteli?

Při zaznění zvonku ještě ven nemůžete.

Slečna Muddová nás pouštěla.

Já nejsem slečna Muddová.

Slečna Muddová byla hodná. Nechávala nás odejít. Proč vy jste tak zlý?

A už jsou ze dveří venku a nemohu je zastavit. Pan Sorola stojí na chodbě a říká mi, že studenti nesmějí vycházet, když zazní zvonek před koncem hodiny.

Já vím, pane Sorolo. Ale nedali se zastavit.

No, pane McCourte, tak zítra trochu víc kázně, ano?

Ano, pane Sorolo.

Myslí to ten člověk vážně, nebo si ze mě dělá legraci?

(37)

Na přívozu číhají staří Italové na zákazníky, kterým by vyčistili boty. Mám za sebou těžkou noc a ještě těžší den, tak proč bych neutratil dolar plus čtvrťák spropitného na vyčištění bot, i přesto že tenhle starý Ital vrtí hlavou a povídá mi lámanou angličtinou, že bych si měl koupit nové od jeho

255$

bratra, který prodává boty na Delancey Street a udělal by mi cenu, kdybych se odvolal na Alfonsa z přívozu.

Když skončí, zavrtí hlavou a říká, že si vezme jenom padesát centů, protože tohle jsou nejhorší boty, jaké viděl za celá léta, boty pro tuláka, které by nenatáhl mrtvole, a já bych si měl zajít do Delancey Street a nezapomenout říct bratrovi, kdo mě posílá. Říkám mu, že na nové boty nemám peníze, že jsem právě nastoupil do nového zaměstnání, a on povídá: Dóbra, dóbra, dejte mi ďolík. Vy ste učitel, že jo? A já říkám: Jak to víte? Učitelé maj dycky mizerný boty.

Dám mu dolar a spropitné a on odchází, kroutí hlavou a volá: Čištění, leštění.

Je jasný březnový den a je příjemné sedět venku na palubě a pozorovat turisty s fotoaparáty nadšeně obdivující Sochu svobody, dlouhý prst Hudsonu před námi a připlouvající siluetu Manhattanu. Hladina žije bílými sekanými vlnkami a bríza vanoucí k Úžinám přináší teplý závan jara. Ach, to je příjemné, a já bych měl sto chutí stát na můstku starého převozního prámu a kormidlovat ho tam a zpátky mezi remorkéry, šífy, obchodními loděmi a zaoceánskými parníky, jež vzdouvají v přístavu vlny, které narážejí na spodní palubu s auty.

To by byl příjemný život, lepší než každodenní válčení s tucty středoškoláků s jejich tajným pošťuchováním, pomrkáváním a smíchem, s jejich remcáním a námitkami, nebo s tím, jak mě ignorují, jako kdybych byl kus nábytku. Do hlavy mi vplouvá vzpomínka na jedno ráno na NYU, na tvář, která říká: Nejsme tak trochu paranoidní?

Paranoidní. Našel jsem si to. Jestliže budu stát před třídou a jeden žák zašeptá něco druhému a rozesmějí se přitom, budu si myslet, že se smějí mně? Když budou sedět v jídelně, napodobovat můj přízvuk a dělat si legraci z mých červených očí? Vím, že to budou dělat, protože my jsme dělali v Leamyho obecné škole to samé, a kdybych si měl s tímhle dělat starosti, bylo by lepší strávit život v oddělení půjček v Manufactureťs Trust Company.

256$

Mám tohle dělat po zbytek života? Jezdit metrem, potom přívozem na Staten Island, šlapat do kopce k McKeeho střední odborné a technické škole, píchat si u píchaček, vybírat napěchovanou přihrádku s poštou, říkat studentům v hodinách den po dni: Posaďte se, otevřte si sešity, vytáhněte si pera, ty nemáš papír? tady máš papír, ty nemáš pero? půjč si, opište si poznámky na tabuli, ty odsud nevidíš? Joey, vyměnil by sis místo s Brianem? no tak, Joey, nebuď takový, ne, Joey, neřekl jsem ti, že jsi vůl, jenom jsem tě požádal, aby sis vyměnil místo s Brianem, který potřebuje brýle, ty nepotřebuješ brýle, Briane? tak proč se máš stěhovat? to je jedno, Joey, prostě dělej, bude to? Freddie, schovej ten sendvič, tady nejsme v jídelně, mě nezajímá, že máš hlad, ne, na záchod si ho sníst nepůjdeš, na záchodě se sendviče nejedí, co chceš, Marie? je ti špatně, že musíš na ošetřovnu? dobrá, tady máš propustku, Diano, šla bys, prosím tě, s Marií na ošetřovnu a přišla mi říct, co říkali, ne, já vím, že ti neřeknou, co jí je, já chci jenom vědět, jestli se ještě vrátí do hodiny, copak to je, Alberte, tobě je taky špatně? ne, tobě není špatně, Alberte, ty zůstaň pěkně sedět a dělej, co máš dělat, že musíš na ošetřovnu, Alberte? je ti opravdu špatně? že máš průjem? no tak tady máš žeton na chlapecký záchod a ne, abys tam byl celou hodinu, ostatní si zatím přepíší, co je na tabuli, bude se psát písemka, víte to přece, ne? bude se psát písemka, copak je, Sebastiane, že ti došel inkoust v peru? tak proč něco neřekneš? ano, teď to říkáš, ale tos už mohl říct před deseti minutami, jo, že jsi nechtěl přerušovat všechny ty, co je jim špatně? to je od tebe hezké, Sebastiane, má někdo pero navíc, které by Sebastianovi půjčil? ale co to je, Joey? že je Sebastian co? co? takové věci bys neměl říkat, Joey, Sebastiane, ty se posad, žádné rvačky ve třídě, co je, Ann? že musíš jít? kam jít, Ann? jo ty máš měsíčky? máš pravdu, Joey, nemusí to vyprávět celému světu, ano, Danielo? ty chceš odvést Ann na záchod? proč? jo, ona nemluví dobře anglicky, a co to má co společného s tím, že to dostala? co to je, Joey? říkáš, že děvčata by takhle neměla mluvit, klid, Danie

257$

lo, klid, nemusíš se hned urážet, copak to má znamenat, Joey? jsi věřící člověk a neměl bys takhle mluvit, takže Danielo, klid, já vím, že se zastáváš Ann, která potřebuje na toaletu, na záchod, tak běž, vezmi ji tam, a ostatní přepíší poznámky na tabuli, jo, ty taky nevidíš? chceš si přesednout? dobře, přesedni si, tady je volné místo, ale kde máš sešit? nechals ho v autobuse, dobrá, potřebuješ papír, tady máš papír, potřebuješ pero? tady máš pero, potřebuješ na záchod? dobře, běž běž běž si na záchod, sněz si sendvič, běž si za kamarádama, prokristapána.

Pane McCoyi.

McCourt.

Neměl byste takhle klít. Neměl byste brát jméno Boží nadarmo.

Jé, pane McCourte, říkají, zejtra byste si měl vzít volno, je Paddyho den. Jste přece Irčan. Měl byste jít slavit.

Kdybych si vzal volno a zůstal celý den v posteli, měli by stejnou radost. Suplenti za chybějící učitele se málokdy obtěžují s psaním docházky a někteří studenti jednoduše na hodinu nepřijdou. No tak, pane McCourte, vezměte si volno na své irské kamarády. V Irsku byste přece taky nešel do školy, nebo ano?

Když se druhý den objevím ve škole, zklamaně zahučí. Jé, do hajzlu, s prominutím, co ste to za Irčana? Hej, učiteli, co kdybyste si vyrazil se všema těma Irčanama dneska večer a chyběl zejtra?

Zítra tady budu.

Přinesou mi zelené věci, nastříkanou bramboru, zelenou housku, láhev Heinekena, protože je zelená, hlávku kapusty s dírami místo očí, nosu a pusy, se zelenou skřítkovskou kapuckou, kterou vyrobili v kreslírně. Hlávka se jmenuje Kevin a má přítelkyni, baklažán jménem Maureen. Dále dostanu blahopřání na čtvrtce papíru velikosti šedesát krát šedesát centimetrů, na kterém je napsáno Šťastný den sv. Paddyho a kolem dokola koláž ze zelených papírů ve tvaru

258$

čtyřlístků, shillelaghů dubových kyjů, lahví whiskey, s kresbou zeleného nakládaného hovězího a sv. Patríckem, jak drží v ruce sklenici zeleného piva místo biskupské hole a říká: Víra tvá tě zachrání v tento velký den pro Irsko, s mým portrétem a bublinou u úst: Polib mě, jsem Irčan. Přání podepsaly tucty studentů z mých pěti tříd a vyzdobili je šťastnými tvářemi ve tvaru čtyřlístků.

Ve třídě je hluk. Jé, pane McCourte, jak to, že nejste v zeleným? Protože nemusí, ty blbe, když je Ir. Pane McCourte, proč nejdete slavit? Protože akorát nastoupil do zaměstnání. Vždyť je tu, prokristapána, teprve týden.

Pan Sorola otevře dveře. Je všechno v pořádku, pane McCourte?

Ano, jistě.

Přijde k mému stolu, prohlédne si blahopřání a usměje se. Musejí vás mít rádi, co? A jak dlouho že jste tady? Týden?

Skoro.

No, to je moc hezké, ale snažte se, aby také něco dělali. Jde ke dveřím a za ním se nese: Šťastného svatého Paddyho, pane Sorolo, ale on vyjde ven, aniž se ohlédne. Někdo vzadu ve třídě povídá: Pan Sorola je mizernej italskej přivandrovalec, načež se rozpoutá potyčka, která skončí, až když jim pohrozím, že budou psát test z Vašeho světa. Pak někdo říká: Sorola není žádnej Ital. Je to Fin.

Fin? Co je to Fin?

Z Finska, ty vole, co je tam furt tma.

Nevypadá finsky.

A jak vypadaj Fini, ty pako?

To nevím, ale nevypadá tak. Mohl by to být Sicilián.

Není Sicilián. Je to Fin, vsadím se o dolar. Kdo se chce vsadit?

Nikdo nechce sázku riskovat a já říkám: Dobrá, a teď si otevřte sešity.

Jsou naštvaní. Otevřít sešity? Paddyho den a vy chcete, abysme si otevřeli sešity, když jsme vám dali blahopřání a všechno.

259$

Já vím. Za přání vám děkují, ale dneska máme vyučování jako jindy, budeme psát písemku a musíme dodělat Váš

svět a vy.

Celá třída naříká a zelená barva je stažena z programu dne. Jé, pane McCourte, kdybyste jen věděl, jak tu knihu nenávidíme.

Nemohl byste nám, pane McCourte, vypravovat něco o Irsku, nebo tak?

Pane McCourte, povídejte nám o svém děvčeti. Určitě máte nějakou fešandu. Jste tak roztomilej. Moje máma je rozvedená. Chtěla by se s váma seznámit.

Pane McCourte, já mám sestru ve vašem věku. Má bezvadný místo v bance. Líbí se jí všechna ta stará muzika, Bing Crosby a takový.

Pane McCourte, já viděl v televizi tenhleten irskej film, Tichý muž, a John Wayne v něm mlátil svou ženu, jak se jmenovala, a to se v Irsku dělá, že tam bijou svý ženy?

Jsou schopní udělat cokoli, jen aby unikli Vašemu světu. Pane McCourte, chovali jste v kuchyni prasata?

My jsme neměli kuchyň.

No jo, ale když jste neměli kuchyň, jak jste vařili?

Měli jsme krb, kde jsme vařili čaj, a jedli chleba.

Nemohli uvěřit, že jsme neměli elektřinu, a chtěli vědět, jak jsme uchovávali jídlo v chladu. Ten, který se ptal na prasata v kuchyni, řekl, že ledničku má každý, ale jiný mu řekl, že nemá pravdu, že jeho matka vyrostla na Sicílii a žádnou neměli, a jestli mu kluk s prasaty v kuchyni nevěří, tak si to půjdou vyříkat po škole do tmavé uličky, a z té se vrátí už jenom jeden z nich. Některé dívky ve třídě jim řekly, ať se uklidní, a jedna mě litovala, že jsem vyrůstal takhle a že kdyby mohla cestovat zpátky časem, vzala by mě k sobě domů a nechala mě pěkně se vykoupat, jak bych chtěl dlouho, a pak bych mohl sníst všechno v ledničce, všechno. Děvčata kývala souhlasně hlavou a chlapci mlčeli a já byl rád, že zazvonilo a mohl jsem se svými zvláštními pocity utéct na učitelský záchod.

260$

Začínám rozumět zdržovací taktice středoškolských studentů, jak se dokážou chopit každé příležitosti, aby se vyhnuli dennímu učivu. Lichotí a podkuřují a chytají se rukou za srdce, když říkají, jak jsou celí nešťastní, když poslouchají všechny ty věci o Irsku a o Irech, že by se byli rádi zeptali už dávno, ale čekali až na den sv. Patricka, protože věděli, že budu chtít oslavit svoje dědictví po předcích a náboženství a všechno, a nemohl bych jim vyprávět něco o irské hudbě a je to pravda, že Irsko je pořád zelené a dívky mají ty roztomilé zvednuté nosíky a chlapi pijou pijou pijou, je to pravda, pane McCourte?

Ve třídě jsou slyšet tlumené výhrůžky a zapřísahání. Já dneska ve škole nezůstanu. Půjdu do města na slavnost. Všechny katolický školy mají volno. Já jsem katolík. Proč nemám volnej den? Vysrat se na to. Jak skončí tahle hodina, vezu si prdel přívozem. Jdeš taky, Joey?

Née. Matka by mě zabila. Já nejsem Ir.

No a co? Já taky ne.

Irové chtějí na tý slavnosti jenom Iry.

Kecy. Maj na slavnosti negry, a když si tam pouštěj negry, proč já bych seděl tady, když jsem italskej katolík?

Nebudou rádi.

To je mi jedno. Irčani by tady v životě nebyli, kdyby Kolumbus tuhle zemi neobjevil, a to byl Ital.

Náš strejda říkal, že to byl Žid.

Hele, polib mi prdel, Joey.

Třídou se nese vlna vzrušení a výkřiky: Rvačka, rvačka, rvačka, natáhni mu ji, Joey, natáhni mu jednu, protože rvačka je další způsob, jak zabít čas a zabránit učiteli ve výuce.

To je chvíle, kdy musí učitel zasáhnout: No tak, no tak, otevřte si sešity, načež se ozývají bolestné výkřiky: Sešity, sešity, pane McCourte, proč nám tohle děláte? A my nechceme žádnej Váš svět a vy, když je Paddyho den. Matka mojí mámy byl Irka a měli bychom k tomu mít úctu. Proč byste nám nemohl vyprávět o škole v Irsku, proč?

Tak dobře.

261$

Jsem nový učitel a prohrál jsem první bitvu, a za všechno může svatý Patrick. Vyprávím celou hodinu a pak ve všech hodinách, které toho dne mám, o škole v Irsku, o učitelích s holemi, řemeny a rákoskami, jak jsme se všechno museli učit nazpaměť a recitovat, jak by nás učitelé zabili, kdybychom se jen pokusili v jejich hodinách porvat, jak jsme se nesměli na nic ptát, ani diskutovat, jak jsme vyšli ze školy a stali se z nás poslíčkové nebo nezaměstnaní.

Vyprávím jim o Irsku, protože nemám na vybranou. Moji studenti se zmocnili dne a já s tím nic nenadělám. Mohl bych jim pohrozit Vaším světem a Silasem Marnerem a mít dobrý pocit, že se mi vyučování nevymklo z rukou, ale je mi jasné, že by se snesla smršť žádostí o propustku na záchod, na ošetřovnu, k poradci pro volbu povolání a: Můžu dostat propustku, abych zavolal tetičce, která umírá na Manhattanu? Kdybych dnes trval na dodržení rozvrhu, mluvil bych sám pro sebe, a instinkt mi říká, že jedna skupina zkušených studentů v americké třídě dokáže zlomit jednoho nezkušeného učitele.

A co střední škola, pane McCourte?

Na tu jsem nechodil.

Sebastian říká: No, to je vidět, a já si slibuji: Jen počkej, malej spratku, příště si na tebe posvítím.

Říkají mu: Drž hubu, Sebastiane.

Pane McCourte, copak v Irsku neměli žádné střední školy?

Měli tam tucty středních škol, ale dětem z mé školy je nedoporučovali.

Jé, já bych chtěl žít v zemi, kde člověk nemusí na střední školu.

V učitelské jídelně se střetávají dvě školy myšlení. Staromilci mi říkají: Jsi mladý, jsi nový, ale nesmíš se nechat od těch zatracených harantů převálcovat. Dej jim poznat, kdo je ve třídě pánem, a pamatuj si, že jsi to ty. Ovládat vyučování je obrovsky důležitá věc. Když ho nemáš pod kontrolou,

262$

nemůžeš učit. Máš právo nechat je projít, nebo propadnout a oni vědí zatraceně dobře, že když neprojdou, není pro ně v téhle společnosti místo. Budou muset zametat ulice a mýt nádobí a budou si za to moct sami, hajzlíci malí. Nenech si srát na hlavu. Ty jsi šéf, ty jsi chlap s červeným perem.

Většina staromilců prošla druhou světovou válkou. Neradi o tom mluví, leda když chtějí připomenout zlé časy u Monte Cassina, bitvu v Ardenách, japonské zajatecké tábory, jak vjeli tankem do německého města při pátrání po matčině rodině. Když máš tohle všechno za sebou, tak si z tebe tyhle děti nebudou dělat srandu. Ty jsi bojoval, aby ony mohly v klidu sedět na zadku ve škole a dostávat školní obědy, nad kterými se věčně ofrňují, a přitom tvůj táta s mámou takhle v životě nejedli.

Mladší učitelé si tak jistí nejsou. Chodili do kursů vzdělávací psychologie a na filosofii vzdělávám, četli Johna Deweyho, a říkají mi, že tyhle děti jsou lidské bytosti a my musíme vycházet vstříc jejich pociťovaným potřebám.

Nevím, co jsou pociťované potřeby, a neptám se, abych neprozradil, že to nevím. Mladší učitelé kroutí nad těmi staršími hlavou. Říkají mi, že válka skončila a tyhle děti nejsou nepřítel. Jsou to naše děti, pro Kristovy rány

Jeden starší učitel říká: Pociťované potřeby, hovno. Vyskoč z letadla na pole plné Skopčáků a uvidíš, jakou ucítíš potřebu. A John Dewey mi může políbit prdel zrovna tak. Stejný jako všichni tihle ostatní vysokoškolští profesoři, kteří žvaněj kraviny o středních školách a přitom by nerozeznali středoškoláka, ani kdyby přišel až k nim a vychcal se jim na nohu.

Stanley Garber říká: To je pravda. Každý den si navlékáme brnění a vyrážíme do bitvy. Všichni se smějí, protože Stanley má ve škole tu nejlehčí práci, učí nápravu řeči, žádné učebnice, a co ten může k čertu vědět o vyrážení do bitvy? Sedí za katedrou a ptá se své malé třídy, o čem by si dnes chtěli povídat, a jediné, co musí dělat, je opravovat jim výslovnost. Povídá mi, že jak přijdou na střední školu, je už

263$

ve skutečnosti pozdě jim pomáhat. Tohle není My Fair Lady a on není profesor Higgins. Jsou dny, kdy nemá náladu, nebo kdy si oni nechtějí povídat, a to jim řekne, ať se ztratí, a odebere se do jídelny, aby tam diskutoval o tom, v jakém hrozném stavu se nachází americké školství.

Pan Sorola se usmívá přes cigaretový kouř. Tak, pane Garbere, povídá, jaké to je, když je člověk na penzi?

Stanley mu úsměv oplatí. Vy to musíte vědět nejlíp, pane Sorolo. Vy už jste na penzi léta.

Všichni bychom se rádi zasmáli, ale s řediteli člověk nikdy neví.

Když řeknu studentům, aby si do hodiny přinesli své učebnice, začnou odmlouvat: Slečna Muddová nám žádné učebnice nedala. V ekonomickém občanství říkají: O Vašem světě nic nevíme, a v anglické literatuře říkají, že Obry na zemi ani Silase Marnera nikdy neviděli. Předseda učitelského odboru říká: Ovšem že knihy dostali, a když je dostali, museli vyplnit potvrzení o převzetí učebnice. Prohlédněte pořádně stůl slečny Muddové, promiňte, váš stůl, a najdete je.

Ve stole žádná potvrzení o učebnicích nejsou. Jsou v něm turistické prospekty, křížovkářské časopisy, nejrůznější formuláře, pokyny, dopisy, které slečna Muddová napsala a nikdy neodeslala, pár dopisů, které dostala od bývalých studentů, Bachův životopis v němčině, Balzakův životopis ve francouštině, a ve třídě jsou samé nevinné obličeje, když říkám: Copak vám slečna Muddová nevydala učebnice a vy jste jí je nepotvrzovali? Dívají se jeden po druhém a vrtí hlavou. Dostal jsi nějakou učebnici? Já si nevzpomínám, že bych nějakou dostal. Slečna Muddová nikdy nic nedělala.

Vím, že lžou, protože v každé třídě jsou dva tři studenti, kteří učebnici mají, a já vím, že knihy normálně dostali. Učitel je rozdává. Učitel shromažďuje potvrzení o vydaných učebnicích. Nechci shazovat studenty, kteří knihy mají, tím, že bych se jich ptal, jak k nim přišli. Nemohu po nich chtít, aby ze svých spolužáků dělali lháře.

264$

Předseda mě zastaví na chodbě. No, tak jak je to s těmi učebnicemi? a když mu říkám, že nemohu shazovat studenty, kteří je mají, povídá: Blbost, a příští hodinu vrazí ke mně do třídy. Tak, a teď všichni, kdo mají učebnice, zvednou ruku.

Zvedne se jedna ruka.

Tak dobrá, odkud máš tu učebnici?

É, dostal jsem ji, é, od slečny Muddové.

A podepsal jsi stvrzenku?

É, jo.

Jak se jmenuješ?

Julio.

A když jsi tu učebnici dostal, nedostal ji zbytek třídy také?

Cítím, jak mi srdce buší, a štve mě, že ač jsem nový učitel, tohle je moje třída a nikdo tady nemá co zasahovat do mojí pravomoci a ztrapňovat jednoho z mých studentů, a musím, prokrista, něco říct. Musím se postavit mezi tohohle chlapce a předsedu.

Říkám předsedovi, že už jsem se na to Julia ptal. Chyběl a dostal učebnici od slečny Muddové po vyučování.

A tak. Je to pravda, Julio?

Jó.

A vy ostatní. Kdy vy jste dostali učebnice?

Je ticho. Vědí, že jsem lhal, a Julio ví, že jsem lhal, a předseda mě určitě podezírá ze lži, ale neví co říct. Však my tomu přijdeme na kloub, řekne nakonec a odejde.

Zvěst o tom se roznese od jedné třídy ke druhé a příštího dne leží na každé lavici učebnice Váš svět a vy nebo Silas Marner, a když zase přijde předseda s panem Sorolou, neví, co má říkat. Pan Sorola se usměje. Tak co, pane McCourte, už jsme zase zpátky ve hře, že?

Na lavicích se sice učebnice objeví, ovšem na tenhle jediný den, kdy studenti s učitelem vytvořili společnou frontu proti lidem zvenčí, proti předsedovi a řediteli, ale jak ti odejdou, líbánky končí a hned se ozývá chór námitek proti

265$

těmhle knihám, jak jsou nudné, jak těžké, a proč se s nimi musejí tahat do školy každý den? Studenti z anglické literatury říkají: No, Silas Marner je malá knížka, ale jestli budou muset nosit Obry na zemi, tak to aby se člověk pořádně nasnídal, jak je to velká kniha, a jak nudná. Budou ji muset nosit denně? Nemohli by ji nechávat ve skříni ve třídě?

Jak ji chcete číst, když ji necháte ve skříni?

Proč bychom ji nemohli číst ve třídě? Všichni ostatní učitelé ve svých třídách říkají: Tak, Henry, ty přečteš stránku devatenáct, a ty, Nancy, stránku dvacet, a takhle přečtou celou knihu, a když čtou, můžeme si položit hlavu na lavici a zdřímnout si, hahaha, ne, to je legrace, pane McCourte.

(38)

Malachy si otevřel se dvěma společníky na Manhattanu bar s názvem Malachy’s. Vystupuje se skupinou Irish Players, občas se objeví v rádiu a televizi a píše se o něm v novinách. Na McKeeho střední odborné a technické škole mě to rázem proslaví. Ted už studenti moje jméno znají, už nejsem pan McCoy.

Hej, hola, pane McCourte, viděl jsem vašeho bratra v televizi. To je dobrej pošuk.

Pane McCourte, naše máma viděla v televizi vašeho bratra.

Pane McCourte, jak to, že nejste v televizi? Jak to, že jste jenom učitel?

Pane McCourte, máte irský přízvuk. Proč nemůžete být tak srandovní jako váš bratr?

Pane McCourte, vy byste mohl hrát v televizi. Mohl byste být zamilován do slečny Muddové, držel byste jí za ruce na lodi a líbal její starou vrásčitou tvář.

Učitelé, kteří zajdou do města a na Manhattan, mi říkají, že viděli Malachyho na divadle.

266$

Je s ním veliká zábava, s tím tvým bratrem. Po vystoupení jsme si s ním sedli a řekli mu, že učíš u nás, a on byl moc milý, ale, chlapče, jak ten se rád napije.

Michael odešel od vojenského letectva a pracuje za barem u Malachyho. Když zvou lidé mé bratry na panáka, nikdy neodmítnou. To je samé Na zdraví, Na ex, slainte a skol. Když v baru zavřou, nejdou domů. Chodí do non stop podniků, kde popíjejí a povídají si s policejními inspektory a blahosklonnými dámami z těch nejlepších bordelů na horní East Side. Posnídají pak u Rubina v jižním Central Parku, kam dochází tolik slavných osobností, že si lidé mohou ukroutit krk.

Malachyho proslavilo jeho: Pojďte do tepla, děvčata, a vykašlete se na ty plesnivý dědky na Třetí avenue. Staří barmani se na osamělou ženskou dívali skrz prsty. Taková myslí jenom na neplechu a u baru nemá co dělat. Takovou posadili do tmavého kouta a nemohla dostat víc než dva drinky. A při nejmenším náznaku, že by se k ní chtěl nějaký chlap přiblížit, šup s ní na ulici a tím to končí.

Když Malachy otevřel svůj podnik, rozkřiklo se brzo, že na barových stoličkách vysedávají děvčata z Barbizon Women’s Residence, a za chvilku se tam stáhlo plno chlapů z P. J. Clarke’s, Toots Shoťs, El Morocco, a za nimi čmuchaví sloupkaři sbírající drby, celí říční napsat o nějaké slavné osobnosti a o posledním Malachyho divokém tahu. Chodili sem playboyové se svými dámami, pionýři mezinárodní smetánky. Byli tady dědicové starých a bezedných majetků, jejichž úponky začaly rašit ještě v temnných hlubinách jihoafrických diamantovaných dolů. Malachy a Michael byli zváni na mejdany do manhattanských apartmánů, tak velikých, že se v nich hosté vynořovali ze zapomenutých pokojů ještě po několika dnech. Chodili plavat na nudistické party k Hamptonům a na večírky v Connecticuttu, kde bohatí muži sedlali bohaté ženy, které sedlaly plnokrvné hřebce.

267$

Občas si sem z golfu odskočí prezident Eisenhower, aby při té příležitosti podepsal nějaký zákon a aby nás varoval před vojensko-průmyslovým komplexem, a Richard Nixon pozoruje a čeká, zatímco Malachy s Michaelem rozlévají pití, udržují všeobecné veselí, všichni si žádají: Ještě, ještě, dej nám ještě panáka, Malachy, vyprávěj ještě, Michaeli, ještě pití, vy jste oba pěkný čísla.

Mezitím naše máma Anděla McCourtová pije ve své útulné kuchyni v Limericku čaj, poslouchá od návštěvníků historky o tom, jak se měli v New Yorku báječně, prohlíží si výstřižky o Malachym v The Jack Paar Show, a nemá nic jiného na práci než pít čaj, pečovat o dům a o sebe, dohlížet na Alphieho, který už vychodil školu a chystá se nastoupit do práce, ať už bude jakákoli, a nebylo by to krásné, kdyby si spolu zajeli do New Yorku, protože už tam nebyla celé věky a má tam své syny, Franka, Michaela a Malachyho, kteří si tak dobře vedou.

Byt se studenou vodou na Downing Street je nevlídný, ale s tím nic nenadělám, protože mám jen malý učitelský plat a ještě posílám pár dolarů matce, dokud Alphie nebude mít práci. Když jsem se do něj nastěhoval, koupil jsem od italského hrbáčka v Bleecker Street petrolej do litinových ka-men. Do těchle kámen stačí dát jenom málíčko, říkal, ale já dal asi moc, protože kamna se proměnila ve velikou červenou věc v kuchyni, a jelikož jsem nevěděl, jak je ztlumit nebo vypnout, utekl jsem z bytu a šel do White Horse Tavern, proseděl tam celé odpoledne s nervy nadranc a čekal, až se ozve výbuch a kvílení a houkání hasičských stříkaček. Musel bych se pak rozhodnout, jestli mám jít zpátky do dýmajících trosek domu v Downing Street 46 s ohořelými těly, která budou vynášet ven, a zpovídat se požárním inspektorům a policistům, nebo jestli mám zavolat Albertě do Brooklynu, říct jí, že náš dům shořel na prach, všechny mé věci jsou ztraceny, a jestli by mě nemohla vzít na pár dní k sobě, než si najdu jiný byt se studenou vodou.

268$

Žádný výbuch se neozval, žádný požár nebyl, a mně se tak ulevilo, že mě napadlo, že si zasloužím vykoupat se a poležet si ve vaně, že si zasloužím trochu klidu a pohodlí, jak říkávala matka.

Rochnit se ve vaně v bytě se studenou vodou je příjemné, ale problém nastane s hlavou. V bytě je taková zima, že když ve vaně zůstanete déle, hlava vám začne mrznout a nevíte, co s tím. Když zajedete pod vodu, s hlavou a se vším, tak ztrpíte ještě víc, když se zas vynoříte s horkou mokrou hlavou, která vám mrzne, a pak se třesete a jektáte zuby.

A číst ve vaně v bytě se studenou vodou se taky nedá. Tělo pod vodou sice zrůžoví a zvrásní se horkem, ale ruce, ve kterých držíte knihu, vám zfialoví zimou. Když je to malá knížka, můžete ruce střídat, jednou držíte knihu, druhou máte v teplé vodě. Takhle by se problém se čtením dal vyřešit, jenomže ruka, která byla ve vodě, je teď mokrá a hrozí, že knížku promáčí, a vy se nemůžete každých pět minut natahovat pro ručník, protože ho chcete mít teplý a suchý, až z vany vylezete.

Napadlo mě, že bych mohl problém s hlavou vyřešit tím, že si nasadím pleteného kulicha, a na ruce že si natáhnu levné rukavice, ale pak jsem dostal strach, že kdybych umřel na mrtvici, přišlo by saniťákům divné, co dělám ve vaně s čepicí a rukavicemi, a tenhle objev by pochopitelně prozradili Daily News, takže by se ze mě stal terč výsměchu na McKeeho střední odborné a technické škole a mezi štamgasty v nejrůznějších barech.

Stejně jsem si čepici a rukavice koupil a ten den, kdy nedošlo k výbuchu, jsem si vanu napustil horkou vodou. Řekl jsem si, že na sebe budu hodný, na čtení zapomenu a budu potápět hlavu pod vodu, kdy se mi zachce, aby nemrzla. Pustil jsem si v rádiu hudbu, která se hodí pro člověka, který přežil nervydrásající odpoledne s nebezpečnými kamny, zastrčil jsem elektrickou deku do zásuvky a přehodil si ji přes židli vedle vany, abych se mohl rychle osušit, až vylezu z vany, růžovým ručníkem od Alberty, a zabalit se do

269$

elektrické deky, natáhnout si kulicha a rukavice, a lehnout si do postele v teple a pohodlí, pozorovat sníh, jak mi naráží do okna, děkovat Bohu, že kamna sama od sebe vystydla, a číst Annu Kareninovou, dokud neusnu.

Pode mnou bydlí Bradford Rush, který se do bytu nastěhoval poté, co jsem mu o něm řekl při půlnoční šichtě v Manufacture’s Trust Company. Když mu někdo řekl Bradě, odsekl: Bradford, Bradford se jmenuju, tak vztekle, že se s ním nikdo nechtěl bavit, a když jsme šli na snídani nebo na oběd, nebo jak se to dá nazvat ve tři ráno, nikdy jsme ho s sebou nebrali. Potom ho jedna žena, která odcházela, protože se vdávala, pozvala s námi na panáka, a on nám po třech skleničkách řekl, že je z Colorada, že vystudoval Dartmouth College a žije v New Yorku, aby se vyrovnal se sebevraždou své matky, která šest měsíců úpěla s rakovinou kostí. Žena, která odcházela, aby se vdala, se z té historky rozplakala a nám vrtalo hlavou, proč ksakru musí Bradford nad naší malou společnost věšet takový mrak. Zeptal jsem se ho na to ještě té noci ve vlaku na Downing Street, ale on se jenom pousmál a mě napadlo, že to možná nemá v hlavě v pořádku. Nechápal jsem, proč dělá úřednickou práci v bance, když má diplom z nejprestižnější univerzity z Ivy League, z Břečťanové ligy, a mohl by sedět na Wall Streetu se sobě rovnými.

Později jsem se podivoval, proč mě prostě neodmítl, když jsem byl v krizi onoho štiplavého dubnového dne, kdy mně vypnuli proud, protože jsem neplatil. Přišel jsem domů, abych se v klidu a pohodlí pěkně vykoupal ve vaně v kuchyni. Přehodil jsem elektrickou deku přes židli, pustil jsem rádio. Bylo hluché. Dečka nehřála, lampa nesvítila.

Z vody ve vaně se kouřilo a já byl nahý. Takže jsem si musel natáhnout čepici, rukavice a ponožky, zabalit se do elektrické deky, která nehřála, a proklínal jsem elektrické podniky, které mi vypnuly proud. Venku bylo ještě světlo, ale já věděl, že takhle zůstat nemůžu.

Bradford. Ten mi určitě neodmítne službičku.

270$

Zaklepal jsem na dveře a on otevřel se svým obvyklým kyselým výrazem. Ano?

Bradforde, mám nahoře nějaké problémy.

Proč jsi zabalený do té elektrické deky?

Kvůli tomu jsem za tebou přišel. Odpojili mně proud a já se nemám čím zahřát, leda touhle dekou, a napadlo mě, že kdybych spustil z okna prodlužovačku, mohl bys ji vzít a strčit do zásuvky u sebe a já bych tak měl elektřinu, než zaplatím účet, což, to ti slibuji, bude co nevidět.

Viděl jsem na něm, že se mu nechce, ale přikývl váhavě na souhlas, a když jsem spustil prodlužovačku, vtáhl ji k sobě. Třikrát jsem zaklepal na podlahu v naději, že pochopí, že mu děkuji, ale neodpověděl, a pokaždé, když jsem ho pak potkal na schodech, na mě sotva pohlédl, a mně došlo, že mu hlavou pořád vrtá ta prodlužovačka. Učitel z elektrických dílen v McKeeho škole mi řekl, že takové připojení stojí mizerných pár pencí denně a že nechápe, proč by to někdo odmítal. Řekl mi, že bych tomu škudlílkovi mohl nabídnout pár dolarů za to, že se tak hrozně obtěžoval a zastrčil šňůru do zásuvky, ale že tihle lidé jsou tak ničemní, že jim nejde ani o peníze. To mají zkrátka z toho, že nedokážou říct ne, aby jim to náhodou nezkyslo ve střevech a nezabilo je to.

Myslel jsem, že učitel z elektrických dílen přehání, až jsem si všiml, že je Bradford čím dál nevlídnější. Dřív se občas usmál, přikývl, zamumlal něco a podobně. Ted mě míjí beze slova a já si dělám starosti, protože pořád ještě nemám na zaplacení účtů a nevím, jak dlouho mě nechá připo-jeného. Jsem z toho tak nervózní, že vždycky nejdřív pustím rádio, abych se přesvědčil, jestli se mohu vykoupat a nahřát si dečku.

Měl jsem u něho zastrčenou šňůru dva měsíce a pak jednoho lezavého dubnového večera přišla zrada. Pustil jsem rádio, přehodil elektrickou deku přes židli, aby se nahřála, na ni jsem si připravil ručník, čepici a rukavice, aby byly také teplé, napustil jsem vanu, namydlil se, lehl si na záda a poslouchal Symphonie fantastique od Hectora Berlioze,

271$

a uprostřed druhé věty, když zrovna hodlám vyplout z vany naplněn vzrušením, všechno se zastaví, rádio přestane hrát, světla zhasnou a mně je jasné, že dečka přes židli vystydne.

A pochopil jsem, co udělal, tenhle Bradford, vytáhl šňůru člověku ve vaně s horkou vodou v bytě se studenou vodou. Věděl jsem, že já bych něco takového nikdy udělat nedokázal, jemu ani nikomu jinému. Možná bych to udělal někomu s ústředním topením, ale nikdy ne spolunájemníkovi v bytě se studenou vodou, nikdy.

Natáhl jsem se přes okraj vany a zaklepal na podlahu v naději, že se spletl, že bude mít tolik slušnosti, aby mě znovu zapojil, ale ne, z rádia se nic neozvalo, světlo se nerozsvítilo. Voda byla pořád teplá, takže jsem ještě chvíli ležel ve vaně a přemýšlel o zlotřilosti lidského plemene, o tom, jak člověk s diplomem z Dartmouth College dokáže úmyslně vzít za elektrickou šňůru, vytrhnout ji ze zásuvky a nechat mě tu nahoře zmrznout. Takový akt zrady stačí k tomu, aby člověk zanechal naděje a myslel na pomstu.

Ne, nebyla to pomsta, co jsem chtěl. Elektřinu jsem chtěl, a budu muset nalézt jiný způsob, jak Bradforda přivést k rozumu. Mám tady lžíci a dlouhý provázek, a když přivážu lžíci na provázek, otevřu okno, rozhoupu lžíci tak, aby klepala na Bradfordovo okno a on snad porozumí, že na druhém konci provázku jsem já a klepu, žebroním o dar elektřiny. Možná se rozzlobí a bude mou lžíci ignorovat, ale vzpomněl jsem si, jak mi jednou říkal, že stačí, když jenom kape kohoutek vodovodu, aby celou noc nespal, a bude-li třeba, budu mu na okno klepat lžící, až už to déle nevydrží. Mohl by vyjít po schodech, zabušit na dveře a říct mi, ať toho nechám, ale věděl jsem že tak přímý by nikdy nebyl, a věděl jsem, že ho mám v hrsti. Litoval jsem ho, jak jeho matka šest měsíců úpěla s rakovinou kostí, a vynasnažím se, abych mu to všechno jednou vynahradil, ale teď nastala krizová situace a já potřeboval rádio, světlo a elektrickou deku, jinak bych musel volat Albertě, aby mě na noc ubytovala, a kdyby se zeptala proč, nemohl bych jí vyprávět, že mě měl

272$

Bradford po celé tyhle zapojeného v zásuvce. Oprávněně by se rozhořčila, rozhořčením novoanglického ražení, a řekla by, že mám platit účty a neklepat lidem za lezavých večerů lžícemi na okna, zvláště ne na okna lidí, jejichž úpící matky zemřely na rakovinu kostí. Já bych jí na to řekl, že mezi mojí lžící a Bradfordovou mrtvou matkou nevidím žádnou spojitost, což by vedlo k ještě větší roztržce a hádce a já bych zase jen zuřil doma v zimě a ve tmě.

Byl pátek večer, kdy měl v bance volno, a já věděl, že mi nemůže utéct do práce. Představoval jsem si ho dole se šňůrou v ruce, jak usilovně přemýšlí, co si počít se lžící za oknem. Mohl by jít ven, ale kam by šel? Kdo by si s ním dával pivo v hospodě a poslouchal řeči o tom, jak jeho matka úpěla? Navíc by nejspíš začal všem vyprávět, jak ho někdo v bytě nad ním sužuje lžící, a každý v baru s pivem by se od něho odtáhnul.

Klepal jsem s přestávkami několik hodin a najednou se rozsvítilo a z rádia zazněla hudba. Symphonie fantastique už dávno skončila, což mě zlobilo, ale zapnul jsem si elektrickou deku, nasadil čepici a rukavice a zalezl zpátky do postele s Annou Kareninovou, kterou jsem ale nedokázal číst, protože mi hlavou táhly chmury kvůli Bradfordovi a jeho ubohé matce v Coloradu. Kdyby moje máma v Limericku umírala na rakovinu kostí a někdo nade mnou mě otravoval mlácením lžící do okna, šel bych nahoru a zabil ho. Cítil jsem se teď tak provinile, že jsem uvažoval o tom, že zaklepu Bradfordovi na dveře a řeknu mu, že mě to mrzí s tou lžící a s jeho ubohou matkou a že může šňůru vytáhnout, ale bylo mi v posteli tak teplo a příjemně, že jsem usnul.

Příští týden jsem ho potkal, když si nakládal věci do dodávky. Zeptal jsem se ho, jestli nechce pomoct, a on řekl jenom: Čuráku. Odstěhoval se, ale nechal mě zapojeného v zásuvce a já měl celé týdny proud, dokud jsem šňůru nezkratoval elektrickým vařičem a nemusel si jít vypůjčit peníze do Dobročinné záložny, abych zaplatil účty za elektřinu a nezmrznul.

273$

(39)

Staromilci v učitelské jídelně říkají, že třída je bitevní pole, že učitelé jsou válečníci, kteří přinášejí světlo těm zatraceným smradům, kteří se nechtějí učit, kteří chtějí jenom sedět na zadku, povídat si o filmech, o autech, o sexu a o tom, co budou dělat v sobotu večer. Takhle to v téhle zemi chodí. Máme bezplatné vzdělání a nikdo o něj nestojí. Ne jako v Evropě, kde si učitelů váží. Rodičům těchle dětí na vzdělání nezáleží, protože sami na střední školu nechodili. Měli co dělat, aby se vyhrabali z hospodářské krize, bojovali ve válce, ve druhé světové a v Koreji. Pak tady máte všechny ty byrokraty, kteří především učení nikdy neměli rádi, všechny tyhle zatracené ředitele a zástupce ředitelů a předsedy, kteří vypadli ze třídy tak rychle, jak jen je ty jejich krátké nožičky unesly, a teď tráví život otravováním učitelů.

Bob Bogard stojí u hodin. A, pan McCourt, nezajdeme si na polívku?

Na polívku?

Slabě se usmívá a já vím, že myslí něco jiného. Ano, pane McCourte. Na polívku.

Jdeme po ulici a zabočíme k Meurot Baru.

Polívku, pane McCourte. Co takhle pivo?

Sedneme si na barové stoličky a pijeme jedno pivo za druhým. Je pátek večer, další učitelé se trousí dovnitř a mluví jenom o dětech, o dětech a o škole, a já zjišťuji, že na každé škole existují dva světy, svět učitelů ve třídě a svět administrátorů a dohlížečů, že mezi těmito dvěma světy je vztah na ostří nože, a kdykoli se něco zvrtne, udělají z učitele obětního beránka.

Bob Bogard mi říká, abych se kvůli učebnici Váš svět a vy a kvůli pololetním písemkám netrápil. Ty se dají ošolíchat. Rozdej testy, hlídej děti, jak píšou, o čem nemají tušení, seber písemky, zamkni je do skříně a dětem dej dostatečné známky, není to jejich chyba, že je slečna Muddová zaned—

274$

bávala, rodiče budou spokojení a předseda s ředitelem ti dají pokoj.

Měl bych už z Meurotu vypadnout a jít na přívoz na Manhattan, kde mám večeřet s Albertou, ale dostávám jedno pivo za druhým a takovou velkorysost je těžké odmítnout, a když opustím barovou stoličku, abych zavolal Albertě, křičí na mě, že jsem obyčejný irský ochlasta a tohle že je naposled, co na mě čekala, protože se mnou jednou provždy skončila, a na světě je spousta chlapů, kteří s ní rádi budou chodit, sbohem.

Ani všechno pivo na světě nezmírní moje soužení. Denně válčím s pěti třídami, žiju v bytě, který Alberta nazývá doupě, a teď mi ještě hrozí, že ji ztratím, kvůli hodinám stráveným v Meurotu. Říkám Bobovi, že musím jít, je skoro půlnoc, sedíme u baru devět hodin a hlavou mi táhnou černé mraky. Ještě jedno, říká on, a pak se půjdeme najíst. Nemůžeš jít na přívoz bez jídla. Říká, že je důležité sníst něco, co zabrání tomu, abych se ráno cítil špatně, a objedná v St. George Diner rybu s volskými oky, šťouchanými hnědými bramborami, topinku a kávu. Říká, že kombinace ryby s vejci po celodenním pití piva dělá zázraky.

Jsem zase na převozním prámu, obskakuje mě starý Ital a říká, že moje boty vypadají hrozně, a nemá smysl říkat mu, že si jeho nabídku, aby mi je vyčistil, nemohu dovolit přijmout, ani za poloviční cenu, pokud si koupím boty od jeho bratra na Delancey Street.

Ne, nemám peníze na boty. Nemám na vyčištění.

Ale professore, professore, já vám boty vyčistím zadarmo. Budete mít lepší pocit, až se budou lesknout. Navštívíte mého bratra a koupíte si boty.

Posadí se na bedýnku, zvedne mi nohu na klín a podívá se na mě. Cejtím pivo, professore. Učitelé choděj domů pozdě, co? Hrozné boty, hrozné, ale já je vyleštím. Ďobne do krému na boty, kartáčem mi přejede botu, přeleští mi hadrem špičku, poklepe mi na koleno, že už je to hotovo, vrátí nádobíčko do bedýnky a postaví se. Čeká, že se ze

275$

ptám, a já se neptám, protože on ví i bez toho: A co druhá bota?

Pokrčí rameny. Zajděte za bráchou a já vám dodělám druhou botu.

Když si koupím boty od vašeho bratra, nebudu potřebovat vyleštit druhou botu.

Znovu pokrčí rameny. Vy jste professore. Jste chytrej, myslí vám to, ne? Učte a přemýšlejte o tom, jestli leštit nebo neleštit.

A šourá se pryč, pobrukuje si a volá na spící cestující: Čištění, leštění.

Já jsem učitel s vysokoškolským diplomem a tenhle starý Ital, který umí sotva trochu anglicky, si ze mne utahuje, posílá mě na břeh s jednou botou vyleštěnou, druhou pocákanou od deště, sněhu a bláta. Kdybych ho chytil pod krkem a chtěl po něm, aby mi vyleštil špinavou botu, mohl by začít křičet a přivolat posádku, aby mu přišla na pomoc, a jak bych pak vysvětloval, že mi nabídl zadarmo vyčistit boty, vyčistil mi jenom jednu a vysmál se mi? Jsem už teď dost střízlivý na to, abych si uvědomil, že starého Itala vyčistit špinavou botu nepřinutíte, že jsem byl hlupák, když jsem ho vůbec nechal sáhnout mi na nohu. Kdybych si stěžoval u členů posádky, mohl by jim říct, že jsem smrděl pivem, oni by se rozesmáli a šli by pryč.

Prochází uličkami sem a tam. Nabízí leštění ostatním cestujícím a já mám obrovské nutkání popadnout ho i s jeho bedýnkou a hodit ho přes palubu. Místo toho mu říkám, když opouštím přívoz: V životě si u vašeho bratra na Delancey Street boty nekoupím.

Pokrčí rameny. Já žádnýho bratra na Delancey nemám. Čištění, leštění.

Nelhal jsem, když jsem říkal čističi boty, že nemám peníze. Nemám ani patnáct centů na jízdné do metra. Všechno, co jsem měl, padlo na pivo, a když jsme šli do St. George Diner, poprosil jsem Boba Bogarda, aby mi zaplatil rybu s vejci, že mu to vrátím příští týden, a neubude mě, když se

276$

domů projdu pěšky po Broadwayi, kolem kostela svaté Trojice a kostela svatého Pavla, kde je pohřbený bratr Roberta Emmeta Thomas, kolem Radnice na Houston Street a nahoru do svého bytu se studenou vodou v Downing Street.

Jsou dvě hodiny ráno, lidí málo, sem tam auto. Napravo je Broad Street, kde jsem pracoval v Manufactureťs Trust Company, a mě napadá, co se asi stalo s Andym Petersem a Brigid, původně Bridey. Jdu dál a vzpomínám na osm a půl roků ode dne, kdy jsem přijel do New Yorku, na časy v hotelu Biltmore, na vojnu, na NYU, na práci ve skladech, v docích, v bankách. Myslím na Emer a na Toma Clifforda a přemýšlím o tom, co se asi stalo s Rappaportem a s chlapy z vojny. Nikdy se mi nesnilo, že vystuduji vysokou školu a stanu se učitelem, a teď nevím, jestli dokážu přežít střední odbornou školu. Kancelářské budovy, které míjím, jsou teď setmělé, ale já vím, že přes den v nich sedí lidé u stolu, studují trhy akcií a vydělávají milióny. Na sobě mají oblek a kravatu, v ruce aktovku, chodí na oběd a mluví o penězích o penězích o penězích. Bydlí v Connecticutu se svými dlouhonohými anglikánskými manželkami, které možná posedávaly v hale hotelu Biltmore, když já jsem jim tam poklízel, a před večeří pijí martini. Hrají golf ve venkovském klubu, pěstují milostné avantýry a nikomu to nevadí.

Taky bych to uměl. Všechen svůj čas bych věnoval tomu, abych se se Stanleym Garberem zbavil přízvuku, ačkoli ten mi sám říkal, že bych byl blbec, kdybych se ho zříkal. Říkal, že irský přízvuk je okouzlující, otevírá dveře, připomíná lidem Barryho Fitzgeralda. Řekl jsem mu, že nechci lidem připomínat Barryho Fitzgeralda, a on řekl: Chtěl bys mít radši židovský přízvuk a připomínat lidem Molly Goldbergovou? Zeptal jsem se ho, kdo je Molly Goldbergová, a on řekl, že když nevím, kdo je Molly Goldbergová, nemá smysl mi něco vysvětlovat.

Proč nemohu žít vesele a bezstarostně jako mí bratři Malachy a Michael v baru v centru města, nalévat pití krásným ženám a vtipkovat s absolventy Ivy League. Vydělával

277$

bych víc než mizerných čtyřistapadesát dolarů ročně, což je nástupní plat učitele. Dostával bych velké spropitné, jídla co hrdlo ráčí, noci bych trávil v postelích anglikánských dědiček, s nimiž bych laškoval a oslňoval je kousky poezie a vtipnými poznámkami. Ráno bych spal dlouho, obědval bych v romantických restauracích, procházel se ulicemi Manhattanu, nemusel bych vyplňovat žádné formuláře, žádné písemky bych nemusel opravovat, četl bych jen knihy pro vlastní potěchu a už vůbec bych se nemusel otravovat s nezvladatelnými puberťáky.

A co bych řekl Horácovi, až bych ho zase potkal? Dokázal bych mu vyprávět, že jsem vystudoval univerzitu a několik týdnů pracoval jako učitel, a to že bylo tak těžké, že jsem se stal barmanem, abych se mohl stýkat s lepšími lidmi na horní East Side? Vím, že by zavrtěl hlavou a nejspíš by děkoval Bohu, že nejsem jeho syn.

Myslím na toho dokařského dělníka v bufetu, který léta pracoval, aby mohl poslat syna na St. John’s University, aby z něho byl učitel. Co bych mu pověděl?

Kdybych řekl Albertě, že chci učitelování nechat a vrhnout se do vzrušujícího světa barů, určitě by ode mne utekla a vzala si právníka nebo fotbalistu.

Takže učitelování nenechám, ne kvůli Horacovi, ani Albertě, ale kvůli tomu, co bych sám sobě říkal na konci noci, kdy bych naléval pití a bavil zákazníky. Obviňoval bych se, že jsem zbaběle utekl, že mě porazili kluci a holky odmítající číst Váš svět a vy a Obři na zemi.

Nechtějí číst a nechtějí psát. Ach, pane McCourte, všichni tihle učitelé literatury po nás chtějí, abychom psali o hloupostech jako o letních prázdninách, nebo životopis. Nuda. Každý rok, od prváku, píšeme životopis, učitelé nám dají známky, abychom prošli, a říkají: Moc hezké.

V hodinách angličtiny jsou vystrašení z pololetních testů, v nichž jsou otázky s několika možnostmi odpovědí z pravopisu, slovní zásoby, mluvnice a znalosti literatury. Když rozdám testy z ekonomického občanství, začnou reptat.

278$

Ozývají se tvrdá slova odsudku na adresu slečny Muddové, a že by její loď měla narazit na skálu a ona se stát potravou pro ryby. Povídám jim: Snažte se a já přimhouřím oko, abyste měli na vysvědčení slušné známky, ale třída se tváří chladně a odmítavě, jako kdybych je zradil, když je nutím psát test.

Zachrání mě slečna Muddová. Zatímco mí studenti píšou pololetní písemku, prohledám skříně vzadu ve třídě a zjistím, že jsou plné starých učebnic mluvnice, novin, a stovek stran neopravených studentských kompozic ještě z roku 1942. Chci to všechno vyhodit do smetí, dokud se nezačtu do starých kompozic. Chlapci tenkrát toužili bojovat, pomstít smrt bratrů, přátel a sousedů. Jeden napsal: Zabiju pět Japíků za každého jednoho od nás, kterého zabili oni. Jiný napsal: Jestli mi řeknou, abych zabíjel Italy, tak do armády nepůjdu, protože jsem Ital. To bych pak třeba zabíjel vlastní bratrance, takže bojovat nebudu, ledaže mě nechají zabíjet Němce a Japíky. Raději bych zabíjel Němce, protože nechci do Pacifiku, tam jsou všelijaké džungle s brouky, hady a podobnou havětí.

Děvčata jsou ochotna čekat. Až se Joey vrátí domů, vezmeme se a odstěhujeme do Jersey, a utečeme od jeho bláznivé mámy.

Naskládám rozpadající se písemky na stůl a začnu z nich číst ve svých hodinách. Narovnají se v lavici. Slyší známá jména. Jé, to byl náš táta. Byl zraněn v Africe. Jé, to byl strýček Sal, co ho zabili na Guamu.

Čtu nahlas a objevují se slzy. Chlapci utíkají ze třídy na záchod a vracejí se s červenýma očima. Děvčata pláčou otevřeně a navzájem se utěšují.

Celé tucty rodin ze Staten Islandu a z Brooklynu jsou jmenovány v těchle písemkách, tak křehkých, že se bojíme, aby se nerozsypaly. Chceme je zachránit a to se dá udělat jenom tak, že je přepíšeme; ve skříních jsou jich ovšem seštosovány celé stovky.

Nikdo neprotestuje. Zachraňujeme bezprostřední minulost bezprostředních rodin. Všichni mají pero a celý zbytek

279$

pololetí, od dubna do června, luští a píšou. Slzy tečou na pokračování a občas přijdou hotové záchvaty nářku. Tohle je můj táta, když mu bylo patnáct. Tohle je moje teta, co umřela při porodu.

Najednou je zajímají písemné práce na téma Můj život a mně se chce říct: Vidíte, co se můžete dozvědět o svých otcích, strýcích a tetách? Nechcete také něco napsat o svém životě pro příští generace?

Ale neřeknu to. Nechci rušit, když je ve třídě takové ticho, že se pan Sorola přijde podívat, co se děje. Prochází mezi lavicemi, dívá se, co třída dělá, a nic neříká. Myslím, že je rád, že je ticho.

V červnu dám všem ucházející známky, vděčný, že jsem přežil první měsíce učitelování na střední odborné škole, ačkoli nevím, co bych si počal, kdyby nebylo rozpadávajících se písemek.

Možná že bych musel učit.

(40)

Protože jsem dávno ztratil klíč, dveře od bytu mám pořád otevřené, ale to nevadí, protože v něm není co ukrást. Začínají se objevovat cizí lidé, Walter Anderson, stárnoucí reklamní agent, Gordon Patterson, začínající herec, Bill Galetly, muž na cestě hledání pravdy. Jsou to baroví štamgasti bez domova, které mi posílá Malachy z velkodušnosti svého srdce.

Walter u mě začne krást. Sbohem, Waltře.

Gordon kouří v posteli a způsobí požár, a jeho děvče mi v Malachyho baru ještě vyčítá, že se u mě Gordon necítí dobře a že se tvářím nevlídně. Odejde také.

Škola skončila a já zase musím pracovat, den co den, na přístavních molech a skladištních rampách. Každé ráno se hlásím připraven zaskočit za muže na dovolené, marody, nebo když je nečekaný nával práce a je třeba víc lidí. Když práce není, toulám se ulicemi v Greenwich Village. Nebo si

280$

zajdu na Čtvrtou avenue, prohlížím si jedno knihkupectví za druhým a sním o dni, kdy sem přijdu a koupím si každou knihu, kterou budu chtít. Zatím si mohu dovolit jenom levná brožovaná vydání a stačí mi, že si domů odnáším balíček, ve kterém mám Na prahu ráje od F.Scotta Fitzgeralda, Synové a milenci od D.H. Lawrence, I slunce vychází od Ernesta Hemingwaye, Siddharthu od Hermana Hesseho, celý víkend čtení. Ohřeju si na elektrickém vařiči fazole v konzervě, uvařím vodu na čaj a počtu si ve světle, které sem přichází z bytu pode mnou. Začnu s Hemingwayem, protože jsem viděl film s Errolem Flynnem a Tyronem Powerem, jak si krásně žili v Paříži a v Pamploně, všichni pili, chodili na býčí zápasy, zamilovávali se, i když je v tom taky smutek mezi Jakém Barnesem a Brett Ashleyovou kvůli jeho zdravotnímu stavu. Takhle bych chtěl žít, toulat se po světě a o nic se nestarat, i když bych nechtěl být Jakém.

Přinesu si knihy domů a doma je Bill Galetly. Po Waltero-vi a Gordonovi už o žádné vetřelce nestojím, ale Bill se vyhazuje hůř, a po nějakém čase mi nevadí, že zůstal. Mám ho u sebe od doby, co telefonoval Malachy a řekl mi, že jeho kamarád Bill se zřekl světa, vzdal se místa ředitele v reklamní agentuře, rozvedl se se ženou, prodal šaty knihy desky, potřebuje mít na čas kde spát a určitě mi nebude vadit.

Bill stojí na osobní váze před vysokým zrcadlem opřeným o zeď. Na podlaze poblikávají dvě svíčky. Dívá se střídavě do zrcadla a na váhu. Zavrtí hlavou a obrátí se ke mně. To je moc, povídá. Tohle taky, moc masa. Ukáže na tělo, což je skládanka kostí zakončená hlavou se zplihlými vlasy a hustým černým plnovousem s šedivými flíčky. Modré oči doširoka otevřené. Ty jseš Frank, co? Ahoj. Sestoupí z váhy, postaví se zády k zrcadlu, otočí hlavu přes rameno a prohodí sám k sobě: Jseš tlustý a masitý, Bille.

Ptá se mě, jestli jsem četl Hamleta, a povídá, že sám ho četl třicetkrát.

A přečetl jsem Plačky nad Pinneganem, jestli tedy vůbec někdo může Plačky nad Pinneganem přečíst. Nechal jsem na

281$

té knížce sedm let života a kvůli tomu jsem tady. Jó, to se divíš. Přečti si třicetkrát Hamleta a začneš si povídat sám se sebou. Čti sedm let Plačky nad Finneganem a budeš toužit po tom, strčit si hlavu pod vodu. Na Finneganovi je důležité si ho přeříkávat nahlas. Zabere to sice sedm let, ale budeš ho moct vyprávět vnoučatům. Budou k tobě vzhlížet. Co to tam máš, fazole?

Chceš trochu? Ohřívám je na elektrickém vařiči.

Ne, díky. Pro mě žádné fazole. Ty si sněz fazole, a než je sníš, sdělím ti poselství. Snažím se shodit váhu na naprostou nezbytnost. Je ve mně moc světa. Víš, co myslím? Moc masa.

Nezdá se mi.

Tak vidíš. Modlitbou, půstem a meditací shodím váhu pod sto liber, pod mrzké třímístné číslo. Chci mít devadesát devět, nebo nic. Chci. Řekl jsem chci? Neměl bych říkat chci. Neměl bych říkat neměl bych. Není ti to jasné? Jo, sněz si ty fazole. Snažím se eliminovat své ego, ale taková snaha znamená sama o sobě ego. Každé jednání, snaha, je ego. Sleduješ mě? Já tady nejsem se zrcadlem a s váhou kvůli svému zdraví.

Z vedlejšího pokoje přinese dvě knihy a říká, že odpověď na všechny otázky naleznu v Platonovi a v Evengeliu svatého Jana. Promiň, musím si jít ulevit.

Vezme si klíč a jde nahý na záchod na chodbě. Vrátí se a stoupne si na váhu, aby viděl o kolik tím ulevením zhubnul. Čtvrt libry, povídá, a vzdychne si. Přičapne na zem, zase čelem k zrcadlu, se svíčkami po stranách, s Platonem v levé a svatým Janem v pravé ruce. Zkoumá se v zrcadle a povídá mi. No tak, dej se do nich. Sněz si ty fazole. Knížky. Knížky sis přinesl, co?

Jím fazole, a když mu říkám názvy knih, kroutí hlavou. Ach, ne, ach, ne. Hesse možná. To ostatní zapomeň. Samé zápaďácké ego. Samý zápaďácký škvár. S Hemingwayem bych si ani prdel nevytřel. Ale neměl bych takhle mluvit. Je to arogance. Egoismus. Beru to zpátky. Ne, počkej, už jsem

282$

to řekl. Nechám to viset ve vzduchu. Je to pryč. Přečetl jsem Hamleta. Přečetl jsem Plačky nad Pinneganem a teď tady sedím na zemi v Greenwich Village s Platónem, Janem a s člověkem, který jí. fazole. Co se dá s těmihle ingrediencemi udělat?

Já nevím.

Někdy si zoufám a víš proč?

Proč?

Zoufám si, že jsem možná s Platónem a Janem zašel příliš daleko a nalézám u nich chtění. Taky bych mohl dojít do prázdna. Rozumíš?

Ne.

Četl jsi Platóna?

Četl.

Svatého Jana?

Evangelium se čte při mších pořád.

To není to samé. Se svatým Janem musíš sedět a držet ho v rukou. Jinak to nejde. Jan, to je encyklopedie. Změnil mi život. Slib mi, že si přečteš svatého Jana a ne ty zatracené škváry, které sis přinesl domů v tašce. Promiň, ego už se zase dere na povrch.

Zašklebí se do zrcadla, pohladí se v místech, kde by mělo být břicho, a naklání se od knížky ke knížce, čte verše ze svatého Jana a odstavce z Platóna a kníká blahem: Žádný kecy, Židi, Řeci Řeci, Židi, žádný kydy.

Zase se obrátí ke mně. Beru to zpátky, říká. U těchle chlápků žádné prázdno není. Žádné prázdno. Forma, jeskyně, stín, kříž. Ježíši, musím si dát banán. Vytáhne půlku banánu zpoza zrcadla, něco nad ní drmolí a pak ji sní. Zkříží nohy pod sebou, opře si ruce o kolena dlaněmi vzhůru, lotosová pozice. Když přecházím za jeho zády, abych vyhodil plechovku od fazolí do smetí, vidím, že upírá pohled na špičku svého nosu. Když mu říkám, dobrou noc, neodpoví mi, a já vím, že už nejsem v jeho světě, že můžu jít klidně do postele a číst si. Budu číst Hesseho, abych nerušil.

283$

(41)

Alberta mluví o sňatku. Chtěla by se usadit a mít muže, o víkendech chodit do starožitnických obchodů, vařit večeře, po čase koupit slušný byt a stát se matkou.

Ale já ještě nejsem zralý. Vidím Malachyho a Michaela, jak si žijí ve městě. Vidím bratry Clancyovy, jak zpívají v zadním sále ve White Horse Tavem, vystupují v představeních Cherry Lane Theatre, nahrávají písničky, jsou objeveni a stěhují se do oslnivých klubů, kde je zvou krásné ženy na večírky. Vidím beatniky v kavárnách po celé Village, jak předčítají své práce a jazzmani je přitom doprovázejí. Všichni jsou svobodní a já ne.

Pijí. Kouří trávu. Umějí to se ženskými.

Alberta kopíruje denní režim babičky. Každou sobotu uvaří kávu, vykouří cigaretu, natočí si vlasy na růžové natáčky, zajde do supermarketu, udělá velký nákup, nacpe ledničku, odnese špinavé prádlo do pradlenky, počká, až se vypere a může se složit, jde do čistírny s oblečením, které mně se zdá čisté, a když něco namítám, tak jenom řekne: Co ty můžeš vědět o chemickém čištění? Uklidí v domě, ať už je třeba nebo ne, dá si panáka, uvaří velkou večeři, jde do kina.

V neděli ráno si pospí, dá si pořádný oběd, přečte noviny, projde obchody se starožitnostmi na Atlantic avenue, přijde domů, připraví si věci do školy na příští týden, opraví úkoly, udělá velkou večeři, dá si paňáka, opraví další sešity, dá si čaj, vykouří cigaretu a jde do postele.

Učí víc než já a poctivěji, do hodin se pečlivě připravuje, opravuje písemné práce svědomitě. Její žáci jsou studijní typy, ne jako ti moji, a ona je povzbuzuje, aby se nebáli mluvit o literatuře. Když já se zmíním o knížce, o poezii, o divadelní hře, začnou moji studenti hořekovat a kňourat, že chtějí žeton na záchod.

Supermarket mě deprimuje, protože nestojím každý večer o velkou večeři. Vyčerpává mě. Já se chci courat po měs—

284$

tě, pít v kavárnách kávu a v hospodách pivo. Nechci po zbytek života snášet víkendový rituál babičky Zoe.

Alberta mi říká, že o věci se musí pečovat, že musím dospět a usadit se, nebo dopadnu jako můj otec, bláznivý tulák, který se upíjí k smrti.

Z toho povstane hádka, a já jí říkám, že vím, že můj otec moc pil a odešel od nás, ale je to můj otec, ne její, a že nikdy nepochopí, jaké to bylo, když nepil, po ránu u ohně, když jsem poslouchal jeho vyprávění o hrdých dějinách Irska a o velkém utrpení, které muselo snášet. Taková rána ona se svým otcem nikdy nezažila, ten ji nechal se Zoe, když jí bylo sedm, a nechápu, jak tohle vůbec mohla překousnout. Jak vůbec mohla matce a otci odpustit, že ji odložili k babičce.

Hádka je tak prudká, že odejdu a bydlím zase ve Village, odhodlán dát se na bohémský život. Pak se dozvím, že si našla někoho jiného, a najednou ji chci, jsem zoufalý, šílím po ní. Myslím jenom na její klady, na to, jak je krásná a energická, a jak je sladká při svých víkendových činnostech. Jestli mě vezme zpátky, bude ze mne ten nejdokonalejší manžel. Budu nosit kupóny do supermarketu, mýt nádobí, luxovat celý byt každý den v týdnu a každý večer krájet zeleninu na velkou večeři. Budu nosit kravatu, čistit si boty, stanu se protestantem.

Cokoli.

Divoký život, jaký vede Malachy a Michael ve městě, mně už nic neříká, nezajímají mě otrhaní beatnici ve Village s jejich bezcílným životem. Já chci Albertu, svěží, veselou a ženskou, celou teploučkou a bezpečnou. Vezmeme se, ne že ne, a budeme spolu stárnout.

Souhlasí, že se sejdeme v Louis’ Baru na Sheridan Square, a když vstoupí dovnitř, je ještě krásnější než jindy. Barmani přestanou nalévat a dívají se na ni. Krky se otáčejí. Na sobě má sytě modrý kabát se světle šedým kožešinovým límcem, který jí koupil otec jako mírovou obětinu, když jí před lety nafackoval. Přes límec má hedvábný levandulový šátek a já vím, že už se na tu barvu nikdy nedokážu podívat, aniž

285$

bych nepomyslel na tenhle okamžik, na tenhle šátek. Vím, že si sedne na stoličku vedle mne, řekne, že to všechno byl omyl, že jsme stvořeni jeden pro druhého a že s ní teď mám jít do jejího bytu, ona uvaří večeři a budeme žít šťastně až do smrti.

Ano, martini si dá, a ne, nepůjde se mnou ke mně a já nepůjdu k ní, protože je konec. Má už dost mě i mých bratrů, má dost městské scény a scény ve Village, a chce vést svůj vlastní život. Už takhle je dost těžké denně učit, ještě aby musela snášet mě a moje kňourání, že chci dělat tohle, támhleto a kdoví co ještě, jak chci všechno, jenom ne být zodpovědný. Věčně si stěžuješ, povídá. Je čas dospět. Říká, že je mi osmadvacet, ale chovám se jako kluk, a jestli chci promrhat život po barech jako mí bratři, je to moje věc, ale ona s tím nehodlá mít nic společného.

Čím víc mluví, tím víc se rozčiluje. Nedovolí mi, abych ji vzal za ruku nebo ji dokonce políbil na tvář a, ne, další martini si už nedá.

Jak mi tohle může říkat, když mi na té barové stoličce puká srdce? Je jí jedno, že jsem byl první muž v jejím životě, první v posteli, ten, na kterého žena nikdy nezapomene. Nic z toho se nepočítá, protože našla někoho, kdo je dospělý, kdo ji miluje a udělá pro ni všechno.

Já pro tebe udělám všechno.

Říká, že už je pozdě. Svoji šanci jsi měl.

Srdce mi tluče jako splašené, na prsou mám velikou bolest a všechny černé mraky světa se mi honí hlavou. Chce se mi křičet do piva tady na místě, v Lotus Baru, ale už slyším, jak si lidé říkají, a jéje, další milenecká hádka, a byli bychom požádáni, ať odejdeme, přinejmenším já ano. Albertu by si určitě chtěli nechat, aby fungovala jako ozdoba podniku. Nechce se mi na ulici se všemi těmi šťastnými párečky, které si vykračují na večeři a do kina, a pak ještě něco malého zakousnout, než si vlezou do postele celí nazí a, propána, je tohle její plán na noc, když já jsem opuštěný ve svém bytě se studenou vodou a jediný, s kým si mohu popovídat, je Bill Galetly?

286$

Zapřísahám ji. Dovolávám se svého bídného dětství, připomínám kruté učitele, tyranii církve, otce, jenž dal přednost flašce před malými dětmi, zlomenou matku naříkající u krbu, své červené zanícené oči, zuby, které se mi rozpadají v ústech, svůj zchátralý byt, Billa Galetlyho, který mě sužuje s lidmi v platónských jeskyních a s evengeliem svatého Jana, těžké časy ne McKeeho střední odborné a technické škole, staré kantory, kteří říkají, ať ty spratky vycepuju, a mladé, kteří prohlašují, že studenti jsou lidské bytosti a záleží na nás, abychom v nich vzbudili ctižádost.

Prosím ji, ať si dá ještě jedno martini. Mohlo by ji obměkčit, aby se mnou šla ke mně domů, kde řeknu Billovi: Jdi se projít, Bille, potřebujeme soukromí. Chceme si sednout při svíčkách a plánovat sobotní nákupy, luxování, úklid, nedělní obchůzky starožitnictví, přípravu do školy a hodiny dovádění v posteli.

Ne, ne, další martini už si nedá. Má schůzku se svým novým mužským a musí jít.

Ach, Bože, ne. To je kudla do srdce.

Přestaň bědovat. Už jsem toho o tobě a o tvém bídném dětství slyšela dost. Nejseš jediný na světě. Otec mě odložil u babičky, když mně bylo sedm. Stěžuju si snad? Prostě s tím žiju.

Ale ty jsi měla tekoucí teplou a studenou vodu, tlusté ručníky, mýdlo, povlečení na postel, dvě čisté modré oči a pěkné zuby, a babička ti každý den dávala plný pytlík se svačinou.

Sleze z barové stoličky, dovolí mi, abych jí pomohl do kabátu a přehodí si přes krk levandulový šátek. Musí jít.

Ach, prokrista. Já snad budu skučet jako nakopnutý pes. Žaludek mám jako led, celý svět je zahalen do černých mraků a mezi nimi se vznáší Alberta, celá blonďatá, modrooká, s levandulovým šátkem, která ode mne odchází za svým novým mužem, a to je horší než to, že mi zabouchla dveře před nosem, horší než samotná smrt.

Potom mě políbí na tvář. Dobrou noc, říká. Neřekne sbohem. Znamená to snad, že nechává dveře pootevřené? Kdyby odcházela navždy, řekla by určitě sbohem.

287$

To je jedno. Je pryč. Dveře se za ní zavřely. Když vycházela po schodech, všichni chlapi v baru se po ní dívali. To je konec světa. Stejné, jako kdybych byl mrtvý. Stejné, jako kdybych skočil do Hudson River a nechal svou mrtvolu unášet kolem Ellis Islandu a Sochy svobody přes Atlantik a do řeky Shannon, kde bych byl alespoň mezi svými a ne odmítnutý protestanty z Rhode Islandu.

Barmanovi je kolem padesátky a já bych se ho rád zeptal, jestli někdy trpěl tak jako já ted, a co s tím dělal. Je na to lék? Možná by věděl, co to znamená, když žena, která vás opouští navždy řekne dobrou noc místo sbohem.

Ale tenhle člověk má velikou holou hlavu a husté černé obočí a mám dojem, že má svých starostí dost, a nic s tím nenadělám, takže nezbývá, než abych slezl ze stoličky a šel pryč. Mohl bych jít do města a připojit se k Malachymu a Michaelovi v jejich vzrušujícím životě, ale místo toho jdu domů na Downing Street a doufám, že šťastné páry, které mě míjejí, neslyší vzlykání, kterému nedokážu zabránit, nářek muže, jehož život skončil.

Bili Galetly je doma se svými svíčkami, s Platonem a s evangeliem svatého Jana, a já toužím být sám, abych mohl celou noc plakat do polštáře, jenže on sedí na zemi, zírá na sebe do zrcadla a štípe se do zbytečků masa na břiše. Podívá se na mě a povídá, že vypadám deprimované.

Co tím myslíš?

Břemeno ega. Padáš pod ním. Pamatuj, že království Boží je v tobě samém.

Nestojím o Boha ani o jeho království. Já chci Albertu. Nechala mě. Jdu spát.

Ted není dobrá doba na spaní. Jak si lehneš, tak ležíš.

Štve mě poslouchat banality a říkám mu: Ovšemže. Co tím chceš říct?

Lehnout si znamená podlehnout zemské přitažlivosti, zatímco by ses měl povznést k dokonalé formě.

To je mi jedno. Jdu si lehnout.

Dobrá, dobrá.

288$

Ležím v posteli sotva několik minut, když přijde, posadí se na pelest a začne mi vyprávět, jak šílené a prázdné je to v reklamní branži. Spousta peněz a všichni trpí žaludečními vředy. Samé ego. Nic čistého. Říká, že jsem učitel a mohl bych zachránit mnoho životů, kdybych studoval Platona a svatého Jana, ale nejprve musím spasit svůj vlastní život.

Nemám náladu.

Nemáš náladu spasit svůj vlastní život?

Ne, je mi to jedno.

No jo, to je tak, když je člověk odmítnutý. Bereš to osobně.

Ovšem že to beru osobně. Jak jinak to mám brát?

Podívej se na to z její strany. Ona tě neodmítá, ona přijímá sama sebe.

Mele to samé kolem dokola a bolest z Alberty je tak obrovská, že musím vypadnout. Říkám mu, že jdu ven.

Ale to nemusíš. Sedni si na podlahu a postav za sebe svíčku. Dívej se do zdi. Pozoruj stíny. Nemáš hlad?

Ne.

Počkej, a přinese mi z kuchyně banán. Sněz tohle. Banán ti prospěje.

Nechci banán.

Uklidní tě. Je v něm potaš.

Nechci banán.

To si jenom myslíš, že nechceš banán. Poslechni své tělo.

Jde za mnou na chodbu a opěvuje banány. Je nahý, ale jde se mnou po schodech až dolů, tři patra, a chodbou k domovním dveřím. Mluví dál o banánech, o egu a o Sokratovi, jak byl šťastný pod stromem v Athénách, a když dojdeme k domovním dveřím, zůstane stát na horním schodu a mává banánem, zatímco děti, které hrají na chodníku nebe peklo ráj, výskají a ječí a ukazují, a nějaká žena v okně s prsy a lokty opřenými o parapet na něho italsky ječí.

Malachy v baru není. Je doma, užívá si štěstí se svou ženou Lindou a plánují společně budoucnost pro dítě, které čekají. Michael má dnes večer volno. U baru a u stolů sedí

289$

ženy, ale jsou tady s muži. Barman povídá: Jé, vy jste Malachyho bratr, a nedovolí mi platit pití. Představuje mě párům u baru: Tohle je Malachyho bratr.

Opravdu? Nevěděli jsme, že má ještě jednoho bratra. A jak se jmenujete?

Frank.

A co děláte?

Učím ve škole.

Opravdu? Vy nejste v barmanské branži?

Smějí se. A kdy myslíte, že v ní nastoupíte?

Až mí bratři začnou učit ve škole.

To říkám, ale hlavou se mi honí něco jiného. Chci jim říct, že jsou blahosklonní posměváčkové, že takové, jako jsou oni, jsem poznal v hale hotelu Biltmore, že nejspíš odklepávali popel z cigaret na podlahu, abych já to musel uklízet, a dívali se skrze mě, jako se lidé dívají na člověka, který po nich uklízí. Nejradši bych jim řekl, ať mi políbí prdel, a kdybych měl o pár skleniček víc, udělal bych to, ale vím, že uvnitř se pořád tahám za kudrny nad čelem a v přítomnosti lepších lidí šoupu nohama, vím, že se budou smát, ať řeknu cokoli, protože vědí, kdo ve skutečnosti jsem, a jestli to nevědí, tak je jim to stejně jedno. Kdybych spadl mrtvý z barové stoličky, přesunuli by se ke stolu, aby se vyhnuli nepříjemnostem, a později by každému vykládali, jak narazili na opilého irského učitele.

Stejně je to všechno jedno. Alberta teď určitě sedí se svým novým mužským v nějaké romantické italské restauraci a usmívají se jeden na druhého přes plamen svíčky zaražené do láhve od chianti. On jí doporučuje, co si má vybrat z jídelního lístku, a když si objednají, povídají si o tom, co budou dělat zítra, možná dnes večer, a když na to pomyslím, přesune se mi měchýř k očím.

Malachyho bar je na rohu 63. ulice a Třetí avenue, pět bloků od mého prvního zařízeného pokoje na 68. ulici. Místo abych šel rovnou domů, posadím se na schody u paní Austinové a přemítám nad deseti lety v New Yorku, jakou jsem měl patá

290$

lii, když jsem šel s citrónovým dortem a lahví zázvorové limonády na Hamleta do kina Street Playhouse na 68. ulici.

Dům paní Austinové už tady není. Stojí tu veliká nová budova Nalezenecké nemocnice a já se rozpláču nad tím, že mi bourají moje rané časy v New Yorku. Aspoň že je tu kino, ale tohle je noc plná piva a já musím roztáhnout paže a držet se zdi biografu, až se z okna policejního auta vysune hlava a volá: Hej, kamarádíčku, copak se děje?

Co kdybych mu řekl o Hamletovi a dortu a o paní Austinové a o večeru s glugem, o tom, že její dům i s mým zařízeným pokojem zbourali a že žena mého života je s jiným mužem, a je to snad protizákonné, strážmistře, líbat kino smutných a šťastných vzpomínek, když je to má jediná útěcha, je to protizákonné, strážmistře?

Samozřejmě nic takového newyorskému policistovi neřeknu, ani nikomu jinému. Říkám jenom: To je v pořádku, strážmistře, a on povídá: Pokračujte v cestě, oblíbená slova policejních hlídek.

Pokračuji v cestě po Třetí avenue a ze dveří irských hospod se line hudba s vůní piva a whiskey, útržky hovorů a smíchu.

Jseš dobrej chlap, Seane.

Ježíši Kriste, nejsme už krapet připrdlí?

Bože na nebi, už se nemůžu dočkat, až se vrátím do Cavan a dám si pořádnou pintu piva.

Myslíš, že se někdy vrátíš, Kevine?

Vrátím se, až postavěj most.

Smějí se, v hrací skříni pumpuje tahací harmoniku Mickey Carton a hlas Ruthie Morriseyové se nese nad všemi zvuky noci: To je má stará irská zem, přes pěnu moří letím sem, a já mám chuť zajít dovnitř, sednout si na stoličku a říct barmanovi: Dáme si kapku starého dobrého craythuru, Briane, nebo nalej rovnou dvě, poněvadž s jedním křídlem ptáček nelétá, jseš správnej hoch. A nebylo by to lepší, než sedět na schodech u paní Austinové, nebo líbat zeď Playhousu na 68. ulici, a nebyl bych snad mezi svými, nebyl?

Mezi svými. Mezi Iry.

291$

Pil bych irsky, jedl bych irsky, tancoval irsky, četl irsky. Máma často říkala: Ožeň se s vlastní krví, a staromilci mi teď říkají: Drž se svých lidí. Kdybych je poslechl, neodkopla by mě anglikánka z Rhode Islandu, která mi jednou řekla: Kdybys nebyl Ir, tak bys ani nevěděl, co si sám se sebou počít. A když tohle řekla, měl jsem se sebrat a odejít, jenže jsme zrovna byli uprostřed večeře, kterou uvařila, nadívané kuře s mísou růžových nových brambor zalitých osoleným máslem s petrželkou a láhev bordeaux, a já se tetelil blahem tak, že bych snesl každou narážku na sebe i na irství obecně.

Rád bych byl Irem, když přijde na písničku nebo báseň. Když učím, chtěl bych být Američan. Chtěl bych být IroAmeričan nebo Američano-Ir, ale vím, že obojí být nemůžu, přestože Scott Fitzgerald říkal, že schopnost unést protichůdné myšlenky je znakem inteligence.

Nevím, kým bych chtěl být, a co na tom záleží, když je Alberta v Brooklynu se svým novým chlapem?

Pak zahlédnu svoji smutnou tvář ve výloze obchodu a musím se smát, když si vzpomenu, jak by ji nazvala máma, kyselej ksicht.

Na 57. ulici zabočím na západ směrem k Páté avenue, abych se nadýchal vůně Ameriky a bohatství, které v ní je, ke světu lidí posedávajících na Palmovém nádvoří hotelu Biltmore, kteří se nemusejí protloukat životem s etnickou pomlčkou. Kdybyste je vzbudili o půlnoci a zeptali se jich, co jsou, řekli by: Unavení.

Na Páté avenue nasměruji svůj kyselý ksicht k jihu a ocitnu se ve snu, který jsem míval po celá ta léta v Irsku, avenue je v tuhle ranní hodinu skoro opuštěná, kromě dvoupatrových autobusů, jeden jede na sever, druhý na jih, kolem klenotnických obchodů, knihkupectví, obchodů s dámskou módou a s figurínami oblečenými na velikonoce, ve výlohách jsou králíčci a vajíčka, ale ani známka po vzkříšeném Kristu Ježíši, a daleko přede mnou se tyčí Empire State Building, a copak nejsem zdravý? trochu slabší zrak a zuby

292$

nic moc, vysokoškolský diplom a učitelské místo, a není snad tohle země neomezených možností, kde můžete dělat, co chcete, pokud ovšem přestane reptat a pohnete zadkem, protože život, kamarádíčku, není oběd zdarma.

Kdyby tak jenom Alberta přišla k rozumu a vrátila se ke mně.

Pátá avenue mě usvědčuje z toho, jaký jsem zabedněnec. Ve výlohách jsou figuríny oblečené na velikonoční svátky, a kdyby některá ožila a zeptala se mě, jakou látku má na sobě, neměl bych ponětí. Kdyby na sobě měly plátno, poznal bych to na první pohled, protože v Limericku jsem roz-vážel uhlí v plátěných pytlích a prázdné jsem používal jako pláštěnku, když bylo ošklivo. Pravděpodobně bych poznal tvíd, protože tvídové kabáty nosili lidé v zimě v létě, ovšem musel bych se figuríně přiznat, že nerozeznám hedvábí od bavlny. V životě bych nemohl ukázat na šaty a říct, jestli tohle je satén, nebo vlna, a kdybych měl identifikovat damašek, nebo krinolínu, byl bych úplně ztracený. Vím, že romanopisci rádi poukazují na bohatství svých postav tím, že je obklopí damaškovými drapériemi, ačkoli nevím, jestli tenhle materiál nosí lidé na sobě, ledaže na tyhle postavy přijdou zlé časy a ony se pustí do damašku s nůžkami. Vím, že se těžko najde román odehrávající se na Jihu, s bílou plantážnickou rodinou posedávající na verandě, popíjející bourbon nebo limonádu a poslouchající černoušky, kteří zpívají „Vozíčku, ke mně leť”, kde by se ženy na verandě neovívaly vějířem, jak je jim horko v krinolíně.

V Greenwich Village kupuji košile a ponožky v obchodech, kterým se říká galanterie, a nevím, z jakého materiálu jsou vyrobené, přestože mi lidé říkají, že si dneska člověk musí dávat pozor, co si na sebe vezme; můžete mít alergii a naskočí vám vyrážka. V Limericku jsem se o takové věci nestaral, ale tady na vás číhá nebezpečí i při nákupu ponožek a košil.

Zboží ve výlohách má názvy, které neznám, a nechápu, jak jsem s takovou neznalostí mohl až dosud plout životem.

293$

Na avenue jsou obchody s květinami, ale z těch za výlohou umím pojmenovat jenom pelargonie. Vážení lidé v Limericku pelargonie milovali, a když jsem doručoval telegramy, často jsem na domovních dveřích nacházel vzkaz: Vytáhněte, prosím, okno a zanechte vzkaz pod květináčem s pelargoniemi. Je to zvláštní, stát před květinářstvím na Páté avenue a vzpomínat, jak jsem se díky doručování telegramů stal znalcem pelargonií, a přitom je ani nemám rád. Nikdy mě nevzrušovaly jako jiné květiny, které měli lidé na zahrádce, plné barev a vůní a smutku podzimního umírání. Pelargonie žádnou vůni nemají, žijí věčně, a z jejich chuti se vám dělá špatně, i když na Park Avenue jsou určitě lidé, kteří by si mě vzali stranou a hodinu mě přesvědčovali o tom, jak jsou pelargonie nádherné, a já bych s nimi nejspíš musel souhlasit, protože kamkoli přijdu, lidé vědí o všem víc než já, a je nepravděpodobné, že by někdo byl bohatý, bydlel na Park Avenue, a neměl přitom hluboké znalosti o pelargoniích a o pěstování květin vůbec.

Po celé avenue se táhnou lahůdkářské obchody, a jestli do některého někdy vkročím, budu s sebou muset vzít někoho, kdo vyrůstal v lepší rodině a rozezná paté defois gras od šťouchaných brambor. Ve všech těchle obchodech jsou posedlí francouzštinou a já nevím, o čem mluví. Proč nemohou říct brambory místo pommes, nebo je to proto, že za něco, co má francouzský název, zaplatíte víc?

Prohlížet si výlohy obchodů se starožitným nábytkem nemá vůbec smysl. Cenu se nikdy nedozvíte, musíte se zeptat uvnitř, a v životě nedají na židli označení, abyste věděli, co je to za židli nebo odkud pochází. Na většině těchle židlí byste stejně sedět nechtěli. Jsou tak rovné a tuhé, že by vás z nich rozbolela záda a skončili byste v nemocnici. Pak jsou tu stolečky na pokroucených nohách, tak křehké, že by se zhroutily pod váhou pinty piva a zničily by koberec nevyčíslitelné ceny z Persie nebo odkud, kde se lidé potí kvůli potěšení bohatých Američanů. Také jsou tady křehká zrca

294$

dla, a vás napadne, jaké to musí být, když se člověk na sebe po ránu podívá a spatří svoji tvář v rámu, na kterém skotačí amorkové s dívenkami, takže nevíte, kam dřív s očima. Prohlížel bych si hnis, který mi teče z očí, nebo bych byl očarován dívenkou, která podléhá Amorovu šípu?

Když začne daleko dole v Greenwich Village probleskovat úsvit, Pátá avenue je skoro opuštěná, kromě lidí, kteří míří do katedrály sv. Patrika, aby spasili své duše, většinou starých ženských, které se zjevně bojí víc než staří chlapi, kteří mumlají vedle nich, nebo je to možná tím, že staré ženské žijí déle a je jich víc. Když kněz rozdává hostie, lavice se vyprázdní a já závidím lidem, kteří se vracejí uličkou s oplatkou v ústech a se svatým výrazem ve tváři, ze kterého poznáte, že jsou ve stavu milosti. Ted mohou jít v klidu domů a dát si pořádnou snídani, a kdyby spadli mrtví na zem, zatímco jí párky s vejcem, půjdou rovnou do nebe. Rád bych se usmířil s Bohem, ale moje hříchy jsou tak strašné, že by mě každý kněz ze zpovědnice vyhnal, a uvědomuji si znovu, že má jediná naděje na spásu spočívá v tom, že budu mít nehodu, po které zbyde ještě pár minut, abych mohl učinit dokonalé pokání, jenž mi otevře brány nebes.

Stejně je to uklidňující sedět v katedrále za tlumených zvuků ranní mše, zvláště když se mohu rozhlédnout a pojmenovat všechno, co vidím, kostelní lavice, zastavení kříže, kazatelnu, tabernákl s monstrancí, ve které je svátost, kalich, ciborium, konvičky na mešní víno a vodu na pravé straně oltáře, paténu na hostii. O klenotech a květinách v obchodech nevím nic, ale umím odříkat součásti kněžského oblečení humerále, kněžská alba, provaz kolem pasu, štola, mešní ornát a vím, že postní ornát kněze nahoře zbělá o velikonoční neděli, kdy Ježíš Kristus vstoupí na nebesa a Američané budou dávat dětem čokoládové králíčky a žlutá vajíčka.

Po všech nedělních ránech v Limericku mohu lehce coby ministrant přeskočit od introitu k Ite, misa est, jste propuště

295$

ni, což je pro žíznící irské muže znamení, aby se zvedli z kolen a nahrnuli se do hospody na nedělní pintu piva, aby vyléčili bolesti předchozího večera.

Umím vyjmenovat jednotlivé části mše a kněžského oděvu a části, ze kterých sestává puška, jako Henry Read ve své básni, ale k čemu mi to všechno bude, jestli se jednou na tomhle světě povznesu a budu sedat na vysoké židli v restauracích, kde podávají nóbl jídla, když přitom nerozeznám skopové od kachny?

Na Páté avenue je bílý den, nikde nikdo, jenom já sedím na schodech mezi dvěma velikými lvy před veřejnou knihovnou na Čtyřicáté druhé ulici, kam mě před necelými deseti lety poslal Tim Costello, abych si přečetl Životopisy básníků. Ptáčkové nejrůznějších velikostí a barev přeletují ze stromu na strom a ohlašují mi, že jaro je za dveřmi, a já neznám ani jejich jména. Rozeznám holuba od vrabce a tím to končí, a ještě racka.

Kdyby studenti na McKeeho střední škole mohli nahlédnout do mé hlavy, divili by se, jak jsem se vůbec mohl stát učitelem. Vědí už, že nemám střední školu, a říkali by: Tak tady to máme. Tady stojí učitel, který nás má učit slovní zásobu a přitom nezná jména ptáků na stromě.

Za pár hodin knihovnu otevřou, a já bych se mohl posadit v hlavní čítárně s velkou obrázkovou knihou, ze které bych se učil jména věcí, ale je ještě brzo ráno a do Downing Street je to daleko, Bill Galetly tam sedí na zkřížených nohách, šilhá na sebe do zrcadla, vedle sebe má Platóna a evengelium sv. Jana.

Leží roztažený na zádech, nahý, a chrápe, u hlavy mu poblikává svíčka, slupky od banánů kolem dokola. V bytě je zima, ale když přes něj přetáhnu deku, posadí se a odstrčí ji od sebe. Nezlob se kvůli těm banánům, Franku, trochu jsem dneska ráno oslavoval. Dospěl jsem k velkému prozření. Už je to tady.

Ukáže mi odstavec ve svatém Janovi. Přečti si to, povídá. No tak, přečti si to.

296$

A já čtu: Duch je to, co vlévá život, tělo nenese žádný užitek, slova, která k vám mluvím, jsou duch a jsou život.

Bill na mě upřeně hledí. Tak co?

Co co?

Došlo ti to? Je ti to jasný?

Nevím. Musel bych si to přečíst několikrát a teď je skoro devět ráno. Celou noc jsem nespal.

Já se tři dny postil, abych do tohohle proniknul. Musíš do věcí proniknout. Jako v sexu. Ale ještě jsem neskončil. Hledám paralelní svět v Platónovi. Počítám, že budu muset do Mexika.

Proč do Mexika?

Mají tam senzační shit.

Shit?

No, víš. Nejrůznější chemikálie, které hledačům pomáhají-

Ach tak. Jdu si na chvíli lehnout.

Rád bych ti nabídl banán, ale slavil jsem.

Spím několik hodin toho nedělního rána, a když se probudím, je pryč, zbyly po něm jenom slupky od banánů.

(42)

Alberta je zpátky Volá mi a prosí, abych se s ní ve jménu starých časů sešel u Rockyho. Na sobě má lehký jarní plášť s levandulovým šátkem, který měla, když mi řekla dobrou noc místo sbohem, a nejspíš na tohle setkání celou dobu myslela.

Všichni mužští u Rockyho na ni zírají a jejich ženské na ně káravě hledí, aby se přestali dívat na jinou a dívali se zase na ně.

Vyklouzne z kabátu, posadí se s levandulovým šátkem kolem krku a mně se rozbuší srdce tak, že sotva můžu mluvit. Dá si čisté martini se spirálou a já si dám pivo. Říká mi, že to celé byl omyl, když odešla za jiným, ale byl zralý

297$

a ochotný se usadit, kdežto já jsem se choval pořád jako nezadaný mladík s doupětem ve Village. Velice brzo si uvědomila, že miluje mě, a přestože jsou mezi námi rozdíly, můžeme je odstranit, zvlášť když se usadíme a vezmeme se.

Když se zmíní o sňatku, bodne mě na prsou zase jiná bolest, protože se zaleknu, že už nikdy nebudu žít svobodně, jak to vidím kolem sebe v New Yorku, už to nebude ten život jako v Paříži, kde všichni posedávali v kavárnách, pili víno, psali romány, spali se ženami jiných mužů a s krásnými Američankami, které byly celé žhavé prožít vášnivé dobrodružství.

Kdybych něco takového vyprávěl Albertě, řekla by: Ale no tak, bud už dospělý Je ti osmadvacet, táhne ti na devětadvacet, a nejseš žádný přiblblý beatnik.

Žádný z nás ovšem nehodlá probírat tyhle záležitosti uprostřed našeho smiřování, obzvlášť když mě užírá pocit, že ona má pravdu a že by ze mne mohl být stejný vagabund jako můj otec. Jsem už rok učitel, ale pořád závidím lidem, kteří sedávají v kavárnách a hospodách a chodí na večírky, kde jsou umělci a manekýnky a kde jazzové kombo v koutě hraje důvěrně a cool.

Nemá cenu povídat jí o svých snech o svobodě. Řekla by: Jseš učitel. Nikdy by tě ani nenapadlo, když jsi vylezl z lodi, že to dotáhneš tak daleko. Tak si na to zvykni.

Jednou na Rhode Islandu jsme se o něco hádali a babička Zoe řekla: Jste oba roztomilí, ale ne když jste spolu.

Ke mně do doupěte, do bytu se studenou vodou, nepůjde, a k sobě domů mě zatím také vzít nemůžu, dokud je tam její otec, protože se nesnáší s jeho ženou Stellou. Položí své ruce na mé a díváme se na sebe tak upřeně, až jí vstoupí slzy do očí a já se stydím, že vidí, jak se červenám a jak mi hnisají oči.

Cestou k metru mi říká, že až za pár týdnů skončí škola, odjede k babičce na Rhode Island a nějakou dobu tam bude přemýšlet o životě. Ví, že ve vzduchu visí otázka, jestli mě pozve, a odpověď je ne, v tuhle chvíli si u babičky nestojím

298$

dobře. Políbí mě na dobrou noc, říká, že mi brzy zatelefonuje, a když zmizí v metru, vydám se přes Washington Square Park, rozpolcen touhou po ní a sny o svobodném životě. Když se nepřizpůsobím jejímu stylu života, čistému, uspořádanému a ctihodnému, ztratím ji a žádnou, jako je ona, už nenajdu. Ženy se na mě nikdy nevrhaly, v Irsku, v Německu, ani v USA. Nikomu bych nemohl vyprávět, jak jsem o víkendech v Mnichově obcoval s těmi nejsprostšími kurvami, nebo jak jsem ve čtrnácti dováděl s umírající dívkou na zelené pohovce v Limericku. Mám jenom temná tajemství a stud, a je to div, že se mnou chce Alberta vůbec něco mít. Kdyby mi ještě zbyl kousíček víry, mohl bych jít ke zpovědi, ale ukažte mi kněze, který by dokázal vyslechnout mé hříchy, aniž by rozhodil paže na znamení znechucení a poslal mě za biskupem, nebo do nějakého oddělení ve Vatikánu, které je rezervované pro zatracence.

Člověk v Dobročinné záložně povídá: Jako bych slyšel irský přízvuk. Vypráví mi, odkud v Irsku pocházela jeho matka a otec a jak se chystá je navštívit, i když to bude těžké se šesti dětmi, haha. Jeho matka pochází z devatenácti dětí. Věřil byste tomu? říká. Z devatenácti dětí. Sedm jich ovšem zemřelo, co se dá dělat. Takhle to chodilo za starých časů ve staré vlasti. Měli dětí jako králíků.

Takže zpátky k žádosti. Chcete si půjčit tři sta padesát dolarů na návštěvu staré vlasti, je to tak? Svoji matku jste neviděl jak dlouho, šest let? Muž mi gratuluje k tomu, že chci vidět matku. Dneska na matku spousta lidí zapomíná. Ale ne Irové. Ne, my ne. My na matky nezapomínáme. Ir, který zapomene na matku, není žádný Ir a měli by ho, zatraceně, vybubnovat, s prominutím, pane McCourte. Vidím, že jste učitel, a to na vás obdivuju. Musí to být těžké, hodně učení, málo peněz. Jo, stačí, abych se podíval na vaši žádost, a vidím, jak málo berete. Nechápu, jak s tím vyjdete, a to taky, říkám to nerad, bude problém. Na tom by ta žádost mohla ztroskotat, malý plat a veškeré záruky žádné, jestli mi rozumíte. V hlavní účtárně budou vrtět hlavou nad tou

299$

hle žádostí, ale já na to zatlačím, protože ve váš prospěch mluví dvě věci, jste Ir, který chce navštívit matku ve staré vlasti, a jste učitel, který se ničí na střední odborné škole, a, jak říkám, dohlédnu na to.

Říkám mu, že v červenci budu brigádničit ve skladech, kde budu dělat za chlapy na dovolené, ale to v Dobročinné záložně nic neznamená, když to není trvalé zaměstnání. Muž říká, ať se nezmiňuji o tom, že posílám matce peníze.

V hlavní účtárně by mohli kroutit hlavou, kdyby se vyskytlo něco, co by mohlo ohrozit měsíční splácení dluhu.

Přeje mi hodně štěstí. Říká: Je to radost, dělat obchody s někým z vlastní krve.

Předák na rampě u Bakera a Williamse se tváří překvapeně. Ježíši, ty už jsi zase zpátky. Já myslel, že je z tebe učitel nebo něco podobně zatracenýho.

Jsem učitel.

Tak co tady sakra děláš?

Potřebuji peníze. Učitelé neberou zrovna královské platy.

Měl jsi zůstat ve skladu nebo jezdit s náklaďákem a vydělával bys, a nemusel bys válčit se zatracenejma harantama, který na to kašlou.

Potom se zeptá: Nekamarádil ses s tím chlapcem, s Paddym McGovernem?

Paddym Arthurem?

Jo. S Paddym Arthurem. Na světě je tolik Paddy McGovernů, že si musejí měnit jména. Víš, co se s ním stalo?

Nevím.

Vůl blbá, stojí na nástupišti v metru na áčku, na 125. ulici.

V Harlemu, rozumíš. Co dělal, kurva, v Harlemu? Asi se tam rozhlížel po nějakým černým zboží. Načež už ho přestane bavit stát na nástupišti jako všichni ostatní a rozhodne se, že si na vlak počká v kolejišti. Ve zkurveným kolejišti, ovšem třetí koleje se ani netkne. Ta by tě mohla zabít. Zapálí si cigaretu a stojí tam s debilním úsměvem, až přijede áčko a všechny jeho starosti ukončí. Tak jsem to slyšel. Co mu bylo, volovi?

300$

Musel být opilý.

Jasně že byl opilý. Irové zatracení jsou věčně opilí, ale ještě jsem neslyšel o Irovi, který čeká na vlak na kolejích. A tvůj kamarád Paddy vždycky říkal, že se vrátí domů. Našetřil si dost, aby mohl žít ve staré vlasti. Tak co se stalo? Víš, co si myslím? Chceš vědět, co si myslím?

Co si myslíš?

Někteří lidé by měli zůstat tam, kde jsou. V týhle zemi se člověk může zbláznit jedna dvě. Tady se zblázněj lidi, který se tu narodili. Jak to, že ty ses nezbláznil? Nebo možná jo, co?

Nevím.

Poslouchej, chlapče. Já jsem napůl Ital, napůl Řek, a my máme taky svý problémy, ale mladýmu Irovi radím jedno: Vyvaruj se chlastu a nebudeš muset čekat na vlak na kolejích. Je ti to jasný.

Je.

U oběda zahlédnu známou postavu z minulosti, jak myje nádobí v kuchyni jídelny, Andyho Peterse. Vidí mě a povídá, ať počkám, ať si dám sekanou s bramborovou kaší, že hned přijde. Posadí se vedle mne na stoličku u pultu a ptá se, jak mi chutná omáčka.

Dobrá.

No, tak tu jsem dělal já. Je to moje zkušební. Mám tady mýt nádobí, ale kuchař je opilec a nechá mě dělat omáčky a saláty, i když saláty si tady lidi moc nedávají. Chlapi z doků a ze skladů si myslí, že saláty jsou pro dobytek. Šel jsem sem umývat nádobí, abych mohl myslet, se zasranou NYU jsem skončil. Potřebuju si vyčistit hlavu. Ale úplně nejradši bych luxoval. Obcházel jsem hotely a nabízel, že u nich budu luxovat, jenomže pokaždý musíš vyplnit dotazník, věčně to zasraný šťourání v minulosti, a přijde se na moje bezectné propuštění kvůli tomu, že jsem si to nechtěl rozdat s ovcí, a luxování je v hajzlu. Jednou se vysereš ve francouzským zákopu a máš život v troskách, dokud nepřijdeš na

301$

skvělé řešení, jak se znovu zapojit do amerického života na té nejnižší úrovni, jako ficka u nádobí, jenomže sleduj ten fofr. Nejdřív se stanu přeborníkem v mytí nádobí. Budou mrkat na drát, a než se naděješ, budu dělat saláty. Jak? Tak že se budu učit, sledovat, jak to dělají v kuchyni ve městě. Pak postoupím ze salátáře na asistenta šéfkuchaře, a než se naděješ, dostanu se k omáčkám. K omáčkám, pro rány Kristovy, protože omáčka je ten z prdele největší vynález francouzský kuchyně a Američani to žerou. Takže sleduj můj vzestup, Frankie, hochu, sleduj, jak budou psát moje jméno v novinách, André Pierre, a vyslovuj správně francouzský s obočím až u vlasů, jednička přes omáčky, čaroděj s pánví a s metlou na šlehání, co kvedlá v každé televizní soutěži, a nikomu nebude vadit, jestli jsem ošukal všechny ovce ve Francii a v přilehlých monarchiích. Lidi v nóbl restauracích budou vzdychat blahem, budou sklánět poklony šéfkuchaři, což jsem já, a budou mě zvát ke stolu, aby vyjádřili uzná-ní mé bílé čepici a zástěře, a já samozřejmě utrousím, že mi scházel jenom krůček k Ph.D. na NYU, a ženušky z Park Avenue si mě budou zvát na konzultace o omáčkách a o významu toho všeho, a zatímco jejich manželé budou nakupovat naftu v Saudské Arábii, já s jejich manželkami budu rejžovat zlato.

Přeruší vyprávění, aby se zeptal, čím se živím.

Učím.

Toho jsem se bál. Já myslel, že chceš být spisovatel.

To chci.

No a?

Musím se nějak živit.

Lezeš do pasti. Radím ti, nelez do pasti. Málem jsem tak skončil taky.

Musím se nějak živit.

Dokud budeš učit, nic nenapíšeš. Učení je děvka. Vzpomínáš na Voltaira? Kultivuj si zahradu.

Vzpomínám.

A na Carlyla? Vydělávej peníze a zapomeň na vesmír.

302$

Musím se nějak živit.

Umíráš.

O týden později zmizí z jídelny a nikdo neví kam.

S penězi z Dobročinné záložny a s tím, co jsem vydělal ve skladech si mohu dovolit několik týdnů v Limericku a znovu zažívám ten starý pocit, když letadlo klesá podél ústí Shannon k letišti. Řeka svítí stříbrem a roztažená pole hrají zasmušilými odstíny zeleně, kromě míst, kam dopadá slun-ce a kde se lesknou smaragdy země. Dobře že sedím u okénka, pro případ, že se dostaví slzy.

Ceká na letišti s Alphiem a s nájemním vozem, ráno je svěží a silnice do Limericku orosená. Vypráví mi, jak ji navštívil Malachy se ženou Lindou, a o tom, jak tady řádil, když si vyšel do kraje a vrátil se na koni, kterého chtěl vzít dovnitř do domu, dokud ho nepřesvědčili, že to pro koně není vhodné místo. Hodně toho večera vypili a navíc měli domácí whiskey, kterou někdo přinesl od jednoho člověka z venkova, a naštěstí se u domu neobjevili strážníci, protože držení domácí whiskey je závažný přečin, za který by si člověk taky mohl jít sednout do limerického vězení. Malachy říkal, že by o vánocích mohla přijet s Alphiem do New Yorku na návštěvu, a nebylo by to báječné, kdybychom se všichni setkali?

Potkávají mě lidé na ulici a říkají, že vypadám báječně, že vypadám čím dál víc jako Amík. Alice Eganová tvrdí, že jsem se nezměnil ani o chlup, ani o chlup. Nemám pravdu, Frankie?

Já nevím, Alice.

Nemáš vůbec americký přízvuk.

Všichni mí přátelé z Limericku jsou pryč, zemřeli, nebo emigrovali, a já nevím, co budu dělat. Mohl bych si celý den číst doma u mámy, ale copak jsem přijel z takové dálky, až z New Yorku, abych seděl na zadku a četl si? Mohl bych sedět celý večer v hospodě a pít, ale to jsem mohl v New Yorku taky.

303$

Chodím městem z jednoho konce na druhý a do kraje, kudy se donekonečna procházel otec. Lidé jsou zdvořilí, ale mají práci a rodinu a já jsem návštěvník, Yank, který se vrátil.

Jseš to opravdu ty, Frankie McCourte?

Jsem.

Kdy jsi přijel?

Minulý týden.

A kdy se vracíš?

Příští týden.

To je fajn. Tvoje máma je určitě ráda, že tě má doma, a přeju ti, aby počasí vydrželo.

Říkají mi: Všiml sis, jak se Limerick změnil?

No jistě. Víc aut, méně usoplených nosů a odřených kolen. Žádné bosé děti. Žádné ženy ve vlňácích.

Ježíši, Franku, jakých věcí ty si nevšímáš.

Jsou ve střehu, jestli se nezačnu vytahovat, aby mě setřeli, ale já se nemám s čím vytahovat. Když jim říkám, že jsem učitel, tváří se zklamaně.

Jenom učitel. Pane na nebi, Frankie McCourte, my mysleli, že už budeš milionář. Vždyť tady byl tvůj bratr Malachy se svou nádhernou ženou jako ze žurnálu a ten je přece herec a všechno.

Letadlo odstartuje do zapadajícího slunce, které pozlacuje Shannon lesklými střepy, a ačkoli jsem šťastný, že se vracím do New Yorku, stejně nevím, kam vlastně patřím.

(43)

Malachy si v baru vede tak úspěšně, že mámě s Alphiem koupí cestu parníkem Sylvania, který připluje do New Yorku 21. prosince 1959.

Když se oba vynoří z celního prostoru, máma má na pravé botě utrženou podrážku, která pleská o zem, a klube se jí malíček na noze, kterou měla vždycky oteklou. Skončí to

304$

vůbec někdy? Je tohle rodina rozbitých bot? Obejmeme se a Alphie se usměje křivými začernalými zuby.

Rodina rozbitých bot a zkažených zubů. Má snad tohle být náš erb?

Máma se mi dívá přes rameno na ulici. Kde je Malachy?

Nevím. Měl by tady být každou chvíli.

Říká mi, že vypadám dobře, že mně vůbec neuškodilo, že jsem trochu přibral, ale měl bych dělat něco s očima, mám je tak červené. To mě rozzlobí, protože vím, že když na oči jenom pomyslím, nebo když se o nich někdo zmíní, cítím, jak rudnou ještě víc, a ona si toho pochopitelně všimne.

Jseš už trochu starý na to, abys měl špatné oči, povídá.

Chci jí odseknout, že je mi devětadvacet a nevím, jaký je správný věk, kdy nemít špatné oči, a je snad tohle záležitost, o které se hodlá bavit sotva přistane v New Yorku? Ale taxíkem přijíždí Malachy se svojí ženou Lindou. Další úsměvy a objímám. Malachy nechá vůz čekat, než vyzvedneme zavazadla.

Alphie říká: Dáme je do truhlíku?

Linda se uměje. Ale ne, dáme je do kufru.

Do kufru? Žádný s sebou nemáme.

Ne, ne, říká ona, dáme zavazadla do kufru v taxíku.

Copak taxík nemá truhlík?

Ne, má kufr.

Alphie se drbe na hlavě a znovu se usmívá, mladý muž, jenž se naučil první lekci americké angličtiny.

V taxíku máma říká: Pane na nebi, podívejte na všechna ta auta. Silnice jsou přecpané. Říkám jí, že teď to ještě není tak zlé. Před hodinou byla dopravní špička a provoz byl ještě horší. Říká, že nechápe, jak to mohlo být ještě horší. Povídám jí, že brzy po ránu je to vždycky horší, a ona říká: Nechápu, jak to může být ještě horší, když teď se ta auta sotva vlečou.

Snažím se být trpělivý a mluvím pomalu. Říkám ti, mami, že takovýhle provoz je v New Yorku normální. Žiju tady.

Malachy říká: Ale, vždyť je to jedno. Je krásné ráno, a ona povídá: Já jsem tady taky žila, pro případ, že jsi na to zapomněl.

305$

Žila, říkám jí. Před pětadvaceti lety, a bydlela jsi v Brooklynu a ne na Manhattanu.

No, to je pořád New York.

Nehodlá se vzdát a já také ne, ačkoli si uvědomuji, jak jsme oba malicherní, a nechápu, proč se hádám, místo abych oslavoval příjezd matky a nejmladšího bratra do města, o kterém jsme všichni celý život snili. Proč se musí strefovat do mých očí a proč já jí musím oponovat kvůli dopravní zác-pě?

Linda se snaží situaci zlehčit. No, jak říká Malachy, máme krásný den.

Máma mrzutě přikývne. Jo, to máme.

A jaké jste měli počasí, když jste odplouvali z Irska, mami?

Mrzutý tón: Pršelo.

No jo, v Irsku prší pořád, co, mami?

Ne, pořád neprší, a zkříží paže na prsou a civí před sebe na na silnici, kde byl před hodinou mnohem silnější provoz.

Doma Linda připravuje snídani, máma houpe nové děťátko, Siobhanu, a brouká jí stejně, jako broukala nám sedmi. Linda povídá: Dáte si čaj, nebo kávu, maminko?

Čaj, prosím.

Když je snídaně hotová, máma dítě uloží, posadí se ke stolu a chce vědět, co jí to plave v šálku. Linda říká, že to je pytlík s čajem, a máma ohrne nos. No tak to já nepiju. To nemůže být žádný pořádný čaj.

Malachy ztuhne a procedí mezi zuby: To je čaj, který tady máme. Takhle ho děláme. Nemáme pro tebe extra libru Lyonsu a čajovou konvici.

No tak to já si nic nedám. Sním si jenom vajíčko. Nechápu, co je tohle za zem, když si tu člověk nemůže dát hrnek pořádného čaje.

Malachy se chystá něco říct, ale holčička se rozpláče a on ji jde zvednout z postýlky, kdežto Linda poletuje kolem mámy, usmívá se a snaží se být roztomilá. Mohli bychom koupit konvici, maminko, a sypaný čaj, nemyslíš Malachy?

306$

Ale ten přechází po pokoji s miminem, které mu kňourá na rameni, a je zřejmé, že v otázce pytlíků s čajem nehodlá ustoupit, rozhodně ne dneska ráno. Pytlíky s čajem pohrdá jako každý, kdo pil někdy v Irsku pořádný čaj, ale má americkou ženu, která nic jiného než pytlíkový čaj nezná, má malé dítě a svých starostí dost, a dochází mu trpělivot s touhletou matkou, která hned první den ve Spojených státech amerických ohrnuje nos nad pytlíkovým čajem, a on neví, proč musí po všech těch vydáních a starostech, které s tím měl, snášet další tři týdny její vybíravé manýry v tomhle malém bytě.

Máme se zvedne od stolu. Záchod? ptá se Lindy. Kde máte záchod?

Co?

Záchod. WC.

Linda se podívá po Malachym. Toaletu, říká on. Koupelnu.

A tak, říká Linda. Támhle.

Zatímco je máma na záchodě, říká Alphie Lindě, že pytlíkový čaj nebyl až tak špatný. Kdyby ho člověk neviděl plavat v hrnku, všechno by bylo v pořádku, a Linda se zase usměje. Říká mu, že to je důvod, proč Číňani neservírují velké kusy masa. Nechtějí vidět zvíře, které jedí. Když uvaří kuře, nasekají ho na malé kousky a smíchají s dalšími věcmi, takže sotva poznáš, že je to kuře. Proto také v čínské restauraci nevidíš kuřecí stehno nebo prsíčka.

Opravdu? říká Alphie.

Děťátko Malachymu na rameni pořád kňourá, ale u stolu je pohoda, když si Alphie s Lindou povídají o čajových pytlících a o dobrotách čínské kuchyně. Pak se vrátí máma ze záchodu a povídá Malachymu: To dítě trpí větry a ne že ne. Já ji vezmu.

Malachy jí předá Siobhanu a sedne si za stůl k čaji. Máma přechází kolem, utržená podrážka jí pleská o podlahu a mě napadá, že s ní budu muset zajít na Třetí avenue do obchodu s obuví. Hladí dítě, a to si najednou hlasitě krkne, což

307$

všechny rozesměje. Uloží holčičku zpátky do postýlky a nakloní se nad ní. No tak, lež hezky, no tak, a děťátko začne vrnět. Vrátí se ke stolu, drží si ruce v klíně a říká nám: Dala bych obě svoje oči za pořádný šálek čaje, a Linda říká, že ještě dneska půjde a koupí čajovou konvici a sypaný čaj, co, Malachy?

Malachy říká: Jasně, protože v hloubi duše ví, že není nad čaj z konvice, která se nejprve vypláchne prudce kolotající vodou, potom se dá jedna vrchovatá lžička čaje na každý šálek a zaleje se vroucí vodou, kterou se konev zahřeje, aby byla pěkně teplá, a čaj se pak nechá louhovat rovných šest minut.

Malachy ví, že takhle vaří čaj máma, a v otázce pytlíků s čajem ustoupí. Ví taky, že co se týče krkání malých dětí, rozumí tomu máma líp a umí si lépe poradit, a že je to slušná výměna, pořádný hrnek čaje pro ni a pohodlí pro maličkou Siobhan.

Poprvé za deset let jsme všichni spolu, máma a její čtyři synové. Malachy má ženu Lindu a mimino Siobhan, první z nové generace. Michael má přítelkyni Jan, a Alphie si brzy také nějakou najde. Já jsem se smířil s Albertou a žiju s ní v Brooklynu.

Malachy je životodárnou mízou newyorské společnosti a žádný večírek se bez něho neobejde.

Když se neukáže, všichni jsou neklidní a brblají: Kde je Malachy? Kde máš bráchu? a když se přiřítí, jsou štěstím bez sebe. Zpívá a pije a podává skleničku, aby mu dolili, a zase zpívá, dokud nevypadne ven a nejde na další večírek.

Máma všechno tohle vzrušení miluje. Miluje, když si dá v Malachyho baru whiskey se sodou a když ji každému představují jako Malachyho matku. Oči se jí rozzáří, tváře se zalesknou a ona všechny oslňuje záblesky falešných zubů. Chodí s Malachym na večírky, na tah, jak říká, vyhřívá se na výsluní mateřské slávy a pokouší se zpívat s ním písničky, než jí dojde dech, jak se u ní začíná projevovat rozedma plic.

308$

Po všech těch letech, kdy seděla v Limericku u krbu a přemýšlela, kde sehnat bochník chleba, si teď spokojeně užívá, a není celá tahle země báječná? Vlastně by se tady mohla zdržet déle. Vždyť co to má za smysl, vracet se zpátky do Limericku uprostřed zimy, když tam nemá nic jiného na práci, než sedět u krbu a hřát si hubené holeně? Vrátí se, až bude tepleji, možná na velikonoce, a Alphie si tady zatím může najít práci, aby měli z čeho žít.

Malachy je nucen jí říct, že jestli chce zůstat v New Yorku, byť jenom nakrátko, tak ne u nich doma, v jeho malém bytě s Lindou a s miminem, kterému jsou čtyři měsíce.

Máma mi volá k Albertě a povídá, že se jí to pěkně dotklo, a ne že ne. Čtyři syny mám v New Yorku a nemám, kde hlavu složit.

Ale my máme všichni malé byty, mámo. Žádné místo.

To mi pak řekni, co všichni děláte s těmi penězi, které vyděláváte. Tos mi mohl říct předtím, než jsi mě vytáhl z pohodlí od mého krbu.

Nikdo tě nevytáhl. Sama jsi říkala pořád dokola, že chceš přijet na vánoce, a nezaplatil ti snad Malachy cestu?

Přijela jsem, protože jsem chtěla vidět svoje první vnouče, a neměj strach, já to Malachymu vrátím, kdybych měla na kolenou drhnout podlahy Kdybych věděla, jak se tu ke mně budete chovat, zůstala bych v Limericku, dala bych si pěknou husičku a měla střechu nad hlavou.

Alberta šeptá, ať pozvu mámu s Alphiem v sobotu večer na večeři. Na druhé straně je ticho a potom se ozve posmrkování.

No, já ještě nevím, co budu dělat v sobotu večer. Malachy říkal, že možná bude nějaký večírek.

V pořádku. My jsme tě pozvali na večeři, ale jestli chceš jít na další večírek s Malachym, tak běž.

Nemusíš být hned tak nedůtklivý. Do Brooklynu je to hrozná dálka. Vím to moc dobře, protože jsem tam žila.

Netrvá to ani půl hodiny.

Šeptá něco Alphiemu a ten si vezme telefon. Francisi? My přijedeme.

309$

Když otevřu dveře, vnese dovnitř svůj vlastní chlad zároveň s lednovým chladem. Uzná Albertinu existenci kývnutím hlavy a zeptá se, jestli mám zápalky, aby si zapálila cigaretu. Alberta jí nabízí ze svých cigaret, ale ona povídá, že má svoje vlastní a tyhle americké že mají stejně nanicovatou chuť. Alberta se ptá, jestli se něčeho napije, a ona říká, že si dá whiskey se sodou. Alphie říká, že si dá pivo, a máma povídá: To začínáš brzo.

Říkám jí, že je to jenom pivo.

No, takhle to začíná. Jedno pivo, a za chvíli už začne zpívat a budit děti.

Tady žádné dítě není.

U Malachyho dítě je, a taky je tam samý řev a zpívání.

Alberta nás volá k večeři, máme zapečeného tuňáka se zeleným salátem. Máma si dává na čas, než přijde ke stolu. Musí nejdřív dokouřit, a snad není žádný spěch.

Alberta říká, že zapečený tuňák je dobrý, když se jí teplý.

Máma říká, že nesnáší horké jídlo, které spálí celé patro.

Pro rány Kristovy, povídám jí, dokuř už a pojď ke stolu.

Přijde a tváří se uraženě. Přitáhne si židli a odstrčí salát. Salát v téhle zemi jí nechutná. Mám co dělat, abych nevyletěl. Ptám se jí, jaký je ksakru rozdíl mezi salátem v téhle zemi a salátem v Irsku. Ona říká, že to je velký rozdíl, že salát v téhle zemi nemá žádnou chuť.

Alberta říká: Ale vždyť se nic neděje. Někdo nejí salát vůbec.

Máma civí do talíře, odstrkuje nudle s tuňákem stranou a vybírá hrášek. Říká, že má ráda hrášek, i když tenhle není tak dobrý jako ten v Limericku. Alberta se ptá, jestli chce víc hrášku.

Ne, děkuju.

Načež začne mezi nudlemi vybírat kousky tuňáka.

Ptám se jí: Tobě nudle nechutnají?

Co?

Nudle. Nechutnají ti?

Nevím, jaké jsou, ale nezdají se mi.

310$

Chci se k ní naklonit a říct jí, že se chová jako barbar, že Albertě dalo moc přemýšlení, aby vymyslela něco, co by jí mohlo udělat radost, a jediné, co ona umí, je sedět tady a ohrnovat nos, jako kdyby jí někdo něco udělal, a jestli se jí to nelíbí, tak si může obléct svůj zatracený kabát a jet zpátky na Manhattan na večírek, když se jí po něm tak stýská, a já už se v životě nebudu obtěžovat, abych ji zval na večeři.

Tohle všechno chci říct, ale Alberta nastolí mír. Ale to je v pořádku. Možná je maminka unavená ze všeho toho vzrušení, jak přijela do New Yorku, a když si dáme hrnek dobrého čaje a k tomu moučník, budeme všichni v pohodě.

Máma říká: Ne, děkuji, moučník si nedám, nespolkla bych už ani sousto, ale čaj že si dá, pak ovšem spatří v hrnku pytlík s čajem a povídá, že tohle není žádný pořádný čaj.

Povídám jí, že jiný čaj nemáme a jiný nedostane, ačkoli bych jí nejraději řekl, že bych jí s chutí hodil pytlík s čajem na hlavu.

Říkala, že si moučník nedá, ale teď si ho nacpe do úst a spolkne ho skoro bez kousání, a ještě sbírá a polyká drobečky, které zbyly na talíři. Ženská, která nechtěla moučník.

Pohlédne na hrnek s čajem. No, jestli jiný čaj nemáte, tak holt budu muset vypít tenhle. Vytáhne lžičkou pytlík s čajem a vymačká ho, až voda zhnědne, a ptá se, proč má na talířku citrón.

Alberta říká, že někdo si dává do čaje citron.

Máma říká, že v životě nic takového neslyšela a že to je nechutné.

Alberta jí citrón vezme a máma povídá, že by chtěla mléko a cukr, jestli jí to nevadí. Řekne si o zápalky, zapálí si cigaretu a kouří, přičemž vypije jenom půlku čaje, aby ukázala, že jí nechutná.

Alberta se ptá, jestli by si s Alphiem nechtěli zajít do kina za rohem, ale máma říká, že ne, že už se budou muset vrátit na Manhattan, že už je moc pozdě.

Alberta říká, že ještě není tak pozdě, a máma říká, že už je dost pozdě.

311$

Jdu s mámou a s Alphiem po Henry Street a na metro v Borough Hall. Je jasný lednový večer a za okny v ulici ještě svítí a blikají vánoční světla. Alphie říká, jak jsou domy elegantní a že děkuje za večeři. Máma říká, že nechápe, proč lidi nemůžou dát večeři na misku, aniž by pod ní museli dávat talíř. Myslí si, že něco takového je zbytečné naparování.

Když vlak přijede, potřesu si rukou s Alphiem. Skloním se, abych matku políbil, a podávám jí dvacetidolarovku, ale ona odtáhne tvář, posadí se do metra zády ke mně, a já se vracím domů s penězi v kapse.

(44)

Osm let jsem cestoval přívozem na Sta ten Island. Z Brooklynu jsem jezdil do Whitehall Street na Manhattanu, došel k přístavišti, vhodil čtvrťák do turniketu, koupil si koblihu s kávou, čistou, neslazenou, a čekal na lavičce s novinami plnými včerejších neštěstí.

Pan Jones učil hudební výchovu na McKeeho střední škole, ale když jste ho viděli u přívozu, mohli jste si myslet, že je to univerzitní profesor nebo vedoucí advokátní firmy. Mohlo vás to napadnout přesto, že to byl negr, ze kterého se stal černoch a ještě později Afro-Američan. Každý den měl na sobě jiný třídílný oblek a k němu klobouk. Nosil košile s tuhým límečkem, nebo s límečkem připevněným zlatými jehlicemi. Prsteny a hodinky měl také zlaté, zhotovené na zakázku. Staří italští čističi bot ho milovali, neboť je denně zaměstnával a dával královské spropitné, takže se mu boty leskly, až přecházel zrak. Každé ráno četl Timesy, které držel v prstech čouhajících z maličkých kožených rukavic, jež mu zakrývaly ruku od zápěstí ke kloubům. Usmíval se a vyprávěl mi, na jakém koncertě nebo opeře byl včera večer, nebo o letních cestách do Evropy, hlavně do Milána a Salzburku.

312$

Kladl mi ruku na rameno a přesvědčoval mě, že nesmím umřít, dokud nenavštívím La Scalu. Jiný učitel jednou po ránu vtipkoval o tom, že děti v McKeeho škole musí být z jeho oblečení u vytržení, ze vší té elegance, a pan Jones řekl, že se obléká přiměřeně tomu, kým je. Učitel zakroutil hlavou a pan Jones se vrátil ke svým Titnesům. Cestou zpátky onoho dne mi ten druhý učitel na přívozu řekl, že se pan Jones vůbec nepovažuje za negra a že okřikuje černé žáky, když na chodbě zpívají bebop. Černí žáci nevěděli, co si mají o panu Jonesovi myslet, když je to takový elegán. Zjistili, že bez ohledu na to, jaká hudba se jim líbí, pan Jones ji neuznává a začne vyprávět o Mozartovi, bude jim ho pouštět na desce nebo přehrávat ukázky na piáno, a když přišla vánoční besídka, nastoupili jeho chlapci a děvčata na pódium a zpívali koledy jako andělé.

Každé ráno jsem plul přívozem kolem Sochy svobody a Ellis Islandu a myslel na to, jak do téhle země přijela matka s otcem. Jestlipak byli stejně vzrušení, když připlouvali, jako já onoho slunečného říjnového rána? Učitelé, kteří dojížděli do McKeeho školy a ostatních škol na Staten Islandu, seděli na přívozu a dívali se na sochu a na ostrov. Určitě mysleli na to, jak sem připlouvali jejich rodiče a prarodiče, a možná mysleli i na všechny ty stovky lidí, které byly poslány nazpátek. Určitě je rozesmutnilo stejně jako mě, když viděli Ellis Island, jak je zanedbaný a rozpadá se, když viděli ten napůl potopený převozní prám zakotvený stranou, který vozil přistěhovalce z Ellisova ostrova na ostrov Manhattan, a když se dívali hodně upřeně, viděli duchy hladové touhou přistát.

Máma se přestěhovala s Alphiem do bytu ve West Side. Pak se Alphie odstěhoval, aby se osamostatnil, do Bronxu a máma se přestěhovala na Flatbush Avenue kousek od Grand Army Plaza v Brooklynu. Dům byl zchátralý, ale ona se v něm cítila dobře, protože měla svůj vlastní byt, kde nebyla nikomu zavázána. Mohla chodit hrát bingo do nesčetných heren a byla spokojená, děkuju pěkně.

313$

V prvních letech na McKeeho střední škole jsem se v Brooklyn College zapsal na magisterský běh z angličtiny Začal jsem letními kursy a pokračoval odpoledními a večerními po celý školní rok. Jezdil jsem přívozem ze Staten Islandu na Manhattan, došel pěšky na metro na Bowling Green, kterým jsem dojel na konečnou linky do Flatbush kousek od Brooklyn College. Na přívozu a v metru jsem se připravoval do hodin nebo jsem opravoval práce svých studentů na McKeeho škole.

Říkal jsem studentům, že chci práce úpravné, čisté a čitelné, ale oni odevzdávali cokoli, co rychle naškrábali v autobuse nebo ve vlaku, v hodinách dílen, když se učitel nedíval, nebo v jídelně. Práce byly pokryty skvrnami od kávy, koly, zmrzliny, kečupu, byly poprskané a voněly neřestí, když je dívky potřísnily rtěnkou. Jednou jsem se nad štosem písemných prací rozčílil tak, že jsem je hodil přes palubu přívozního prámu a pozoroval se zadostiučiněním, jak se noří pod hladinu a vytvářejí Sargasové moře nevzdělanosti.

Když se po svých pracech ptali, řekl jsem jim, že byly tak špatné, že kdybych jim je vrátil, dostali by z nich všichni nula bodů, a jestli chtějí to, nebo radši vůbec nic?

Nevěděli jistě, a když jsem o tom přemýšlel, tak jsem sám také nevěděl. Nula bodů, nebo vůbec nic? Probírali jsme to celou hodinu a dospěli jsme k tomu, že nemít na vysvědčení vůbec nic je lepší než nula bodů, protože vůbec nic se nedá ničím dělit a nulu rozdělit můžete, když použijete algebru nebo něco podobného, protože nula je něco, kdežto vůbec nic je vůbec nic a nikdo s tím nic nenadělá. A také, když vaši rodiče uvidí na vysvědčení nula bodů, naštvou se tedy ti, kterým na vysvědčení záleží, ale když neuvidí nic, nebudou vědět, co si mají myslet, a je lepší, když otec s matkou nevědí, co si mají myslet, než když uvidí nula bodů a dají vám pohlavek.

Někdy jsem po kursech na Brooklyn College vystoupil z metra na Bergen Street a šel navštívit matku. Když věděla,

314$

že přijdu, udělala domácí chléb, tak teplý a dobrý, že se rozplýval na jazyku stejně rychle jako máslo, kterým ho namazala. Uvařila čaj v konvici a neodpustila si nadávat na čajové pytlíky. Vysvětloval jsem jí, že čajové pytlíky jsou prostě pohodlnější pro lidi, kteří jsou příliš zaměstnaní, a ona říkala, že nikdo není tak zaměstnaný, aby si nemohl udělat čas a uvařit hrnek pořádného čaje, a jestliže je někdo tak zaměstnaný, nezaslouží si hrnek dobrého čaje, hodný toho jména. Přišli jsme na tenhle svět proto, abychom byli zaměstnaní, nebo abychom si mohli pěkně popovídat nad hrnkem dobrého čaje?

Bratr Michael se v Malachyho bytě na západní 93. ulici ženil s Donnou z Kalifornie. Máma si pro tuhle příležitost pořídila nové šaty, ale bylo vidět, že obřad neschvaluje. Její milovaný syn Michael se žení a po knězi ani vidu ani slechu, nikdo kromě protestantského duchovního v obývacím pokoji, kterého byste s jeho límečkem a kravatou klidně mohli považovat za hokynáře nebo za policistu mimo službu. Malachy si vypůjčil dva tucty skládacích židlí, a když jsme se usadili, všiml jsem si, že máma chybí. Byla v kuchyni a kouřila. Řekl jsem jí, že obřad už má začít, a ona mi řekla, že musí dokouřit cigaretu. Pro Kristovy rány, mámo, tvůj syn se žení. Řekla, že to je jeho starost, ona musí dokouřit cigaretu, a já jí řekl, že všichni čekají jenom na ni, načež jí ztvrdly rysy, ohrnula nos, típla cigaretu v popelníku a loudala se do obýváku. Cestou mi zašeptala, že musí na záchod, a já na ní syčel, že musí ksakru počkat. Sedla si na židli a upřela zrak nad hlavu protestantského duchovního. Bez ohledu na to, co se mluvilo, bez ohledu na mír a lásku, která tu panovala, ona do celé té věci nepatřila a nehodlala ustoupit, a když přítomní ženicha s nevěstou líbali a objímali, zůstala sedět s kabelkou na klíně a s pohledem upřeným před sebe, aby celý svět věděl, že ona nechce nic vidět, obzvláště ne, jak její milovaný syn Michael upadá do spárů protestantů a jejich duchovních.

315$

Když jsem za mámou zašel na Flatbush Avenue a dali jsme si čaj, mluvila o tom, jak je to zvláštní, že je po všech těch letech zase zpátky v téhle části světa, kde se jí narodilo pět dětí, i když tři z nich umřely, holčička tady v Brooklynu a chlapci dvojčata v Irsku. Asi toho na ni bylo moc, když měla myslet na tu malou holčičku, která zemřela, jenom kousek odtud, když jí bylo jedenadvacet dní. Věděla, že když půjde po Flatbush Avenue ke křižovatce s Atlantic Avenue, narazí zase na bary, ve kterých otec divočil, utrácel výplatu a zapomínal na děti. Ne, o tom se jí taky nechce mluvit. Když jsem se jí vyptával na staré časy v Brooklynu, utrousila pár zlomků vzpomínek a potom zmlkla. Jaký to má smysl? Minulost je minulost a vracet se je nebezpečné.

Určitě ji v tom bytě samotnou pronásledovaly noční můry.

(45)

Stanley tráví v učitelské jídelně víc času než kdokoli jiný. Když mě vidí, přisedne si, pije kávu, kouří cigarety a rozpřádá monology o všem možném.

Učí pět hodin jako většina učitelů, ale jeho studenti z hodin nápravy řeči často chybí, protože se stydí, jak koktají, když se chtějí dorozumět s rozštěpem patra. Stanley je povzbuzuje, říká jim, že mluví stejně dobře jako každý jiný, ale oni mu stejně nevěří. Někteří jsou i v mých třídách anglické literatury a píší slohové práce, ve kterých říkají, že panu Garberovi se to mluví, že je sice hodný a všechno, ale že neví, jaké to je, když chcete požádat holku o tanec a nedokážete ze sebe vypravit ani první slovo. Ale ano, to je v pořádku, že jim pan Garber v hodinách pomáhá zbavit se koktání zpěvem, jenže co je vám to platné, když jdete tancovat? ‘

V létě roku 1961 se Alberta chtěla vdávat v anglikánském kostele Milosti boží v Brooklyn Heights. Odmítl jsem. Řekl jsem jí, že se raději ožením na radnici, než v nějaké vybledlé

316$

imitaci jediné svaté římské katolické a apoštolské církve. Anglikáni mi vadili. Proč už s tím zatraceným nesmyslem nedají pokoj? Mají tam sochy a kříže a svěcenou vodu a dokonce se zpovídají, tak proč rovnou nepožádají Řím, jestli by je nevzal zpátky?

Alberta řekla: No dobrá, dobrá, a šli jsme na manhattanskou radnici. Nevyžaduje se to sice, ale vzali jsme si svědky, Briana McPhillipse a jeho ženu Joyce. Sňatek se zpozdil kvůli hádce dvojice před námi. To se chceš ženit s tím zeleným deštníkem v ruce? povídá mu ona. On na to, že to je jeho deštník a že ho nebude na tomhle úřadě odkládat, aby mu ho ukradli. Ona kývla hlavou směrem k nám a řekla mu: Tihle lidé ti tvůj zatracený zelený deštník neukradnou, promiňte, že tak mluvím o svém svatebním dnu. On řekl, že nikoho z ničeho neobviňuje, ale že za ten deštník zaplatil na Chambers Street sakra dost jednomu chlapovi, který tyhle deštníky krade, a že se ho nehodlá vzdávat. Ona povídá: No, tak se teda ožeň se svým zatraceným deštníkem, a vzala si tašku a odcházela pryč. On jí řekl, že když teď odejde, tak je mezi nimi konec, a ona se obrátila k nám čtyřem, k ženě za stolem a k úředníkovi, který vycházel z malé obřadní kaple, a řekla: Konec? O čem to, prosím tě, mluvíš? Žijeme spolu tři roky a ty mi budeš říkat, že tohle je konec? Ty mi nebudeš říkat, že tohle je konec. Řekla jsem už jednou a říkám ti to znova, že ten deštník na mojí svatbě nebude, a když na něm budeš trvat, tak v Jižní Karolíně je jistá účastnice soudního řízení, jistá bývalá manželka, která by ráda věděla, kde se nacházíš, a já jí to s radostí oznámím, aby ti to bylo jasné, jistá účastnice, která touží po alimentech a po výživném na dítě. Takže si můžeš vybrat, Byrone, buďto mě, tady v té malé místnosti s tím člověkem a bez deštníku, nebo sebe zpátky v Jižní Karolíně se svým deštníkem, jak stojíš před soudcem, který ti říká: Zaplať, Byrone, výživné na ženu a dítě.

Úředník ve dveřích svatební kaple se otázal, jestli už jsou připravení. Byron se otázal mě, jestli jsem to já, kdo se má

317$

dneska ženit a jestli by mi nevadilo podržet mu deštník, protože vidí, že jsem jako on, že nikam nepůjdu, leda do té malé místnosti. Konec cesty, chlapče, konec cesty. Popřál jsem mu hodně štěstí, ale on zavrtěl hlavou a řekl: Zatraceně, proč musíme všichni takhle dopadnout?

Za pár minut byli venku, podepsali papíry, nevěsta se usmívala a Byron se tvářil kysele. Všichni jsme jim ještě jednou popřáli hodně štěstí a šli jsme za úředníkem do místnosti. Usmál se a řekl: Šme tu šchromáždění všichni?

Brian na mě pohlédl a vytáhl obočí.

Úředník řekl: Slibujete ši lášku, účtu a věrnošt? a já se musel držet, abych se nezačal smát. Jak mám přežít tuhle svatbu, když oddávající takhle šišlá? Musím myslet na něco, co by mi pomohlo ovládnout se. Už to mám. Deštník v ruce. Ach, Bože, já se snad pominu. Vězím mezi šišláním a deštníkem a nemůžu se smát. Alberta by mě zabila, kdybych se na naší svatbě smál. Můžete plakat radostí, ale nesmíte se smát, a já tady bezmocně stojím před šišlavým oddavačem, šlibuju tohle a támhleto, první chlap v New Yorku, který se kdy ženil se zeleným deštníkem v ruce, ale ve vší vážnosti, abych se nerozesmál, a obřad skončil, Alberta měla prsten na prstě, ženich s nevěstou se líbají a Brian s Joyce jim blahopřejí, načež se otevřou dveře a za nimi je Byron. Člověče, máte můj deštník? Vy jste to pro mě udělal? Měl jste ho celou dobu? Nedáme si panáka? Neoslavíme to?

Alberta mi naznačila lehkým zavrtěním hlavy, že ne.

Řekl jsem Byronovi, že lituji. Že jdeme k přátelům, kteří pro nás připravili oslavu.

Buďte rád, člověče, že máte přátele. My se Šelmou si dáme sendvič a půjdeme do bijáku. Ale mně to nevadí. V kině aspoň bude mlčet, hahaha. Díky, že jste mi pohlídal deštník.

Byron se Šelmou odešli a já smíchy upadl na zeď. Alberta při téhle příležitosti chtěla zachovat trochu důstojnosti, ale když viděla, že se směje i Brian s Joyce, vzdala to. Pokoušel jsem se jim vylíčit, jak mě pomyšlení na deštník zachránilo, abych se nerozesmál z toho šišlání, ale čím víc jsem se toho

318$

pokoušel říct, tím to bylo beznadějnější, až jsme se všichni museli navzájem podpírat, když jsme sjížděli výtahem dolů, a venku na sluníčku jsme si museli utírat slzy.

Do Diamantového salonu Dana O’Rourka to bylo kousek pěšky a my se šli napít a sníst pár sendvičů s přáteli Frankem Schwakem a jeho ženou Jean a s Jimem Collinsem a jeho novou ženou Sheilou Malonovou. Potom měl následovat večírek v Queensu, který pořádal Brian s Joyce, kteří nás s Albertou měli odvézt ve svém volkswagenu.

Schwake mi koupil panáka. Collins a Brian taky. Barman nás pozval na rundu a já mu koupil panáka a nechal mu velké spropitné. Smál se a říkal, že bych se měl ženit každý den. Koupil jsem pití Schwakemu, Collinsovi a Brianovi, a všichni mi to chtěli oplatit. Joyce něco šeptala Brianovi a mně bylo jasné, že se bojí, jak pijeme. Alberta mi řekla, ať zpomalím. Chápe sice, že tohle je můj svatební den, ale je ještě brzy a měl bych ji respektovat. Měl bych myslet na ni a také na hosty, kteří budou na večírku. Řekl jsem jí, že jsme svoji sotva pět minut a ona už mi nařizuje, co mám dělat. Ovšem že ji respektuji, a hosty taky. Nic jiného jsem v životě nedělal, pořád jsem někoho respektoval, a už mám toho respektování dost. Řekl jsem jí, ať se uklidní, načež vzniklo takové napětí, že se do toho vložili Collins s Brianem. Brian prohlásil, že to je jeho povinnost, od toho že je ženichův svědek. Collins opáčil, že mě zná déle než Brian, ale Brian řekl: Ne, neznáš. Já jsem s ním chodil na vysokou. Collins řekl, že to nevěděl. Jak to žes mi, McCourte, nikdy neřekl, že jsi chodil s McPhillipsem na vysokou? Já povídám, že jsem nikdy necítil potřebu vyprávět světu, s kým jsem chodil na vysokou, a to nás z nějakého důvodu všechny rozesmálo. Barman řekl, že to je pěkné, vidět lidi, jak jsou o svém svatebním dnu šťastní, a my se smáli ještě víc, když jsme si vzpomněli na šišlání a na zelené deštníky a na Albertu, jak říká, že bych ji měl respektovat a hosty taky. Samozřejmě jsem ji o našem svatebním dnu respektoval, ovšem jen do té doby, než jsem šel na záchod a tam si vzpomněl, jak mě odmítla kvůli jiné

319$

mu chlapovi, a už jsem chtěl jít ven a vyčíst jí to, jenomže jsem na kluzké podlaze Diamantového salonu uklouzl a praštil se tak hrozně do hlavy o velkou pisoárovou mušli, že mě z toho rozbolela hlava a já na výčitky zapomněl. Alberta chtěla vědět, proč mám sako na zádech mokré, a když jsem jí řekl, že na pánském záchodě prosakuje voda, nevěřila mi, řekla, že jsem moc pil, a to mě tak rozčílilo, že jsem chtěl odejít a odstěhovat se s nějakou baletkou do podkroví v Greenwich Village, až Brian povídá: Ale no tak, nebud takový trouba, Alberta má dneska svatební den taky.

Před odjezdem do Queensu jsme ještě museli vyzvednout svatební dort u Schraffta na Západní 57. ulici. Joyce prohlásila, že bude řídit, protože my dva s Brianem jsme u Diamantového Dana oslavovali příliš náruživě, kdežto ona s Albertou se šetřily na večerní party. Zastavila naproti Schrafftovi a nechtěla, aby šel pro dort Brian, ale on na tom trval a prokličkoval mezi auty. Joyce kroutila hlavou a říkala, že se chce zabít. Alberta mi řekla, ať mu jdu pomoct, ale Joyce zase kroutila hlavou a řekla, že by to bylo ještě horší. Brian vyšel od Schraffta s velikou krabicí s dortem v náručí a zase se začal proplétat mezi auty, až se o něj na dělící čáře ulice otřel taxík a krabice mu upadla na zem. Joyce opřela hlavu o volant. Ach Bože, řekla, a já povídám, že svému svědkovi Brianovi půjdu pomoct. Ne, ne, řekla Alberta, půjdu já. Vysvětlil jsem jí, že tohle je práce pro chlapa, že nechci, aby riskovala život mezi bláznivými taxíky na 57. ulici, a šel jsem na pomoc Brianovi, který se opíral rukama o zem, aby tak uchránil rozbitý dort před auty svištícími napravo nalevo. Klekl jsem si vedle něho, utrhl víko lepenkové krabice a tím jsme nabrali dort a dali ho zpátky do krabice, která byla od dortu celá ulepená, maličké figurky nevěsty a ženicha vypadaly smutně, ale otřeli jsme je a vrazili zpátky do dortu, i když ne nahoru, protože už jsme nerozeznali, kde je vršek, ale kam to šlo, aby byly v bezpečí. Joyce s Albertou na nás volaly z auta, ať se radši klidíme z ulice, než přijede policie nebo než nás něco přejede, a že už jsou

320$

tak jako tak unavené z čekání, ať si pospíšíme. Když jsme do auta nastoupili, řekla Joyce Brianovi, ať dá dort Albertě dozadu, aby byl v bezpečí, ale on byl neústupný a řekl že ne, po všech těch trablích, co s ním měl, že ho bude držet, dokud nedojedeme do bytu, a opravdu ho držel, i přesto že měl kousky šlehačky a zelených a žlutých ozdůbek všude na klíně a po celém obleku.

Manželky se k nám celou cestu v autě chovaly odměřeně, mluvily jenom spolu a vyjadřovaly se s despektem na adresu Irů, kterým se nedá svěřit ani tak jednoduchý úkol jako přejít ulici se svatebním dortem, a že si tihle Irové nemohou dát jeden dva panáky, aby vydrželi na večírek, to ne, musejí se vykecávat a objednávat si navzájem rundy, až se přivedou do stavu, v jakém je nemůžete poslat ani pro láhev mléka do krámu.

Podívejte se na něj, řekla Joyce, a když jsem viděl Briana, který usnul s bradou na prsou, začal jsem taky podřimovat, zatímco manželky dále lamentovaly, jací jsou Irové obecně a dnešního dne zejména, a Alberta řekla: Kdekdo mě varoval, že Irové jsou báječní, když s nimi chodíš, ale nikdy si je nesmíš vzít. Chtělo se mi bránit svoje plemeno a říci jí, že předkové Yankeeů neměli být na co hrdí s tím, jak se k Irům chovali, jak všude vystavovali cedule s nápisy Iry neberem, jenže jsem byl utahaný z toho vyčerpání, jak mě ženil šišlavý oddavač, zatímco já musel držet Byronův zelený deštník, a z té velké odpovědnosti, kterou jsem nesl jako ženich a hostitel u Diamantového Dana O’Rourka. Kdybych samou únavou úplně neodpadl, připomněl bych jim, jak jejich předkové věšeli ženské napravo nalevo za čarodějnictví, co to bylo za bandu chlípníků, kteří obraceli oči vsloup zděšením a hrůzou při zmínce o sexu, ale přitom se mezi stehny tetelili rozkoší, když poslouchali u soudu hysterické výlevy puritánských panen, které tvrdily, že se jim ďábel zjevuje v nejrůznějších podobách, že s nimi obcuje v lesích a že se mu oddávají s takovou náruživostí, že veškerá slušnost je pro ně jen vzduch. Řekl bych Albertě, že Irové se takhle

321$

nikdy nechovali. V celých irských dějinách byla pověšena jediná čarodějnice, a to byla nejspíš Angličanka a zasloužila si to. A čistě na dokreslení bych jí řekl, že první čarodějnice, kterou pověsili v Nové Anglii, byla Irka a udělali to proto, že se modlila latinsky a nechtěla přestat.

Ale místo abych tohle všechno vyprávěl, jsem usnul a vzbudila mě teprve Alberta, že už jsme na místě. Joyce trvala na tom, že dort od Briana vezme. Nechtěla, aby s ním upadl na schodech a zničil ho úplně, a doufala ještě, že by se dal zrekonstruovat, takže bychom nějakou podobu dortu přece jen měli a lidé by mohli zpívat: Nevěsta krájí dort.

Přijeli lidé, jedlo se, pilo, a dvojice se hádaly, ženatí jako svobodní. Frank Schwake se svojí ženou Jean nemluvil. Jim Collins se v rohu místnosti překřikoval se svojí ženou Sheilou. Mezi Albertou a mnou a mezi Brianem a Joyce nadále panoval mrazivý chlad. Jiné dvojice se tvářily afektovaně a v celém bytě byly ostrůvky napětí. Večer by skončil neslavně, nebýt toho, že jsme se všichni spojili proti vnějšímu nepříteli.

Jeden z Albertiných přátel, Němec jménem Dietrich, odjel svým volkswagenem, aby doplnil zásoby piva, a když se vrátil, došlo k potyčce s majitelem buicka, do kterého nacouval. Kdosi mi oznámil, že se venku něco děje, a protože jsem byl ženich, bylo mojí povinností nastolit mír. Chlap z buicka byl obr a strkal pěst do obličeje Albertina přítele. Když jsem se postavil mezi ně, vypálil hroznou ránu. Jeho pěst prosvištěla za mým zátylkem Dietrichovi do oka a všichni jsme spadli na zem. Trochu jsme spolu zápasili, žádný toho moc nesvedl, až nás Schwake, Collins a McPhillips od sebe odtrhli, přičemž chlap z buicka vyhrožoval Dietrichovi, že mu utrhne hlavu. Když jsme Němce odtáhli dovnitř, zjistil jsem, že mám kalhoty na koleně roztržené a že mi z něho teče krev. Klouby na ruce mi krvácely také, jak se mnou smýkali po zemi.

Nahoře se Alberta rozplakala a prohlásila, že jsem zkazil celý večer. To mě trochu nadzvedlo a řekl jsem jí, že jsem se

322$

jenom snažil nastolit mír, a není to má chyba, že mě ten pavián odvedle srazil na zem. Kromě toho jsem pomáhal jejímu německému příteli a měla by mi být vděčná.

Hádka by pokračovala dál, kdyby se neobjevila Joyce a nevolala všechny ke stolu na krájení dortu. Když z něho stáhla pokrývku, Brian se rozzářil a políbil ji za to, jaká je geniální umělkyně, protože nikdo by nepoznal, že jsme tenhle dort teprve nedávno seškrabali z ulice. Maličká nevěsta a ženich byli celí, i když ženichovi se točila hlava a padala mu, a já řekl Joyce: Nesnadno se leží ženichu, který má svou hlavu. Všichni začali zpívat: Nevěsta krájí dort, ženich krájí dort, a Alberta vypadala usmířeně, i když se nám nedařilo nakrájet úhledné porce a dort se podával v podobě beztvarých hromádek.

Joyce řekla, že udělá kávu, a Alberta řekla, že to bude fajn, ale Brian řekl, že bychom si měli dát ještě jednoho panáka na počest novomanželů, a já souhlasil a Alberta se tak rozhněvala, že si strhla svatební prsten a vyhodila ho oknem ven, jenže vzápětí si vzpomněla, že to byl babiččin svatební prsten z počátku století, a teď byl venku z okna, Bůh ví kde v Queensu, a co bude dělat, všechno je to moje chyba, a její velká chyba, že si mě vzala. Brian řekl, že bychom prsten měli najít. Neměli jsme baterku, ale svítili jsme si ve tmě zápalkami a zapalovači, lezli po kolenou po trávníku pod Brianovým oknem, až Dietrich zvolal, že prsten má a všichni mu odpustili, že zapříčinil rvačku s tím velkým chlapem z buicka. Alberta si odmítla prsten znovu natáhnout na prst. Nechá ho v kabelce, dokud si tímhle manželstvím nebude jistá. Vzali jsme si taxíka společně s Jimem Collinsem a Sheilou. Vysadí nás před naším domem v Brooklynu a pak pojedou dál na Manhattan. Sheila nemluvila s Jimem a Alberta nemluvila se mnou, ale když jsme zabočili do State Street, vzal jsem ji za ruku a řekl jí, že dnes v noci hodlám tohle manželství naplnit.

Naplníš leda prdel, řekla ona, a já řekl: To bude stačit.

Taxík zastavil a já se vyhrabal ze zadního sedadla, na kterém jsem seděl se Sheilou a Albertou. Jim, který seděl vedle

323$

řidiče, vystoupil také a stoupl si ke mně na chodník. Chtěl nám popřát dobrou noc a nastoupit zpátky k Sheile, ale Alberta zabouchla dveře a taxík odjel.

Kriste všemohoucí, řekl Collins, tohle je tvoje zatracená svatební noc, McCourte. Kde je tvá nevěsta? A kde je ta moje?

Vyšplhali jsme se po schodech nahoru ke mně do bytu, našli v ledničce šestipakl Schlitze, sedli si na gauč vedle sebe a dívali se, jak se Indiáni v televizi kácejí zasaženi kulkami Johna Waynea.

(46)

V létě roku 1963 zavolala máma, že dostala dopis od našeho otce. Tvrdí v něm, že je nový člověk, že už tři roky nepije a dělá teď kuchaře v klášteře.

Řekl jsem jí, že jestli náš otec dělá kuchaře v klášteře, tak mají mniši trvalý půst.

Nezasmála se, a řekla, že jí to dělá starosti. Přečetla mi kousek dopisu, ve kterém otec píše, že připluje na Queen Mary se zpátečním lístkem za tři neděle a že se těší na den, kdy zase všichni budeme spolu a on a ona budou sdílet společné lože, neboť ví, a ona také, že co Bůh spojil, člověk nerozdělí.

Byla nejistá. Co má dělat? Malachy už jí řekl: Proč ne? Chtěla vědět, co si o tom myslím. Vrátil jsem jí to. Co ty si o tom myslíš? Vždyť tohle je chlap, který ji protáhl peklem v New Yorku a Limericku, a najednou by rád zakotvil po jejímu boku v bezpečném přístavu v Brooklynu.

Já nevím, co mám dělat, řekla.

Nevěděla, co má dělat, protože žila osaměle v tom špinavém bytě na Flatbush Avenue a teď potvrdila ono staré irské rčení: Hádat se je lepší než být sám. Mohla si toho chlapa vzít zpátky, nebo, v pětapadesáti, čelit rokům osamění. Souhlasil jsem, že si dáme kávu v Junior’s Restaurant.

324$

Byla tam přede mnou, potahovala ze silné americké cigarety a zadýchávala se. Ne, čaj si nedá. Američani dokážou poslat člověka do vesmíru, ale udělat pořádný čaj nedokážou, takže si dá kávu a nějaký ten pěkný tvarohový zákusek. Potáhla z cigarety, napila se kávy a řekla mi, že zaboha neví, co má dělat. Prohlásila, že se celá rodina rozpadá, protože Malachy odešel od Lindy a dvou dětí, Michael se ženou Donnou a s dítětem odjel do Kalifornie, a Alphie zmizel v Bronxu. Řekla, že si může žít hezky sama pro sebe v Brooklynu, chodit hrát bingo a občas zajít do Dámského sdružení na Manhattanu, a proč by měla trpět, aby jí chlap z Limericku tenhle život kazil.

Pil jsem kávu, jedl štrůdl a věděl jsem, že nechce přiznat, že je osamělá a myslí si možná: Vždyť kdyby nepil, tak by se s ním koneckonců dalo žít.

Řekl jsem jí, co si myslím. No, řekla ona, kdyby nepil, kdyby byl nový člověk, měla bych aspoň společnost. Chodil by se mnou do Prospect Parku a čekal na mě po bingu.

Tak dobře. Řekni mu, ať přijede na tři neděle, a pak se uvidí, jestli je z něho nový člověk.

Cestou zpátky k ní domů se často zastavovala a tiskla si ruku na prsa. To je srdce, řekla, běží míli za minutu.

To máš z cigaret.

Ach, já nevím.

Tak to máš z nervozity kvůli tomu dopisu.

Ach, já nevím. Já prostě nevím.

U dveří jsem ji políbil na tvář a díval se za ní, jak jde do schodů a lapá po dechu. Otec jí přidal roky stáří.

Když máma s Malachym dojeli do přístavu, aby nového člověka vyzvedli, objevil se tak opilý, že mu museli z lodi pomáhat. Lodní hospodář jim řekl, že se z chlastu rozdivočil a museli ho zavřít pod zámek.

Byl jsem toho dne pryč, a když jsem se vrátil, jel jsem se na něj podívat metrem k mámě do bytu, ale byl pryč s Malachym na schůzi Anonymních alkoholiků. Pili jsme čaj a čekali. Říkala znovu, že zaboha neví, co má dělat. Je to pořád

325$

ten starý ožralý šílenec a všechny ty řeči o tom, že je z něho nový člověk, byly lež, a že je ráda, že má zpátečení lístek za tři neděle. I tak jsem z jejího smutného pohledu vyčetl, že určitě chovala naději na normální rodinu, na to, že bude žít s mužem po boku, a synové s vnoučaty k ní budou jezdit z celého New Yorku na návštěvu.

Vrátili se ze schůze, Malachy veliký, rudovousý a střízlivý, se svými starostmi, otec starší a menší. Malachy si dal čaj. Otec řekl: Ach ne, a lehl si na gauč s rukama pod hlavou. Malachy se zvedl od čaje, postavil se nad něj a začal mu kázat. Musíš přiznat, že jsi alkoholik. To je první krok.

Táta zavrtěl hlavou.

Proč kroutíš hlavou: Jseš alkoholik a musíš si to přiznat.

Ale ne. Já přece nejsem alkoholik jako ti ubožáci na schůzi. Já nepiju petrolej.

Malachy bezmocně rozhodil rukama a vrátil se k čaji na stole. Nevěděli jsme, co máme jeden druhému říkat v přítomnosti tohohle člověka na gauči, manžela, otce. Vybavily se mi vzpomínky na rána v Limericku, na jeho příběhy a písničky, na to, jak byl čistotný, upravený a pořádkumilovný jak nám pomáhal s úkoly do školy, jak trval na tom, abychom poslouchali a plnili náboženské povinnosti, a jak tohle všechno dokázal zničit, když dostal výplatu a rozhazoval peníze po hospodách, kupoval pivo každému obejdovi, zatímco máma si zoufala u krbu, protože věděla, že zítra bude muset natahovat ruku v dobročinném spolku.

Věděl jsem, že kdyby u mě převážil hlas krve, patřil bych k rodině z otcovy strany. Lidé z matčiny rodiny v Limericku často říkali, že se chovám divně jako otec a že mám v povaze silné severské rysy. Možná měli pravdu, protože pokaždé, když jsem přijel do Belfastu, cítil jsem se tam doma.

Večer před odjezdem se zeptal, jestli bychom se nechtěli projít. Máma s Malachym řekli, že ne, že jsou unavení. Strávili s ním víc času než já a určitě museli být z jeho vylomenin utahaní. Já řekl, že půjdu, protože to byl můj otec a já jsem byl devítiletý třiatřicátník.

326$

Nasadil si čepici a vyrazili jsme na Flatbush Avenue. Ach, povídá, to je teplý večer.

To je.

Až moc teplý, povídá. Člověk aby se bál, že vyschne, když je takhle teplo.

Před námi bylo nádraží v Long Islandu vroubené hospodami pro žíznivé cestující. Zeptal jsem se ho, jestli si na ty bary pamatuje.

Proč bych si je měl pamatovat?

Protože jsi v nich pil a my tě museli hledat.

No, snad jsem v jednom ve dvou dělal, když bylo zle, za chleba a za maso, co mi dávali domů pro děti.

Znovu se zmínil o tom, jaké je teplo a že by nám neuškodilo, kdybychom se v nějaké té hospodě zchladili.

Já myslel, že nepiješ.

To je pravda. Přestal jsem s tím.

A co na té lodi? Museli tě vynášet ven.

Ále, to byla mořská nemoc. Dáme si tady něco, abychom se zchladili.

Zatímco jsme pili, vyprávěl mi, že matka je fajn ženská a že na ni mám být hodný, že Malachy je veliký fajn chlap, i když by ho člověk stěží poznal s tím zrzavým vousem a po kom ho má, a že ho zamrzelo, když slyšel, že jsem si vzal protestantku, ačkoli ještě není pozdě, pro takovou pěknou holku, aby konvertovala, a že je šťastný, že jsem učitel jako všechny jeho sestry na severu, a ještě jedno pivo že nám snad neuškodí.

Ne, neuškodí, a neuškodila nám žádná piva po celé Flatbush Avenue, a když jsme se vrátili k mámě před dům, rozloučil jsem se s ním u dveří, protože jsem nechtěl vidět mámu s Malachym, jak mě pohledem obviňují z toho, že jsem otce zavedl na scestí nebo naopak. Chtěl táhnout dál na Grand Army Plaza, ale pocit provinění mi přikázal odmítnout. Příští den měl odplout na Queen Mary, nicméně doufal, že mu matka řekne: No tak zůstaň. Vždyť se nějak shodneme.

327$

Řekl jsem, že by to bylo hezké, a on zase říkal, že bychom byli všichni spolu a všechno by teď bylo lepší, protože je z něho nový člověk. Podali jsme si ruce a já odešel.

Příští ráno volala máma a povídá: Přišel úplně šílený, abys věděl.

Co dělal?

Přitáhl jsi ho domu ožralého jako prase.

Nebyl ožralý. Měl pár piv.

Měl víc než pár piv, a já tady byla sama, protože Malachy odjel na Manhattan. Flašku whiskey měl, tvůj otec, kterou si přinesl z lodi, a já musela volat policajty, a teď je pryč, se svými saky paky, a dneska odplul na Queen Mary, protože jsem volala do Cunardu a tam mi řekli, ano, jistě, už ho mají na palubě a budou dávat dobrý pozor, jestli se u něho nedostaví známky šílenství, se kterým přišel.

Co udělal?

Neřekla mi to, a ani nemusela, protože se to dalo lehce uhodnout. Nejspíš se pokoušel vlézt k ní do postele a to nebylo součástí jejího snu. Vyčetla mi, že kdybych s ním nechodil celé hodiny po hospodách, choval by se slušně a nebyl by teď na Queen Mary a na cestě přes Atlantik. Řekl jsem jí, že jeho pití není moje chyba, ale byla na mě jako pes. Poslední noc byla poslední kapka, řekla, a je to taky tvoje vina.

(47)

Pátek je pro učitele veselý den. Vypadnete ze školy s taškou plnou prací, které máte přečíst a opravit, a s knihami na čtení. Tenhle víkend určitě všechny neopravené a neoznámkované písemky doděláte. Nechce se vám nechávat je, aby se vršily ve skříni, jako to dělala slečna Muddová, aby je po desítkách let nějaký mladý učitel oprášil a mohl žáky zaměstnat. Odnesete práce domů, nalejete si sklenku vína, nasadíte na gramofon Dukea Ellingtona, Sonny Rollinse a Hec-328$

tora Berlioze a pokusíte se přečíst sto padesát studentských kompozic. Víte, že některým je jedno, co s jejich prací uděláte, hlavně když jim dáte slušnou známku, aby prošli a začali skutečný život ve svých obchodech. Jiní se považují za spisovatele a chtějí, aby jejich práce byly opravené a dostali hodně bodů. Třídní Romeové by rádi, abyste se k jejich pracím vyjádřili a četli je nahlas, aby se mohli hřát na výsluní obdivných pohledů dívek. Ti, kterým je jedno, co s jejich prací uděláte, se někdy zajímají o stejné dívky a od lavice k lavici se nesou slovní vyhrůžky, protože ti, co je jim to jedno, bývají slabí ve slovním vyjadřování. Je-li nějaký chlapec dobrý spisovatel, musíte být opatrní, abyste ho nepřechválili, protože by na něj mohlo číhat nebezpečí na schodech. Ti, co je jim to jedno, nesnášejí vzorné vzorňáky.

Máte tu nejlepší vůli jít s taškou rovnou domů, ale pak zjistíte, že v pátek odpoledne je čas na pivo a na to, aby se učitel odreagoval. Takový učitel si může říkat, že musí domů k ženě jen do té doby, než narazí na Boba Bogarda, který stojí pod hodinami, aby vám připomněl, co je teď vůbec nejpřednější, že totiž Meurot Bar je pár kroků odtud, v podstatě hned vedle, a copak nám může uškodit jedno pivo, jedno? Bob není ženatý a nechápe možná nebezpečí, které číhá na muže, který třeba u jednoho piva nezůstane, na muže, jenž možná bude muset čelit hněvu manželky, která upekla na pátek křehoučkou rybu a teď sedí v kuchyni a pozoruje, jak tuhne tuk.

Stoupneme si v Meurot Baru a poručíme si pivo. Vedeme nízké učitelské řeči. Když mluvíme o pěkných členkách učitelského sboru, či dokonce o vyspělých studentkách, zvedáme oči vsloup. Co bychom nedělali, kdybychom dneska byli středoškoláky. Když přijde řeč na obtížné žáky, máme jen slova odsudku. Ještě jednou řekne ten zatracenej parchant slovo, a bude prosit o přeložení. Jsme zajedno v našem nepřátelství vůči autoritám, vůči všem těm lidem, kteří se vynoří ze svých kanceláří, aby na nás dohlíželi a pozorovali nás a říkali nám, co máme dělat a jak to máme dělat, lidem,

329$

kteří sami strávili ve třídě tak málo času, jak jen to bylo možné, a učení rozumějí jako koza petrželi.

Někdy zajde dovnitř mladý učitel, čerstvý absolvent vysoké školy, který zrovna dostal učitelský diplom. V uších mu ještě znějí přednášky univerzitních profesorů a debaty z menzy, a když chce diskutovat o Camusovi a Sartrovi a o tom, jak existence předchází esenci či naopak, tak mu v Meurot Baru nezbývá než povídat si před zrcadlem sám se sebou.

Ani jeden z nás nešel Velkou americkou cestou: základní škola, střední škola, univerzita, a v jedenadvaceti už učíte. Bob Bogard bojoval za války v Německu a byl asi raněn. Nechce o tom mluvit. Claude Campbell sloužil u námořnictva, vystudoval vysokou školu v Tennessee, v sedmadvaceti vydal román, učí angličtinu, pořídil si šest dětí s druhou manželkou, napsal disertační práci na Brooklyn College s názvem Trendy představivosti v americkém románu, doma si spravuje všechno sám, dělá elektrikáře, instalatéra i truhláře. Dívám se na něho a myslím na Goldsmithovy verše o vesnickém řídícím učiteli, jak nechal stát sedláky v úžasu: jenž rostl, jak jeho slova přesná znala moudrost, jíž hlava je těsná. A přitom Claude ještě nedosáhl třiatřiceti let, Kristova věku, když ho ukřižovali.

Když si zajde do baru vypít kolu Stanley Garber, říká, že má často pocit, že udělal chybu, když nešel učit na vysokou, kde se člověk loudá po chodbách, myslí si přitom, že sere věnečky se šlehačkou, a působí mu utrpení, když má učit víc než tři hodiny týdně. Říká nám, že mohl napsat přiblblou dizertačku na téma bilabiální souhláska ve středním období Thomase Chattertona, který zemřel, když mu bylo sedmnáct, protože to je ten druh debility, který se na vysoké škole vyžaduje, zatímco my ostatní bojujeme v předních liniích s harantama, kteří nezvednou hlavu od rozkroku, a s inspektory, kteří jsou spokojeni, když hlavu udrží nad prdelí.

V Brooklynu bude dneska večer dusno. Měli jsme jít s Albertou na večeři do arabské restaurace Blízký východ,

330$

kam si můžete přinést svoje víno, ale už je šest, táhne na sedmou, a když jí teď zavolám, bude nadávat, že čeká celé hodiny, že jsem zkrátka irský opilec, stejný jako můj otec a můžu si klidně zůstat na Staten Islandu do konce života, sbohem.

Takže volat nebudu. Bude to tak lepší. Nemá smysl dvakrát se s ní hádat, jednou po telefonu, podruhé, až přijdu domů. Jednodušší bude sedět v baru, kde je pohoda a probírají se důležité záležitosti.

Shodneme se v tom, že učitelé jsou pod palbou ze tří stran, od rodičů, od dětí a od inspektorů, a člověk budto musí být diplomat, nebo jim říct, ať mu políbí prdel. Učitelé provozují jedinou profesi, ve které musí vyskočit na znamení zvonku každých pětačtyřicet minut a nastoupit do boje. V pořád-ku, studenti, sedněte si. Ano, ty, sednout. Otevři si sešit, správně, svůj sešit si otevři, mluvím snad nějakou cizí řečí, chlapečku? Ať ti neříkám chlapečku? Dobrá, nebudu ti říkat chlapečku. Hlavně si sedni. Co nevidět bude vysvědčení a já ti můžu zařídit podporu v nezaměstnanosti. V pořádku, při-veď si otce, přived si matku, přived si celou vaši zatracenou rodinu. Ty nemáš pero, Pete? Dobrá, tady máš pero. Sbohem, pero. Ne, Phyllis, žeton nedostaneš. Mně je úplně jedno, jestli máš stovky měsíčků, Phyllis, protože ty se chceš ve skutečnosti sejít s Eddiem a zmizet s ním do sklepa, kde by se mohlo rozhodnout o tvojí budoucnosti jedním hladkým stažením kalhotek a jedním rychlým přírazem jeho netrpělivého nástroje, jenž zahájí dobrodružství devíti měsíčků, které skončí tvým jekotem: Koukej se se mnou oženit, Eddie, s brokovnicí namířenou do oblasti jeho podbřišku, a jeho mrtvými sny. Takže jsem tě vlastně zachránil, Phyllis, tebe i Eddieho, a ne, neděkujte mi.

Takovýhle hovor, který se vede u baru, ve třídě nikdy neuslyšíte, ledaže učitel přijde úplně o rozum. Víte dobře, že menstruující Phyllis nemůžete žeton na záchod nikdy odepřít, to by vás odvlekli k Nejvyššímu soudu v zemi, kde z vás černé taláry, sami muži, stáhnou kůži za urážku Phyllis a všech budoucích matek Ameriky.

331$

V baru se mluví o jistých nadmíru výkonných učitelích a všichni se shodujeme na tom, že je nemáme rádi, že nemáme rádi, jak mají hodiny zorganizované a jak jim hladce odsypávají od zvonění ke zvonění. V těchle hodinách mají službu na každou činnost, na každou část hodiny. Je tu služba, která jde okamžitě k tabuli a napíše číslo a název lekce, která se ten den bude probírat: Lekce č. 32, Strategie v zacházení s volným participiem. Výkonní učitelé jsou známí svými strategiemi, což je nový zamilovaný výraz školské rady.

Výkonný učitel má pravidla, jak se mají zapisovat poznámky a jak se má vést pracovní sešit, a v hodinách je služba, která pracovní sešity sleduje, prochází třídou a kontroluje náležitosti, nahoře na stránce vyplněné jméno, třída, název předmětu, a datum s měsícem vypsaným slovy, nikoli číslicí, aby se student pocvičil v psaní, protože na tomhle světě, ve kterém žijeme, je příiš mnoho lidí, obchodníků a dalších, kteří jsou příliš líní, aby vypisovali měsíce slovy. Musí se dodržovat předepsané okraje a písmo musí být čitelné. Jestliže sešit neodpovídá pravidlům, přičiní služba do studentské karty poznámku, a když nastane čas vysvědčení, utrpení je veliké a milost žádná.

Služba na domácí úkoly vybírá a vrací úlohy, docházková služba vede malou kartotéku v knize docházky a vybírá omluvenky za absence a opožděné příchody. Chybějící písemné omluvenky vedou k dalšímu utrpení, a milost žádná.

Někteří studenti jsou známí svou schopností psát omluvenky od rodičů a od doktora, a dělají to výměnou za jisté pozornosti v jídelně či v odlehlých koutech ve sklepě.

Služba, která chodí do suterénu vyklepávat křídu z houby, musí nejprve slíbit, že toto důležité poslání nebude vykonávat proto, aby si tam dávala čouda, nebo měla pohlavní styk s chlapcem nebo dívkou svého srdce. Ředitel si už takhle stěžuje, že v suterénu je až příliš velký provoz, a moc rád by věděl, co se tam doopravdy děje.

Jsou služby, které rozdávají učebnice a vybírají potvrzení, služby, které vydávají žeton na záchod a podpisový arch

332$

o zapůjčení, služby, které sepisují v abecedním pořádku všechno, co je ve třídě, služby, jež ve válce se smetím procházejí s odpadkovým košem uličkou mezi lavicemi a služby, které mají za úkol zkrášlovat třídu, aby v ní bylo veselo a příjemně, a aby do ní ředitel mohl vodit návštěvníky z Japonska a Lichtenštejnská.

Výkonný učitel je službou nad službami, může si však služební břemeno ulehčit tím, že jmenuje služby, jež sledují služby ostatní, nebo může mít služby rozhodčí, které urovnávají spory mezi službami, jež obviňují jiné služby, že zasahují do jejich pravomoci. Rozhodčí služba má ze všech nej-nebezpečnější zaměstnání, neboť se může lehce stát, že se jí na schodech nebo na ulici něco přihodí.

Student přistižený, kterak se pokouší podplatit službu, je okamžitě nahlášen řediteli, který do jeho dlouhodobého studijního záznamu přičiní poznámku, jež zanechá černou skvrnu na jeho pověsti. To je varováním pro ostatní, že takový škraloup by mohl být na překážku kariéry karosáře, instalatéra, automechanika, všeho.

Stanley Garber si odfrkne a říká, že při veškeré téhle výkonnosti zbývá na učení málo času, ale co na tom, hlavně že studenti sedí v lavicích, zcela pod kontrolou, a chovají se slušně, a to potěší učitele, předsedu, ředitele a jeho zástupce, školního inspektora, školskou radu, starostu, guvernéra, prezidenta a Boha samotného.

Tak to říká Stanley.

Když profesor na univerzitě probírá Trh marnosti nebo cokoli jiného, studenti poslouchají s otevřenými sešity a s nabroušenými tužkami. Když se jim román nelíbí, netroufnou si něco namítat, protože se bojí, aby nedostali špatnou známku.

Když já jsem rozdal Trh marnosti v předposlednímu ročníku na McKeeho střední odborné škole, celá třída začal hořekovat. Proč musíme číst takovou blbou knihu? Řekl jsem jim, že je to o dvou mladých ženách, Becky a Amélii, a o jejich

333$

dobrodružstvích s muži, ale moji studenti prohlásili, že je to napsané starou angličtinou a kdo to má číst? Čtyři dívky knihu přečetly a řekly mi, že je krásná a měli by ji zfilmovat. Chlapci zívali a řekli mi, že učitelé angličtiny jsou všichni stejní. Pořád vás jenom nutí číst tyhle staré věci, a k čemu vám to je, když spravujete auto nebo rozbitou klimatizaci, he?

Mohl jsem jim pohrozit, že propadnou. Když odmítnou číst tuhle knihu, propadnou z předmětu a nevystudují, a každý ví, že děvčata nechtějí chodit s někým, kdo nemá střední školu.

Tri týdny jsme se dřeli s Trhem marnosti. Denně jsem se je snažil motivovat a povzbudit, vtáhnout do diskuse o tom, jaké to je probíjet se světem, když jste mladá žena v devatenáctém století, ale je to nezajímalo. Jeden napsal na tabuli: Becky Sharpová, chcípni.

Potom, jak přikazují školní osnovy, jsme přešli k Šarlatovému písmenu. To bude snadnější. Budu vyprávět o honech na čarodějnice v Nové Anglii, o obviňovaní, hysterii, věšení. Budu vyprávět o Německu ve třicátých letech dvacátého století a jak měl celý národ vymytou hlavu.

Ne tak mí studenti. Ti si hlavu vymýt nenechají. Ne, pane, na nás by si s tímhle nepřišli. Nás by nikdy takhle nezblbli.

Začal jsem jim recitovat: Winstonky chutnají tak dobře jako …, a oni dokončili větu.

Zazpíval jsem: Já piju Rheingold, to lahodné pivo… a oni rýmovačku dokončili.

Zase jsem zarecitoval: Ptáte se, kam žlutá zmizela… a oni veršíček dokončili.

Zeptal jsem se jich, jestli znají ještě nějaké, a ozvala se hotová erupce rýmovaček z rádia a televize, důkaz síly reklamy Když jsem jim řekl, že mají vymyté mozky, rozhořčili se, to tedy ne, oni mozky vymyté nemají. Dokážou myslet samostatně a nikdo jim nesmí říkat, co mají dělat. Popírali, že by jim někdo říkal, jaké mají kouřit cigarety, jaké pivo

334$

mají pít, jakou používat pastu na zuby, i když musejí přiznat, že když jste v supermarketu, koupíte si značku, která vám utkvěla v hlavě. Ne, cigarety značky Tuřín by si nikdy nekoupili.

Jó, slyšeli o senátorovi McCarthym a o tom všem, ale byli moc malí a matka s otcem říkali, že to byl velký člověk, co nás zbavil komunismu.

Denně jsem bojoval, abych jim vysvětlil spojitost mezi Hitlerem a McCarthym a hony na čarodějnice v Nové Anglii, abych v nich zlomil odpor k Šarlatovému písmenu. Od rodičů chodily rozhořčené telefonáty. Co ten chlap povídá našim dětem o senátoru McCarthym? Řekněte mu, ať si dá pohov. Senátor McCarthy byl správný chlap, bojoval za tuhle zem. Zadní střelec Joe. Zbavil nás komunistů.

Pan Sorola řekl, že nechce zasahovat, ale mohl bych mu laskavě říct, jestli učím angličtinu, nebo dějepis? Vyprávěl jsem mu o svých potížích ve snaze přinutit děti číst. On prohlásil, že je nemám poslouchat. Prostě jim řekněte: Přečtete si Šarlatové písmeno, ať chcete nebo nechcete, protože tohle je střední škola a tohle tady děláme, a tím to končí, a jestli se ti to, chlapče, nelíbí, tak propadneš.

Reptali, když jsem knihu rozdával. Už je to zase tady, ty staromódní bláboly. My jsme mysleli, že jste správnej chlap, pane McCourte. Mysleli jsme, že jste jiný.

Řekl jsem jim, že tato kniha je o mladé ženě v Bostonu, která se dostala do neštěstí kvůli dítěti, které měla s mužem, jenž nebyl jejím manželem, ale nemohu jim říct, kdo byl oním mužem, protože tím bych mohl příběh pokazit. Řekli mi, že je jim jedno, kdo byl otcem. Jeden chlapec prohlásil, že člověk stejně nikdy neví, kdo je jeho otec, protože měl kamaráda, který zjistil, že jeho otec vůbec nebyl jeho otec, že jeho opravdového otce zabili v Koreji, ale údajný otec, ten, který ho vychoval, byl dobrý chlap, tak kdo by se staral o nějakou ženskou v Bostonu.

Většina třídy souhlasila, i když by se nechtěli ráno probudit a zjistit, že jejich otec není jejich opravdový otec. Někteří

335$

si přáli mít jiného otce, jejich vlastní otcové jsou otravní, nutí je chodit do školy a číst pitomé knížky

To ale není případ šarlatového písmene, řekl jsem.

Ach, pane McCourte, musíme opravdu číst takovou staromódní záležitost? Tenhle chlápek Hawthorne ani neví, jak se má psát, takže mu nerozumíme, a vy vždycky říkáte, pište jednoduše, pište jednoduše.

Proč nemůžeme číst Daily News? Ti mají dobré spisovatele. Ti píšou jednoduše.

Pak jsem si vzpomněl, že jsem bez peněz, a to bylo příčinou toho, že jsme se dostali ke Kdo chytá v žitě a k Pěti velkým Shakespearovým hrám, a ke zlomu v mojí učitelské kariéře. Měl jsem dohromady čtyřicet osm centů na to, abych se dopravil domů přívozem a metrem, žádné peníze na oběd, dokonce ani na hrnek kávy na přívozu, a tak jsem plácnul ve třídě, že jestli chtějí číst dobrou knihu, ve které nejsou žádná těžká slova a dlouhé věty a která je celá o chlapci v jejich věku, který měl vztek na svět, tak jim ji obstarám, ale musí si ji koupit za dolar pětadvacet za kus, a obnos mohou platit na splátky počínaje odteďka, takže jestli máte čtvrťák, desetník nebo víc, můžete se ho zbavit a já si napíšu jméno a částku na papír a ještě dnes knihu objednám u Coleman Book Company v Yonkers, a oni ani nepoznají, moji studenti, že budu mít plnou kapsu drobných na oběd a možná i na pivo vedle v Meurotu, ačkoli to jsem jim neřekl, byl by to pro ně šok.

Drobné byly odevzdány, a když jsem volal do knihkupectví, ještě jsem ušetřil desetník použitím telefonu zástupce ředitele, protože nechávat studenty kupovat knihy je protizákonné, když knihovny ve škole přetékají výtisky Silase Marnera a Obrů na zemi.

Kdo chytá v žitě přišlo za dva dny a já jsem knihy rozdal bez ohledu na to, kdo platil a kdo ne. Někteří studenti nikdy nedali ani cent, jiní dali méně než měli, ale peníze, které jsem sebral, mi stačily do výplaty, kdy jsem společnosti zaplatil.

336$

Když jsem knihy rozdal, objevil někdo na první stránce slovo hovno a třída zmlkla. Takové slovo v žádné knize ve školních knihovnách nikdy nenajdete. Děvčata si zakrývala ústa a usmívala se a chlapci se hihňali nad šokujícími stránkami. Když zazvonil zvonek, žádné stampede ke dveřím se nekonalo. Musel jsem jim říct, aby odešli, že přijde další třída.

Třída, která vcházela dovnitř, se divila, co se to s tou třídou, která vychází ven, děje a proč se všichni dívají do té knihy, a když je tak dobrá, proč ji nemohou číst taky. Připomněl jsem jim, že jsou v posledním ročníku a třída, která vyšla, je předposlední ročník. Jó, ale proč by nemohli číst tu malou knížku místo Velkých očekáváni? Řekl jsem jim, že mohou, ale museli by si ji koupit, a oni řekli, že zaplatí cokoli, jen aby nemuseli číst Velká očekávání, cokoli.

Příštího dne vstoupil do třídy pan Sorola se svojí zástupkyní slečnou Seestedovou. Šli od lavice k lavici, sbírali výtisky Kdo chytá v žitě a házeli je do velkých nákupních tašek. Když nenašli knihu na lavici, vyzvali studenta, aby ji vytáhl z tašky. Spočítali knihy v taškách, porovnali jejich počet s přítomnými ve třídě a pohrozili čtyřem studentům, kteří knihy nevydali, velkými nepříjemnostmi. Zvedněte ruce, vy čtyři, kteří dosud knihu máte. Žádná ruka se nezvedla a cestou ze třídy mi pan Sorola řekl, že mám k němu přijít do ředitelny hned po této hodině, ani o minutu později.

Máte průšvih, pane McCourte?

To je jediná kniha, kterou jsem kdy četl, pane McCourte, a ten člověk mi ji sebral.

Stěžovali si, že o své knihy přišli, a říkali mi, že jestli se mi něco stane, budou stávkovat, a to školu naučí. Šťouchali se a pomrkávali na sebe kvůli stávce, a věděli stejně jako já, že to je zase jenom záminka, aby se vyhnuli vyučování, a ne že by o mě měli takový strach.

Pan Sorola seděl za stolem, četl Kdo chytá v žitě, potahoval z cigarety a nechal mě čekat, než obrátil list, pak potřásl hlavou a knihu odložil.

337$

Pane McCourte, tahle kniha není v osnovách.

Já vím, pane Sorolo.

Víte, že mně volalo sedmnáct rodičů, a víte proč?

Kniha se jim nelíbila?

Správně, pane McCourte. V té knize je scéna, kde je chlapec v hotelovém pokoji s prostitutkou.

Ano, ale k ničemu nedojde.

To si rodiče nemyslí. Chcete mi říci, že si ten chlapec šel do toho pokoje zazpívat? Rodiče nechtějí, aby jejich děti četly takovýhle brak.

Varoval mě, ať jsem opatrný, že kladné hodnocení v mém ročním posudku je ohroženo, a to bychom nechtěli, že ne? Bude mi muset založit do materiálů zápis o naší rozmluvě. Nedojde-li v nejbližší budoucnosti k žádnému dalšímu incidentu, bude zápis odstraněn.

Pane McCourte, co budeme číst dalšího?

Šarlatové písmeno. Máme ho ve školní knihovně tuny.

Obličeje se jim protáhly. Ach bóže, ne. Ve vedlejší třídě nám všichni říkali, že to je zase ta staromódní záležitost.

Dobrá, řekl jsem zvesela. Budeme číst Shakespeara.

Tváře se jim protáhly ještě víc a třída se naplnila nářkem a sykotem. Pane McCourte, moje sestra chodila rok na vysokou a nechala toho, protože nerozuměla Shakespearovi, a to uměla italsky a všechno.

Řekl jsem znovu: Shakespeare. Ve třídě zavládlo zděšení a já sám jako bych byl přitahován k okraji skály a něco mi říkalo: Jak můžeš od Salingera přejít k Shakespearovi?

Řekl jsem třídě: Budto Shakespeare, nebo Šarlatové písmeno, králové a milenci, nebo žena, která má dítě v Bostonu. Když budeme číst Shakespeara, budeme hrát venku hry. Když budeme číst Šarlatové písmeno, budeme sedět tady a diskutovat o hlubším významu a dám vám těžkou písemku, jejíž zadání mají v oborové kanceláři.

Ne, ne, žádný hlubší význam. Učitelé angličtiny vždycky začnou s hlubším významem.

338$

Dobře. Tak Shakespeare, žádné hlubší významy a žádnou písemku, jenom téma, které si vyberete. Takže napište na tenhle papír své jméno a částku, kterou platíte, a koupíme knihu.

Vytahovali čtvrťáky a desetníky. Sténali, když knihou listovali: Pět velkých Shakespearových her. Lidi, já tuhle starou angličtinu nepřečtu.

Nic z toho, k čemu v té třídě došlo, nebylo zásluhou mého talentu, intelektu nebo promyšleného přístupu. Kéž bych byl uměl ve svých hodinách vládnout jako ostatní učitelé a nakládat žákům na bedra anglickou a americkou literaturu. Neuspěl jsem. Kapituloval jsem a ulehčil si práci s Kdo chytá v žitě, a když to mi sebrali, prokličkoval jsem a protančil k Shakespearovi. Budeme číst hry, bavit se přitom, a proč ne? Není snad nejlepší?

Mí studenti si přesto nadále stěžovali, až nakonec někdo vykřikl: Do prdele, s prominutím, pane McCourte, ale tady říká ten frajer: Přátelé, Římané, občané, půjčte mi své uši!

Kde? Kde? Všichni chtěli vědět, na které je to stránce, a chlapci v celé třídě začali deklamovat řeč Marka Antonia, rozhazovali pažemi a smáli se.

Jiný objevil Hamletův monolog Být, či nebýt, a ve chvilce byla třída plná recitujících Hamletů.

Hlásila se děvčata: Pane McCourte, kluci mají všechny tyhle slavné řeči a pro nás tu nic není.

Ale, děvčata, děvčata, máte tady Julii, lady Macbeth, Ofélii, Gertrudu.

Pět dní jsme vytahovali soustíčka z pěti her z Romea a Julie, Julia Caesara, Macbetha, Hamleta a z prvního dílu Jindřicha IV.

Studenti mě táhli a já poklusával za nimi, protože mi nic jiného nezbývalo. Citáty zněly školními chodbami, ve studentské jídelně.

Hele, co to je?

Kniha, vole.

339$

Fakt? Jaká kniha?

Shakespeare. My teď čteme Shakespeara.

Shakespeara? Hovno, vole, neříkej mi, že čtete Shakespeara.

Když chtěla děvčata hrát Romea a Julii, chlapci zívali, ale nakonec se uráčili. Je to uslzená romance, ale pak přijde bojová scéna, ve které Mercutio stylově umírá a vypráví celému světu o svém zranění:

Ne, tak hluboká není jako studna, ani tak široká jako vrata do kostela. Ale mám jí zrovna dost.

Děvčata chtěla vědět, proč se všichni tak strefují do Ofélie, obzvláště Leartes, Polonius a Hamlet. Proč se nebránila? Mají sestry, které si vzaly takové hajzly, promiňte, že to tak musím říct, a nevěřili byste, s čím vším se musejí smířit.

Zvedne se ruka. Proč neutekla Ofélie do Ameriky?

Jiná ruka. Protože tenkrát ještě žádná Amerika nebyla. Museli ji teprve objevit.

Co to meleš? Amerika byla vždycky. Kde myslíš, že žili Indiáni?

Řekl jsem jim, že si to budou muset zjistit, a opozičníci souhlasili, že si zajdou do knihovny a nazítří podají zprávu.

Zvedne se ruka: Za Shakespeara už byla Amerika, a mohla tam odjet.

Jiná ruka: Za Shakespeara už Amerika byla, ale nebyla v době Ofélie, takže tam nemohla odjet. Kdyby odjela za Shakespeara, nenašla by tam nic než Indiány, a s těmi by to neměla moc pohodlné, protože by musela spát v týpí, to byly jejich domy.

Přešli jsme k prvnímu díli Jindřicha IV. a všichni chlapci chtěli být Halem, Hotspurem nebo Falstaffem. Děvčata zase začala reptat, že pro ně nic není, kromě Julie, Ofélie, Lady Macbeth nebo královny Gertrudy, a podívejte se, jak ty dopadly. Copak Shakespeare neměl rád ženy? To musel zabíjet každého, kdo měl sukni?

Chlapci řekli, že takhle to holt chodí, a děvčata jim odsekla, že jsme měli raději číst Šarlatové písmeno, protože$

jedna ho četla a vyprávěla ostatním, jak se Hester Prynnové narodilo krásné děťátko Pearl, a otec byl pako, které bídně zhyne, a Hester se dočká své pomsty na městu Bostonu, a není to lepší než ubohá Ofélie, kterou unáší proud, je úplně cáklá, povídá si pro sebe a rozhazuje kytky, není to lepší?

Přišel se na nás podívat pan Sorola s novou vedoucí učitelského odboru, paní Poppovou. Usmívali se a vůbec nic proti Shakespearovi nenamítali, přestože nebyl v osnovách, nicméně v příštím pololetí mi paní Poppová tuhle třídu odebrala. Podal jsem si stížnost a dostavil se ke slyšení u inspektora. Řekl jsem, že to je moje třída, že jsem s nimi začal číst Shakespeara a že s ní chci v novém pololetí pokračovat. Inspektor moji žádost zamítl s odůvodněním, že mám nevalnou a kolísavou docházku.

Moji studenti Shakespeara měli možná štěstí, že je učila vedoucí učitelského odboru. Její hodiny byly určitě organizovanější než moje, a nejspíš také uměla lépe objevovat skryté významy

(48)

Paddy Clancy bydlel na Brooklyn Heights vedle za rohem. Jednou mi zavolal, jestli s ním nepůjdu na otevření nového baru Lion’s Head ve Village.

Ovšem že jsem šel a zůstal v baru až do čtyř do rána, kdy zavírali, a druhý den jsem nešel do práce. Barman AI Koblin si nějaký čas myslel, že jsem jedním ze zpívajících bratrů Clancyových, a nějaký čas mi za pití nic neúčtoval, dokud nezjistil, že jsem jenom Frank McCourt, učitel. Ale to už mi pak nevadilo platit, protože Lion’s Head se stal mým druhým domovem, místem, kde jsem se cítil mnohem lépe než v barech nahoře ve městě.

Do baru začali chodit reportéři z první redakce Village Voice, a ti přitáhli novináře odjinud. Stěna naproti baru byla

341$

brzy vyzdobena zarámovanými přebaly knížek spisovatelů štamgastů.

Po téhle stěně jsem toužil. To byla zeď, která mě pronásledovala a nutila mě snít o tom, jak budu jednou vzhlížet k zarámované obálce vlastní knihy. Po celém baru se spisovatelé, básníci, novináři a dramatikové bavili o své práci, o životě, o reportážích a o svých cestách. Muži i ženy si dávali paná-ka, aby jim uteklo čekání na auto, které je mělo odvézt na letecký spoj do Vietnamu, do Belfastu nebo do Nikaraguy. Vycházely nové knihy na zdi se objevili Pete Hamill, Joe Flaherty, Joel Oppenheimer a Dennis Smith, zatímco já jsem visel za obvodem úspěšných, těch, kteří znají tajemství knitisku. V Lion’s Head jste buďte museli prokázat kvality inkoustem, nebo být zticha. Nebylo tu místa pro učitele, a já jsem dál koukal na zeď a záviděl.

Máma se přestěhovala do malého bytu přes ulici od Malachyho na horním západním Manhattanu. Mohla teď navštěvovat Malachyho s jeho novou ženou Dianou, jejich syny Conora a Cormaka, a našeho bratra Alphieho s jeho ženou Lynn a jejich dceru Allison.

Mohla nás teď všechny navštěvovat, kdy se jí zachce, a když jsem se jí zeptal, proč to nedělá, utrhla se na mě: Já nechci být nikomu zavázaná. Pokaždé jsem se naštval, když jsem jí volal a ptal se jí, co dělá, a ona řekla: Nic. Když jsem jí navrhoval, ať jde mezi lidi, do občanského střediska nebo do klubu důchodců, říkala: Ách, pro lásku Boží, dej mi pokoj. Pokaždé, když ji Alberta pozvala na večeři, přišla úmyslně pozdě a stěžovala si, že to má z domova na Manhattanu k nám do Brooklynu daleko. Chtěl jsem jí říct, že nemusí chodit vůbec, když je jí to tak zatěžko, a navíc večeře je vůbec to poslední, co potřebuje, když teď tak tloustne, ale radši jsem byl zticha, aby nebylo u stolu ještě víc dusno. Na rozdíl od první večeře u nás, kdy si dávala nudle na stranu, zhltla teď všechno, co měla na talíři, ale když jste jí nabídli přídavek, zatvářila se dotčeně a poděkovala, vždyť

342$

ona nesní víc než motýlek, a potom začala zobat drobky ze stolu. Když jsem jí řekl, že nemusí zobat drobky, že v kuchyni je ještě jídlo, řekla mi, ať jí dám pokoj, že jsem čím dál nesnesitelnější. Když jsem jí řekl, že by pro ni bylo lepší, kdyby zůstala v Limericku, naježila se: Jak to myslíš, lepší?

No, aspoň bys neležela půl dne v posteli s rádiem u ucha a neposlouchala každou slaboduchou rozhlasovou hru, kterou dávají.

Poslouchám v rádiu Malachyho, a co je na tom špatného?

Posloucháš všechno. Nic neděláš.

Zbledla, nos se jí zašpičatil, sebrala neviditelný drobeček a objevil se náznak zvlhlého zraku. Potom mě zavalil pocit viny a pozval jsem ji, ať zůstane přes noc, aby se nemusela vláčet takovou dálku metrem na Manhattan.

Ne, děkuji, raději se vyspím ve vlastní posteli, jestli ti to nebude vadit.

Aha, předpokládám, že se bojíš povlečení, všech těch nemocí od cizinců v prádelně.

A ona povídá: Myslím, že už máš trochu upito. Kde mám kabát?

Alberta se pokusila vylehčit okamžik dalším pozváním k přenocování, že máme nové povlečení a že se máma nemusí znervózňovat.

O povlečení vůbec nejde. Chci jít zkrátka domů, a když viděla, že si beru kabát, řekla: Nepotřebuju, aby mě někdo doprovázel k metru. Já trefím sama.

Po těchle ulicích nemůžeš chodit sama.

Chodím sama po ulicích celou dobu.

Byla to dlouhá tichá cesta přes Court Street na stanici Borough Hall. Chtěl jsem jí něco říct. Chtěl jsem se přenést přes zlobu a hněv a zeptat se na něco prostého: Jak se ti daří, mámo?

Nedokázal jsem to.

Když jsme došli na stanici, odmítla, abych za ni zaplatil jízdné. Na nástupišti se o sebe postará. Jsou tam lidé a bezpečno. Je na to zvyklá.

343$

Šel jsem s ní stejně dovnitř a doufal jsem, že si ještě něco řekneme, ale když vlak přijel, nechal jsem ji nastoupit, aniž bych se alespoň pokusil dát jí pusu, a když se vlak rozjel ze stanice, sledoval jsem, jak klopýtá k sedadlu.

Poblíž křižovatky Court Street a Atlantic Avenue jsem si vzpomněl na něco, co mi řekla před několika měsíci, když jsme seděli u stolu před večeří na Díkůvzdání. Není to zvláštní, řekla, jak se věci v životě můžou zamotat?

Co myslíš?

No, seděla jsem doma a cítila se osamělá, tak jsem si šla sednout na lavičku na tom travnatém prostředním pásu na Broadwayi, a objevila se tahle ženská, taková ta s tou velkou nákupní taškou, bezdomovkyně, celá potrhaná a umaštěná, chvíli se prohrabovala v popelnici, až našla noviny, sedla si vedle mě a četla si, až se mě zeptala, jestli bych jí nepůjčila brýle, protože prý s těma svýma očima přečte jenom titulky, a během řeči jsem si všimla, že má irský přízvuk, a zeptala jsem se jí, odkud je, a ona řekla že přišla z Donegalu, už dávno, a není to hezké, když člověk sedí na lavičce uprostřed Broadwaye s někým, kdo si všímá věcí a zeptá se, odkud jste? Zeptala se, jestli bych jí nemohla dát pár drobných na polévku, a já jí řekla, ať jde místo toho se mnou do supermarketu Associated, koupíme něco a doma si uděláme pořádný oběd. Ne, to prý nejde, říkala, ale já jí povídám, že jsem tam stejně měla namířeno. Nechtěla jít dovnitř. Že prý takové, jako je ona, tam nevidí rádi. Koupila jsem chleba, máslo, slaninu a vejce, a když jsme přišly domů, řekla jsem jí, ať jde dál a dá si hezky sprchu, a ona byla celá šťastná, ovšem těžko jsem mohla něco dělat s těmi jejími šaty a taškami, se kterými se vláčela. Snědly jsme večeři a dívaly se na televizi, až mi začala usínat na rameni, a já povídám, ať si lehne do postele, ale ona nechtěla. Ví Bůh, že ta postel je dost velká pro čtyři lidi, ale ona si lehla na podlahu s nákupní taškou pod hlavou, a když jsem se ráno probudila, byla pryč a mně se po ní stýskalo.

Vím, že to nebylo víno k večeři, co mě přimělo opřít se o zed v záchvatu výčitek svědomí. Bylo to pomyšlení na to, že moje

344$

matka je tak osamělá, že musí sedět na lavičce na ulici, tak osamělá, že se jí stýská po společnosti bezdomovkyně s nákupní taškou. I za starých zlých časů v Limericku měla vždycky otevřenou ruku a otevřené dveře, a proč já nemůžu být stejný?

(49)

Učit devět hodin týdně na New York Community College v Brooklynu bylo lehčí naž pětadvacet hodin na McKeeho odborné a technické škole. Ve třídě bylo méně lidí, studenti byli starší, a nebyly tady žádné problémy, se kterými se středoškolský učitel musí potýkat, jako žeton na záchod, reptání kvůli úkolům, hromady papírování, které na vás nahrnuli byrokrati, kteří nemají nic lepšího na práci, než vymýšlet nové formuláře. Navíc jsem si zmenšený plat doplňoval učením na večerním gymnáziu Washingtona Irvinga a suploval na střední škole Seward Park a Stuyvesant.

Předseda učitelského odboru na Community College se mě zeptal, jestli bych nechtěl učit ve třídě paraprofesionálů. Řekl jsem, že ano, ačkoli nemám ponětí, kdo to jsou paraprofesionálové.

Zjistil jsem to v první hodině. Sedělo tu třicet šest žen, samé černošky a hrstka Hispánek, ve věku od dvaceti do šedesáti, pomocné učitelky na základních školách, nyní na vysoké díky vládní pomoci. Mají si udělat nižší bakalářský diplom a snad potom pokračovat ve studiu, aby v budoucnu získaly plnou učitelskou kvalifikaci.

První večer jsme toho moc neudělali. Požádal jsem je, aby do příští hodiny napsaly krátkou životopisnou esej, ony si sbalily učebnice, trochu vystrašeně, pořád si nejisté samy sebou, nejisté jedna před druhou, přede mnou. Měl jsem nejbělejší pleť ve třídě.

Když jsme se sešli znovu, nálada byla podobná, jen s tím rozdílem, že jedna žena seděla s hlavou na lavici a vzlykala. Zeptal jsem se jí, co se děje. Zvedla hlavu, slzy na lících.

345$

Ztratila jsem knihy.

No tak, povídám, dostanete nové. Zajděte si na katedru angličtiny a řekněte jim, co se stalo.

Myslíte, že mě nevyrazí ze školy?

Nevyrazí, nevyhodí vás ze školy.

Měl jsem chuť pohladit ji po hlavě, ale nevěděl jsem, jak se hladí hlava ženy ve středním věku, která ztratí učebnice. Usmála se, usmáli jsme se všichni. Mohli jsme začít. Vybral jsem kompozice a oznámil jim, že některé přečtu nahlas, ale že neuvedu skutečná jména.

Eseje byly tuhé, rozpačité. Četl jsem a vypisoval na tabuli některá slova, ve kterých se opakovaly chyby, doporučoval jsem změny ve stavbě, upozorňoval na gramatické chyby. Všechno to bylo nudné a bez šťávy, tak jsem dámám doporučil, aby psaly jednoduše a jasně. Do příště ať napíší práci, o čem budou chtít. Vypadaly překvapeně. O čemkoli? Ale my nemáme o čem psát. My jsme nezažily žádné dobrodružství.

Neměly o čem psát kromě svého trápení se životem, kromě pouličních bouří, které kolem nich propukaly v létě, o vraždách, o manželích, kteří tak často zmizí, o dětech, které zničily drogy, o každodenní dřině v domácnosti, o výchově dětí.

Milovaly ozvláštnění, které slova přinášela. Během debaty o kriminalitě mladistvých najednou paní Williamsová zazpívala: Žádný mý děcko nikdá nebude mladický.

Mladický?

Jo, víte? Mladický. Vytáhla noviny, ve kterých byl titulek: Mladistvý zabil matku.

Aha, řekl jsem, a paní Williamsová pokračovala: Tyhlety mladický, víte, co běhaj kolem a mlátěj lidi. Taky je zabíjej. Kdyby některej můj harant přišel domů a choval se jako mladický, pojede ven natošup po …, víte po čem.

Nejmladší žena ve třídě, Nicol, obrátila situaci proti mně. Seděla v poslední lavici na kraji a nikdy nemluvila, dokud jsem jim nedal za úkol napsat něco o jejich matkách. Pak se přihlásila. A co vaše matka, pane McCourte?

346$

Otázky začaly svištět jako kulky. Žije? Kolik měla dětí? Kde je váš otec? Měla všechny děti s jedním mužem? Kde žije? S kým žije? Ona žije sama? Vaše matka žije sama, a přitom má čtyři syny? Jak je to možné?

Mračily se. Neschvalovaly to. Ubohá paní se čtyřmi syny by neměla žít sama. Lidi by se o své matky měli starat, ale co o tom můžou chlapi vědět? Chlapovi nikdy nevysvětlíte, jaké to je být matkou, a nebýt matek, Amerika by se dávno rozpadla.

V dubnu byl zabit Martin Luther King a týden nebyla škola. Když jsme se zase sešli, chtělo se mi omluvit se za svoji rasu. Místo toho jsem jim řekl, ať mi odevzdají kompozice, které minule dostaly za úkol napsat. Paní Williamsová se rozhořčila. Koukejte, pan McCourte, když vám někdo bude chtít zapálit barák, tak nebudete sedět na zadku a psát ňáký kom-post-nice.

V červnu zabili Boba Kennedyho. Mých šestatřicet dam kroutilo hlavou, co se to se světem děje, ale shodly se na tom, že je třeba pokračovat, že vzdělání je jediný způsob, jak společnost uzdravit. Když začaly mluvit o dětech, obličej se jim rozzářil, a já jako kdybych tam nebyl. Seděl jsem na sto-le a ony si povídaly mezi sebou, že teď, když samy studují na škole, dohlížejí na děti, aby měly úkoly napsané.

V poslední hodině večerního kursu v červnu se psala závěrečná písemka. Díval jsem se na ty tmavé hlavy skloněné nad papíry, na matky dvou set dvanácti dětí, a věděl jsem, že ať napíšou cokoli, nebo nenapíšou nic, žádná nepropadne.

Dopsaly. Poslední práce byla odevzdána, ale žádná neodcházela. Zeptal jsem se jich, jestli v téhle třídě budou mít další hodinu. Paní Williamsová se zvedla a zakašlala. Ehm, pane McCourte, musím říct, teda, musíme říct, že to bylo báječné, chodit na vysokou a naučit se tolik angličtiny a všeho, a my jsme vám koupily tuhletu maličkost, snad vás potěší a tak.

Sedla si, rozvzlykala se a já si říkal, že tenhle kurs začal v slzách a v slzách končí.

347$

Předaly mi dárek, lahvičku s vodou po holení v červenočerném dárkovém balení. Když jsem k ní přivoněl, málem mě to porazilo, ale přivoněl jsem si odhodlaně znovu a řekl jsem dámám, že si lahvičku navždycky uchovám jako vzpomínku na ně, na tenhle kurs a na jejich mladické.

Místo abych šel po té hodině domů, jel jsem metrem na Západní 96. ulici na Manhattanu a zavolal matce z budky na ulici.

Nechceš si zajít na něco k jídlu?

Já nevím. Kde jseš?

Pár bloků od tebe.

Proč?

No, náhodou jsem se tady vyskytnul.

Sel jsi navštívit Malachyho?

Ne. Tebe.

Mě? Proč bys mě měl navštěvovat?

Pro Kristovy rány, jseš moje matka, a já tě chci jenom pozvat na večeři. Co by sis dala?

V hlase bylo slyšet pochyby. No, miluju tyhlety obří krevety, co mají v čínských restauracích.

Dobrá. Dáme si obří krevety.

Ale já nevím, jestli je zrovna teď sním. Myslím, že by bylo lepší zajít si k Řekům na salát.

Dobrá, sejdeme se tam.

Přišla do restaurace a lapala po dechu, a když jsem ji políbil na tvář, cítil jsem slaný pot. Řekla, že musí nejprve chvilku sedět v klidu, než bude vůbec moci přemýšlet o jídle, že kdyby nepřestala kouřit, byla by už po smrti.

Objednala si salát s fetou, a když jsem se jí zeptal, jestli jí chutnal, řekla, že byl skvělý, že by ho mohla jíst celý život.

Chutná ti ten sýr?

Jaký sýr?

Kozí sýr.

Jaký kozí sýr?

348$

To bílé. Feta. To je kozí sýr.

Není.

Je.

Tedy, kdybych věděla, že je to kozí sýr, v životě bych se toho nedotkla, protože v Limericku mě jednou na venkově napadla koza a já zásadně nejím nic, co mě napadlo.

Ještě že tě nikdy nenapadla obří kreveta, řekl jsem jí.

(50)

V roce 1971 se nám v nemocnici Unity Hospital v brooklynském obvodu Bedford-Stuyvesant narodila dcera Maggie. O tom, jaké dítě si máme odnést domů, nemohlo být žádných pochyb, protože bylo zjevně jediné bílé v porodnici.

Alberta si přála přirozený Lamazův porod, ale doktoři a sestry v Unity Hospital neměli trpělivost zdržovat se s nějakou středostavovskou paničkou a jejími vrtochy. Neměli čas na tuhle ženskou s jejími dechovými cvičeními a napíchali do ní anestetika, aby porod urychlili. Místo toho se jí puls zpomalil tak, že netrpělivý doktor chytil Maggiinu hlavičku do porodních kleští a vyškubl ji z matčiny dělohy, a já měl sto chutí ho praštit za zploštělé spánky, které jí zůstaly.

Sestra odnesla dítě do rohu, aby ho očistila a umyla, a když byla hotová, kývla na mě, že už si mohu jít dceru prohlédnout, že se můžu podívat na její udivenou tvářičku a černé nožičky.

Měla černá chodidla na nohou.

Bože, jakým mateřským znamínkem jste mi to ocejchovali dítě? Sestře jsem nic neřekl, protože byla černá a mohla by se urazit, že se mi černé nožičky mé dcery nelíbí. Hlavou mi bleskla představa dítěte jako mladé ženy vyhřívající se na pláži, ve slušivých plavkách, ale nucené mít na nohou ponožky, které by znetvoření zakryly.

Sestra se zeptala Alberty, jestli bude dítě kojit. Alberta řekla že ne, že nebude mít čas, když bude pracovat, a doktor udělal něco, co jí zastavilo tvorbu mléka. Chtěli vědět, jak se

349$

dítě bude jmenovat, a i když si Alberta pohrávala se jménem Michaela, byla pořád pod anestetiky a bezmocná, a já jsem řekl sestře, že se bude jmenovat Margaret Ann, po mých dvou babičkách a po mojí sestřičce, která umřela, když jí bylo jedenadvacet dní, v téhle samé čtvrti Brooklynu.

Albertu odvezli zpátky na pokoj a já jsem zatelefonoval Malachymu, abych mu sdělil dobrou zprávu, že se dítě narodilo, ale že je postiženo černými nožičkami. Smál se mi do ucha a řekl, že jsem hlupák, že sestra nejspíš vzala otisky prstů nohou místo rukou. Řekl, že se sejdeme v Lion’s Head, kde mi každý kupoval pití a já se opil namol, takže mě musel Malachy vézt domů taxíkem, ve kterém se mi udělalo tak zle, že jsem zvracel celou cestu přes Broadway a řidič na mě ječel, že vyčištění taxíku mě bude stát dvacet pět dolarů, což byl nerozumný požadavek, jímž se připravil o spropitné, a to ho přimělo vyhrožovat nám s policajty a na to mu řekl Malachy: Co jim řeknete? Že jezdíte cik cak od jedné strany Broadwaye ke druhé, až je zákazníkům na zvracení, to jim hodláte říct? A řidič se naštval tak, že chtěl vystoupit a s Malachym si to rozdat, ale rozmyslel si to, když se bratr, podpírající mě, rozkročil na chodníku, veliký se zrzavým vousem, a zdvořile se řidiče zeptal, jestli chce ještě něco říct, než se setká se svým Stvořitelem. Řidič sprostě zaklel na naši adresu a na Iry obecně, načež odjel na červenou s levou rukou z okýnka a s prostředníkem vyfrčeným do vzduchu.

Malachy mi dal aspiriny a vitamíny a řekl, že budu zase svěží jako déšť, a já se divil, co to znamená svěží jako déšť, ale tuhle otázku vytěsnil z hlavy obraz Maggie a jejího zploštění na spáncích po kleštích, a já chtěl vyskočit z postele a najít si toho zatraceného doktora, který mé holčičce nedovolil, aby se narodila v čase, který jí vyhovoval, ale nohy mě neposlouchaly a já usnul.

Malachy měl pravdu. Žádnou kocovinu jsem neměl, jenom příjemný pocit, že to děťátko v Brooklynu má moje jméno a já budu mít celý život na to, abych sledoval, jak ros

350$

te, a když jsem zavolal Albertě, stěží jsem mohl mluvit přes slzy v krku, a ona se smála a citovala matku: Máš měchýř u očí.

Téhož roku jsme s Albertou koupili honosný dům a nastěhovali se do přízemí. Mohli jsme si to dovolit jen proto, že nám půjčili peníze naši přátelé Bobby a Mary Ann Baronovi a protože zemřel Virgil Frank a odkázal nám osm tisíc dolarů.

Když jsme bydleli v Clinton Street 30 na Brooklyn Heights, přebýval Virgil dvě patra pod námi. Bylo mu přes sedmdesát, měl husté bílé vlasy sčesané dozadu, silný nos, vlastní zuby a na kostech ani gram masa. Navštěvoval jsem ho pravidelně, protože hodina s ním byla lepší než kino, než televize a než většina knih.

Jeho byt byla jedna úzká místnost s kuchyňským koutem a koupelnou. Lůžko u zdi byla jeho postel, za ním měl stůl a v okně klimatizaci. Naproti posteli měl knihovničku plnou knih o květinách, stromech a ptácích, a k těm knihám se hodlal dostat, jak říkal, až si jednoho dne koupí brýle. Člověk musí kupovat brýle s rozmyslem, protože jak si je máte v obchodě vyzkoušet? Prodavač v obchodě řekne: No, ty jsou dobré, jsou silné, a co vy víte? Nedovolí vám jít s nimi ven, abyste se rozhlédli po Fulton Street, protože byste s nimi mohli utéct, a to je nesmysl. Jak byste s nimi ksakru mohli utéct, když je vám sedmdesát? Zatím hodlá pozorovat ptáky z okna, ale ze svého bytu vidí jenom holuby, jak se mu páří na bedně klimatizace a to ho štve.

Sleduje je, to jo, sleduje, mlátí na okno plácačkou na mouchy a říká jim: Vypadněte odsud, zatracený holubi. Běžte se pářit na klimatizaci k někomu jinému. Říká mi, že to jsou jenom krysy s křídly, nic jiného nedělají, než že se krmí a páří se, a když skončí s pářením, zadělají mu klimatizaci, vrší vrstvu za vrstvou, jedno velký sraní jsou tyhle vtákové, chci

351$

říct ptáci, sakra, už zaseje mluvím po brooklynsku a to není dobré, když člověk prodává chladiče na vodu, jako to ptačí sraní v Jižní Americe, kde jsou tím pokryté hory, jak se to jmenuje? Guano, jo, a to je dobrý hnojivo, ale není to dobrý na klimatizaci.

Kromě knih o životě v přírodě měl třísvazkový soubor Summa Theologica sv. Tomáše Aquinského, a když jsem jeden svazek otevřel, řekl: Nevěděl jsem, že se zajímáš o tyhle věci. Nechceš se radši podívat na ptáky? Řekl jsem mu, že sehnat knihy o ptácích si mohu vždycky, ale Summa že je vzácná, a on řekl, že ji můžu mít, jenom si musím počkat, až umře. Ale neboj se, Franku, uvedu tě v poslední vůli.

Slíbil mi také, že mi odkáže sbírku kravat, které mě oslnily pokaždé, když jsem u něj otevřel skříň. Byly to ty nejkřiklavější, nejbarevnější kravaty, jaké jsem kdy viděl.

Líběj se ti, co? Některé tyhle kravaty pocházejí až z dvacátých let, a další pak ze třicátých a ze čtyřicátých. Tenkrát se chlapi uměli oblíkat. Tenkrát nenašlapovali po špičkách jako chlap v šedivém flanelovém obleku, který se bojí trochu barvy. Vždycky jsem říkal, že na kravatě a klobouku chlap nemá šetřit, protože když prodáváš chladiče na vodu, což jsem dělal pětačtyřicet let, tak musíš vypadat dobře. Přijdu do kanceláře a povídám: Cože? Cože? Chcete mi říct, že ještě pijete vodu z kohoutku a z těchle starých hrnků a skleniček? Copak nevíte, jak to škodí zdraví?

A Virgil se postavil mezi postel a knihovničku, začal se pohupovat jako kazatel a předváděl své reklamní číslo na chladiče na vodu.

Ano, vážený, prodávám chladiče na vodu a chtěl bych vám říct, že s vodou můžete dělat pět věcí. Můžete ji čistit, můžete ji znečistit, můžete ji ohřívat, můžete ji chladit a, haha, můžete ji prodávat. Víte dobře, a to vám nemusím říkat, pane vedoucí kanceláře, že ji můžete pít a můžete v ní plavat, i když poptávka po vodě na plavání v průměrné americké kanceláři není moc veliká. Chci vám říct, že naše společnost provedla průzkum v kancelářích, ve kterých pijí

352$

naši vodu, a v těch, kde ji nepijí, a, velmi správně, velmi správně, pane vedoucí kanceláře, lidé, kteří pijí naši vodu jsou zdravější a výkonnější. Naše voda chrání před chřipkou a zlepšuje trávení. My neříkáme, ne, my neříkáme, pane vedoucí, že za velkou produktivitu a rozvoj Ameriky může jen naše voda, říkáme jenom, že naše průzkumy ukázaly, že kanceláře bez naší vody se sotva drží nad vodou, zoufají si a diví se proč. Výtisk naší studie je vám k dispozici, když s námi podepíšete roční smlouvu. Prohlédneme zdarma vaše zaměstnance a předložíme vám odhad spotřeby vody. S radostí zjišťuji, že nemáte klimatizaci, protože to znamená, že budete pro svůj vybraný personál potřebovat víc pitné vody. A my víme, pane vedoucí, že naše chladiče na vodu sbližují lidi. Problémy se urovnají nad papírovým kelímkem s vodou. Pohledy se setkají. Vyrazí květy milostné romance. Všichni jsou šťastní, každý den se všichni těší do práce. Produktivita stoupá. Nemáme žádné reklamace. Tadyhle to podepište. Jedno vyhotovení pro vás, jedno pro mě, a jsme obchodní partneři.

Přerušilo ho klepání na dveře.

Kdo je to?

Slaboučký starý hlas. Virgile, tady Harry.

Teď s tebou, Harry, nemůžu mluvit. Mám tady doktora, který mě prohlíží, a jsem nahý.

Dobrá, Virgile. Přijdu později.

Zítra, Harry, zítra.

Dobrá, Virgile.

Vysvětlil mi, že to byl Harry Ball, kterému je pětaosmdesát, je tak starý, že ho neslyšíš, když mluví přes prádelní šňůru, a který dohání Virgila k šílenství svými problémy s parkováním. Má tohleto veliký auto, hudsona, už se nikdy nedělaj, říkám to správně, nikdy, nebo už? Ty jseš učitel angličtiny. Já nevím. Mám jenom sedm tříd. Utekl jsem sestrám ze sirotčince sv. Josefa, ale stejně jim v závěti odkazuju peníze. To je jedno, zkrátka Harry má tohle nádherný auto a nikam s ním nejezdí. Říká, že s ním jednou pojede na Flo

353$

ridu za sestrou, ale nepojede nikam, protože ten auťák je tak starej, že by nepřejel Brooklynskej most, zkrátka tenhle zatracenej hudson je celej jeho život. Jezdí s ním z jedny strany ulice na druhou, tam a zpátky, tam a zpátky. Občas si přinese hliníkové skládací křesílko, posadí se vedle auta a vy-hlíží, jestli se uvolní místo na zaparkování na zítra. Nebo obchází okolí a hledá místo na parkování, a když nějaké najde, rozruší se natolik, že dostane mrtvici z toho, jak se žene zpátky k autu, aby s ním zajel na nové místo, ale to je mezitím obsazené a to staré taky, a teď objíždí kolem, nemá kde zaparkovat, a proklíná vládu. Byl jsem s ním jednou, a málem přejel rabína a dvě staré ženské, a já povídám: Prokrista, Harry, pusť mě ven, a on nechtěl, ale já vyskočil na první červené a on za mnou řval, že jsem přesně ten týpek, co blikal světlama, aby Japíci našli Pearl Harbor, tak jsem mu řekl, že je blbej až k pláči, když neví, že Pearl Harbor bombardovali za plnýho denního světla, a on tam seděl a hádal se se mnou, když už naskočila zelená, a lidi začali houkat a hulákat, co je nám do Pearl Harboru, strejdo, pohněte s tím svým zatraceným hudsonem. Mohl s autem parkovat v garáži za osmačtyřicet dolarů měsíčně, ale to je víc, než platí nájem za byt, a to bude svátek, až jednou Harry Ball pustí chlup. Já osobně neutrácím, to přiznávám, ale vedle něho by strýček Skrblík vypadal jako marnotratník. Říkám to správně, marnotratník? Utekl jsem ze sirotčince v sedmé třídě.

Poprosil mě, abych s ním zašel do železářství na Court Street, že si chce koupit budík na vajíčka k telefonu, který mu právě připojili.

Budík na vajíčka?

Jo, to jsou takový přesýpací hodiny, ve kterých se písek sype tři minuty a přesně tak mám vejce rád, a když telefonuju, poznám, kdy uběhnou tři minuty, protože to je interval, který ti účtujou v telefonní společnosti, zmrdi. Postavím si budík na vajíčka na stůl a budu volat do posledního zrníčka písku.

354$

Na Court Street jsem se ho zeptal, jestli si nechce dát v Blarney Rose pivo a sendvič. V životě v baru nebyl a zděsil se, když viděl, co stojí pivo a whiskey. Devadesát centů za panáka whiskey. Nikdy.

Sel jsem s ním do prodejny alkoholických nápojů, kde si objednal krabice s whiskey a prodavači řekl, že jeho přítel Frank ji má rád, a krabice s vínem, vodkou a bourbonem, protože to pije on. Řekl tomu člověku, že všiváckou daň za nákup platit nebude. Už takhle vám dělám velký účet a ne-hodlám ještě podporovat zatracenou vládu. To ne, milej pane. To si zaplaťte sám.

Muž souhlasil a řekl, že doručí pětadvacet krabic.

Příštího dne mi Virgil volal. Hlas měl slabý, ale slyšel jsem ho: Budík na vajíčka se mi už sype, takže musím mluvit rychle. Mohl bys ke mně zajít? Potřebuju s něčím pomoct. Dveře jsou otevřené.

Seděl v křesle, na sobě župan. V noci jsem oka nezamhouřil. Nemohl jsem se dostat do postele.

Nemohl se dostat do postele, protože člověk z obchodu mu naskládal pětadvacet krabic kolem postele tak vysoko, že přes ně Virgil nemohl přelézt. Vysvětlil mi, že si musel líznout trochu irské whiskey a vína a to že mu moc nepomohlo, když chtěl přelézt. Řekl, že potřebuje polévku, něco do žaludku, aby mu nebylo špatně. Když jsem otevřel polévkovou konzervu a nalil ji do hrnce se stejným množstvím vody, zeptal se mě, jestli jsem si přečetl návod na konzervě.

Ne.

Tak jak potom víš, co máš dělat?

To je selský rozum, Virgile.

Selský rozum, na to seru.

Měl mrzoutskou kocovinu. Poslouchej mě, Franku McCourte. Víš, proč v životě nebudeš úspěšný?

Proč?

Nikdy si nepřečteš návod na obalu. Proto já mám v bance peníze a ty nemáš ani nočník, do kterýho by ses vychcal. Já jsem vždycky četl návody na obalu.

355$

Ozvalo se další klepání na dveře. Co je? Co je? zeptal se Virgil.

Voigele, to jsem já. Pete.

Jaký Pete? Jaký Pete? Skrz dveře nevidím.

Pete Buglioso. Něco pro tebe mám, Voigele.

Nemluv na mě brooklynsky, Pete. Jmenuju se Virgil, ne Voigel. To byl básník, Pete. To bys měl vědět, jseš Ital.

O tom nic nevím, Voigele. Něco jsem ti přinesl, Voigele.

Já nic nechci, Pete. Přijď znovu příští rok.

Ale, Voigele, bude se ti to líbit. Bude tě to stát jen pár dolíků.

Co je to?

Nemůžu ti to říkat přes dveře, Voigele.

Virgil se zvedl z křesla a klopýtal k budíku na vejce na stole. Tak dobře, Pete, dobře. Můžeš dovnitř na tři minuty. Spustil jsem budík na vajíčka.

Říká mi, ať otevřu dveře, a Peteovi povídá, že budík na vajíčka běží, a přestože už nějaká zrníčka písku propadla, Pete má ještě tři minuty, tak už mluv, Pete, mluv, a zkrať to.

Dobrá, Voigele, dobrá, ale jak můžu mluvit, když mluvíš ty? Mluvíš víc než kdokoli jiný.

Běží ti čas, Pete. Zdržuješ se. Podívej se na budík na vajíčka. Podívej na ten písek. Písek času, Pete, písek času.

Co budeš dělat se všema těma krabicema, Voigele? Vyloupil jsi náklaďák, či co?

Budík běží, Pete, budík běží.

Dobrá, Voigele, mám tady, přestal bys konečně koukat na ten budík na vajíčka, Voigele, a poslouchal mě. Mám tady prázdný předpisy od doktora z ordinace v Clinton Street.

Předpisy oď doktora. Ty už zase vykrádáš doktory, Pete.

Neukrad jsem je. Znám se s lékárnicí. Má mě ráda.

To musí být hluchoněmá a slepá. Žádný recepty nepotřebuju.

Ale no tak, Voigele. To nemůžeš nikdy vědět. Můžeš onemocnět, nebo mít ošklivou kocovinu, a něco se ti může hodit.

356$

Blbost, Pete. Tvůj čas vypršel. Mám tady jednání.

Ale Voigele.

Ven, Pete, ven. Jak jednou budík na vajíčka běží, už ho nemůžu zastavit, a žádný recepty nechci.

Vystrčil Peteho za dveře a křičel za ním: Mohl bys mě dostat do vězení, a sám tam skončíš, když budeš prodávat kradený recepty na léky.

Sesunul se zpátky do křesla a řekl, že zkusí tu polívku, i když jsem ji neudělal podle návodu na obalu. Že ji potřebuje, aby si spravil žaludek, ale jestli mu nebude chutnat, dá si trochu vína, a to mu poslouží stejně. Ochutnal polévku a řekl, že jo, že je dobrá a že si ji dá a víno taky. Když jsem vytáhl zátku, utrhnul se na mě, že nesmím nalévat víno hned, že ho musím nechat nadechnout, copak to nevím, a jestliže to nevím, jak můžu učit ve škole. Napil se vína a vzpomněl si, že musí zatelefonovat do klimatizačního podniku a říct jim, jaké má trápení s holuby. Řekl jsem mu, ať zůstane sedět v křesle a podal jsem mu telefon a číslo do podniku, ale on chtěl ještě budík na vajíčka, aby jim mohl říct, že mají tři minuty na to, aby mu poskytli potřebnou informaci.

Haló, slyšíte mě? Běží mi tady budík na vajíčka a máte tři minuty na to, abyste mi řekli, jak mám zabránit těm zatraceným holubům, promiňte, slečno, že to tak musím říct, jak zabránit těmhletěm holubům, aby se mi tu nemuchlovali na krytu klimatizace. Můžu se zbláznit z toho, jak se mi tady celý den cukrujou a serou po celým okně. Že mi to teď nemůžete říct? Že si to musíte zjistit? Co si na tom chcete zjišťovat? Holubi se mi tu pářej na klimatizaci, a vy si to musíte zjistit. Promiňte, budík na vajíčka doběhl, a to jsou tři minuty. Sbohem.

Podal mi telefon zpátky. A ještě ti něco povím, řekl. Za to může ten zatracenej Harry Ball, za všechny ty holuby, co mi serou na klimatizaci. Sedí si na svý pitomý hliníkový skládací židli, když vyhlíží místečko na parkování, a krmí tyhle holuby, co lítaj kolem Borough Hall. Jednou jsem mu řekl, ať

357$

toho nechá, že jsou to jenom krysy s křídlama, a on se tak naštval, že se mnou celé týdny nemluvil, což mi vyhovovalo. Tyhle starý páprdové krměj holuby, protože nikdy nemají manželku, už nemají manželku? Já nevím. Utekl jsem ze sirotčince, ale holuby nekrmím.

Jednou v noci u nás zaklepal na dveře, a když jsem mu otevřel, stál tam v roztrhaném županu, v ruce držel štos papírů a byl opilý. Byla to jeho poslední vůle, a chtěl mi z ní kousek přečíst. Ne, kafe si nedá. Sice ho to zabije, ale dá si pivo.

Takže, tys mi pomáhal a Alberta mě zvala na večeři, a žádnej jinej si jinak starýho chlapa na večeři nepozve, takže ti odkazuju čtyři tisíce dolarů a Albertě taky čtyři tisíce dolarů, a zanechávám ti svýho Tomáše Akvinskýho a svoje kravaty. Tady je to napsaný v poslední vůli: Odkazuji Frankovi McCourtovi sbírku kravat, které obdivuje a které jsou všelijaké, jenom ne smutné.

Když jsme se odstěhovali do Warren Street, ztratili jsme s Virgilem na čas spojení, ačkoli jsem chtěl, aby šel Maggie za kmotra. Místo toho volal notář a oznámil nám, že Virgil Frank zemřel a že jsme zmiňováni v závěti. Ovšem rozmyslel si to se Summou Theologicou, řekl notář, a s kravatami, takže dostanete jenom peníze. Berete to?

Jasně že bereme, ale proč si to rozmyslel?

Dozvěděl se, že jste jel na návštěvu do Irska, a to ho namíchlo, protože jste přispěl k odlivu zlata.

Co tím myslíte?

Podle závěti pana Franka prohlásil prezident Johnson před několika lety, že Američané cestující do zahraničí odčerpávají ze země zlato a oslabují ekonomiku, a to je důvod, proč nedostanete kravaty, které jsou všelijaké, jenom ne smutné, ani tři díly Tomáše Akvinského. V pořádku?

Ale jistě.

Teď když jsme měli na část zálohy, začali jsme pátrat v sousedství po nějakém domě. Naše domácí Hortensia

358$

Odonesová se o tom dozvěděla a jednoho dne vyšplhala po venkovních požárních schodech za domem, a já najednou zíral na její hlavu s velikou kudrnatou parukou v kuchyňském okně.

Frankie, Frankie, otevři okno. Venku je zima. Pusť mě dovnitř.

Podával jsem jí ruku, abych jí pomohl, ale ona ječela: Pozor na vlasy, pozor na vlasy, a já jí musel snést z okna dolů, protože ona si oběma rukama držela paruku.

Hů, řekla, hů. Máš nějaký rum, Frankie?

Ne, Hortensie, jenom víno nebo irskou whiskey.

Dej mi whiskey, Frankie. Mám zmrzlý zadek.

Tady máš, Hortensie. Pověz mi, proč nechodíš po schodech?

Protože na chodbě je tma, proto, a já si nemůžu dovolit nechávat věčně svítit, kdežto na požárním schodišti je vidět ve dne i v noci.

Aha.

A co to slyším? Že prý s Albertou sháníte dům? Proč si nekoupíte tenhleten?

Za kolik?

Za padesát tisíc.

Padesát tisíc?

Správně. Je to moc?

O né. To bereme.

Toho dne, kdy jsme podepsali smlouvu, jsme s ní pili rum a ona nám vyprávěla, jak je smutná, že musí dům opustit po všech těch letech, co tu byla, ne s manželem, Odonesem, ale se svým přítelem Louisem Weberem, jenž byl proslulý tím, že ve čtvrti provozoval lotynku, a i když byl Portorikánec, nebál se nikoho, ani Cosa Nostry ne, která mu chtěla kšeft sebrat, ale Louis nakráčel rovnou k Donovi do jeho baráku v Carroll Gardens a řekl: Co to má kurva znamenat? promiň, jak mluvím, a Don ocenil, že má Louis takovou kuráž, a řekl svým gorilám, ať si dají pohov, ať nechají Louise na pokoji, a ty dobře víš, Franku, že s Italama si žádnej v Carrol

359$

Gardens nechce začínat. Žádný barevný, ani Porťáky tam neuvidíš, kdepak, panáčku, a když, tak jenom proběhnou.

Mafie sice Louisovi ustoupila, ale Hortensie řekla, že se jim nedalo věřit, a pokaždé, když jela s Louisem autem, měli mezi sebou ležet dvě pistole, jeho a její, a on jí řekl, že kdyby na něj někdo vyrukoval a vyřadil ho z provozu, že má vzít volant a strhnout ho na chodník, aby vrazili do chodce a ne do auta na ulici, a pojišťovna to zamázne, a kdyby ne, kdyby chtěli Hortensii dělat nějaké potíže, tak že jí nechal seznam telefonních čísel na pár frajerů, Porťáků, blbá mafie není ve městě jediná ve hře, a tihle frajeři že si vezmou na starost pojišťovny, ty hamižný svině, promiň že to tak musím říct, Alberto, zbyl ještě nějakej rum, Franku?

Chudák Louis, pokračovala, začala ho otravovat Kefauerova komise, ale umřel v posteli a já už si nikdy nevyjela, ale nechal mi dole pistoli, chceš vidět mou pistoli, Frankie, ne? No, mám ji, a každý, kdo přijde ke mně do bytu bez pozvání, to schytá, Frankie, rovnou mezi oči, prásk, bum, a bude po něm.

Sousedé se uculovali a kývali hlavou, a říkali nám, že jsme koupili zlatý důl, že všichni vědí, že Louis zakopal v našem novém domě, kde Hortensia nadále žila, peníze ve sklepě, nebo je máme nad hlavou ve falešném stropě v obýváku. Stačí strhnout strop a budeme stát do podpaží ve stodolarovkách.

Když se Hortensia odstěhovala, kopali jsme ve sklepě novou odpadní linku. Žádné peníze jsme nenašli. Strhli jsme falešné stropy, objevily se cihly a trámy. Proklepávali jsme stěny a někdo navrhl, abychom se poradili s proutkařem.

Našli jsme starou panenku s chomáčky vlasů, bez očí, bez rukou a s jednou nohou. Nechali jsme si ji pro naši dvouletou Maggie, která jí říkala Bestie, a milovala ji víc než všechny ostatní panenky.

Hortensia se odstěhovala do malého bytu v úrovni chodníku v Court Street a tam žila, dokud neumřela, nebo se neodstěhovala zpátky do Portorika. Často jsem litoval, že jsem

360$

s ní u láhve rumu nestrávil víc času, nebo že jsem ji nepředstavil Virgilu Frankovi a nedali jsme si rum a irskou whiskey, a mohli jsme si povídat o Louisovi Weberovi a o odlivu zlata a o tom, jak ušetřit na telefonních účtech pomocí budíku na vajíčka.

(51)

Je rok 1969 a já učím jako záskok místo Joea Currana, který je několik neděl nepřítomen kvůli pití. Jeho studenti se mě ptají, jestli umím řecky, a zdá se, že jsou zklamáni, že neumím. To pan Curran sedával za katedrou a četl nebo recitoval nazpaměť odstavce z Odyssey, jó, řecký, každý den připomínal studentům, že vystudoval Bostonskou latinskou školu a Boston College, a říkal jim, že ten, kdo neumí řecky nebo latinsky, se nemůže považovat za vzdělance a nemůže si dělat nárok, aby byl považován za džentlmena. Ano, ano, prosím, říká pan Curran, tohle je sice Stuyvesantova střední škola, a možná že jste nejchytřejší děti odsud až k úpatí Skalistých hor, hlavy máte nacpané vědami a matematikou, ale to, co v tomhle životě opravdu potřebujete, to je váš Homér, váš Sofokles, váš Platón, váš Aristoteles, váš Aristofanes pro světlé okamžiky, váš Vergilius pro temné pustiny, váš Horácius, abyste unikli nízkosti, a váš Juvenalius, když vás celý svět sere. Velkolepost, chlapci, velkolepost, to bylo Řecko, a sláva, to byl Řím.

To, co na něm studenti milovali, nebyli Řekové ani Římané, nýbrž těch čtyřicet minut, po které Joe drmolil nebo deklamoval, a oni mohli snít s otevřenýma očima, dopisovat úkoly do jiných předmětů, čmárat, okusovat sendviče z domova, vyřezávat své iniciálky do lavic, ve kterých možná seděl James Cagney, Theleonius Monk, či nějaký nositel Nobelovy ceny. Nebo mohli snít o těch prvních devíti přijatých dívkách v historii školy. O devíti pannách vestálkách, jak jim říkal Joe Curran, a rodiče si stěžovali, že sugestivita jeho výraziva je nepřípadná.

361$

Ale, nepřípadná ani hovno, říkal Joe. Copak to nemůžou říct jednoduše anglicky? Proč nemůžou říct prostě špatná?

Jeho studenti říkali: To je žrádlo, vidět devět holek na chodbě, devět holek a skoro tři tisíce kluků, a z toho padesát procent ty holky ani nechtělo, prokristapána, co je s nima? Ti jsou snad od pasu dolů mrtví.

Pak začnete přemýšlet o samotném panu Curranovi, jak přejde do angličtiny, když vypravuje Iliadu a o přátelství Achilla a Patrokla, těchle dvou starých Řeků se nemohl nasytit, a jak se Achilles rozzuřil, když Hektor Patrokla zabil, a jak ho zabil a jeho tělo vláčel za vozem, aby ukázal, jak veliká je jeho láska k mrtvému příteli, láska, jež netroufá si vyslovit své jméno.

Ale chlapci, ach, chlapci, je snad v celičké literatuře chvíle dojemnější než ona, kdy Hektor sejme svou helmu, aby rozptýlil obavy svého dítěte? Ach, kéž by tak všichni naši otcové snímali své helmy. A jak tak Joe chrchlal do svého šedého kapesníku a používal výrazy jako sere celý svět, bylo jasné, že si o polední přestávce zajde na panáka do Gas House Baru za rohem. Bývaly dny, kdy se vracel z barové stoličky tak rozrušen myšlenkami, které ho na ní napadly, že se mu chtělo děkovat Bohu, že ho přivedl k učení, zapomínal na chvilku na Řeky a zpíval díkůvzdání velikého Alexandera Popa z jeho ,Ódy na samotu’.

Šíastný je muž, jenž usíná v péči nad rodnými korci, spokojen dýchá vlahý vzduch na svojem vlastním dvorci.

A pamatujte si, chlapci a děvčata, máme tady nějaké děvče? ať zvedne ruku, jestli tady nějaké je, žádná děvčata? pamatujte si chlapci, že Pope byl dlužníkem Horácia a Horácius byl dlužníkem Homéra a Homér byl dlužníkem Bůh ví koho. Slíbíte mi na hlavu své matky, že si to budete pamatovat? Budete-li si pamatovat, že Pope je Horáciovým dluž

362$

níkem, pochopíte, že nikdo nenasadí květy jen tak z otcovy hlavy. Budete si to pamatovat?

Budeme, pane Currane.

Co mám jeho studentům vykládat, když si stěžují, že musejí číst Odysseu a tohle všechno? Koho zajímá, co se dělo ve starém Řecku a Tróji, kde muži umírali nalevo napravo kvůli nějaké blbé Heleně? Koho to zajímá? Chlapci ve třídě říkají, že je by ani nenapadlo bojovat na život a na smrt kvůli nějaké holce, která je nechce. Jó, dokážou pochopit Romea a Julii, protože je spousta rodin, kde se můžou podělat, když chodíte s někým, kdo je jiného vyznání, a dovedou pochopit West Side Story a válku uličních gangů, ale v životě neuvěří tomu, že dospělý chlap odejde z domu, jako Odysseus odešel od Penelopy a Telemacha, a jde do války kvůli té blbé huse, která neměla dost rozumu, aby šla do sebe. Musejí uznat, že Odysseus byl frajer, jak se snažil vyhnout odvodu, dělal ze sebe blázna a tak, a líbí se jim, jak ho Achilles obalamutil, přestože Achilles není ani zdaleka tak chytrý jako Odysseus, ale stejně tak nemůžou uvěřit, že by byl dvacet let pryč, bojoval a toulal se, a čekal přitom, že Penelopa bude sedět na zadku, točit kolovratem a příst a říkat nápadníkům, ať vypadnou. Dívky ve třídě říkají, že tomu věří, že tomu klidně věří, že ženy dokážou být celý život věrné, protože takové ženy zkrátka jsou, a jedna dívka vypravuje ostatním, co četla v jedné básni od Byrona, že láska muže je od zbytku jeho života oddělená, zatímco pro ženu láska znamená celou její existenci. Na tohle chlapci posměšně bučí, ale děvčata tleskají a říkají jim, co se píše ve všech kni-hách o psychologii, že chlapci v jejich věku jsou v duševním vývoji tři roky pozadu za děvčaty, ačkoli v téhle třídě jsou i tací, kteří jsou za nimi šest let, a měli by tudíž držet hubu. Chlapci chtějí být sarkastičtí, zvedají obočí a říkají jeden druhému: O la lá, čuchni si ke mně, jestli jsem vyspělý, ale dívky se podívají jedna na druhou, pokrčí rameny, pohodí hlavou a zeptají se mě povzneseným tónem, jestli bychom se laskavě nemohli vrátit k výuce.

363$

K výuce? O čem to mluví? K jaké výuce? Vzpomínám si jenom na obvyklé středoškolské kňourání, proč musíme číst tohle a támhleto, a roste ve mně hněv a nevyřčená odpověď, že to zkrátka budou číst, protože je to v osnovách a protože jsem vám to nařídil jakožto učitel, a když nepřestanete kňourat a stěžovat si, dostanete z angličtiny na vysvědčení tolik bodů, že nula bude proti tomu dar z nebes, protože jak tady stojím, poslouchám vás a pozoruji, privilegované, vyvolené, rozmazlené fracky, kteří nemají nic jiného na práci, než chodit do školy, poflakovat se, trošku se učit, jít na vysokou, naskočit na kolotoč velkých peněz, ztloustnout po čtyřicítce a pořád kňourat, pořád si stěžovat, uvědomuji si, že na světě jsou miliony lidí, kteří by si nechali useknout prsty na rukou i na nohou, aby mohli sedět na vašem místě, pěkně oblečení, dobře najedení, s celým světem na háku.

To bych jim nejraději řekl, ale neřeknu, protože bych mohl být obviněn, že vedu nevhodné řeči, a dostal bych záchvat jako Joe Curran. Ne, takhle mluvit nemohu, protože tady na to musím jinak než na McKeeho střední odborné a technické škole, odsud tak vzdálené.

Na jaře roku 1972 mi předseda odboru anglického jazyka Roger Goodman nabídne na Stuyvesantově střední škole stálé místo. Budu mít pět hodin denně, plus službu v jídelně, kde mám dohlížet na pořádek a dávat pozor, aby studenti nepohazovali obaly od zmrzliny nebo kousky párků po zemi, ačkoli tady mají chlapci dovoleno sedět s děvčaty u stolu a vzájemné tokání bere chuť k jídlu.

Budu třídním učitelem prvních devíti dívek ve škole, které jsou v posledním ročníku před maturitou. Dívky jsou milé. Nosí mi kávu, obložené housky a noviny. Říkají, že bych měl něco dělat se svými vlasy, nechat si narůst kotlety, píše se rok 1972 a měl bych jít s dobou, trochu se vyfešákovat a obléknout. Říkají, že se oblékám jako dědek, a i když mám pár šedivých vlasů, nemusím ještě vypadat tak staře. Že vypadám přetažený, a jedna mi masíruje krk a ramena.

364$

Uvolněte se, říká, uvolněte se, my vám neublížíme, a všechny se smějí, jako se smějí ženy, které mají společné tajemství, a vy si myslíte, že to je něco o vás.

Budu učit pět hodin denně pět dní v týdnu, přičemž se musím naučit zpaměti jména sto sedmdesáti pěti studentů a ještě celou vlastní třídu v příštím roce, to je dalších pětatřicet, a obzvlášť dobrý pozor si musím dávat na čínské a korejské studenty s jejich sarkastickými poznámkami: To ne-vadí, když si nás nepamatujete, pane McCourte, vypadáme přece všichni stejně. Nebo se rozesmějou: Jo, a vy běloši vypadáte taky všichni stejně.

Tohle všechno už vím ze svých suplentských časů, ale nyní sleduji svoje studenty, svoje vlastní, jak se řítí do třídy tohoto prvního únorového dne roku 1972, o svátku svaté Brigid, a modlím se k tobě, svatá Brigid, protože tohle jsou děti, které budu mít pět měsíců pět dní v týdnu a nevím, jestli na to stačím. Časy se mění a na těchto dětech ze Stuyvesantu je vidět, že jsou o celé světy a celé roky jinde než ty, které jsem měl poprvé v McKeeho škole. Od té doby jsme zažili války a vraždy, dva Kennedye, Martina Luthera, Medgera Everse. Chlapci v McKeeho škole byli nakrátko ostříhaní nebo na ježka, vzadu ulízaní na kachní prdel. Dívky nosily blůzy a sukně a na hlavě měly trvalou tuhou jako přilba. Chlapci na Stuyvesantu měli vlasy tak dlouhé, že se jim lidé na ulici posmívali: Člověk je stěží rozezná od holky, haha. Na sobě měli batikované košile, džínsy a sandály, aby nikdo nepoznal, že pocházejí z dobře situovaných rodin z celého New Yorku. Stuyvesantské dívky si nechávaly vlasy rozpuštěné, nenosily podprsenku, a jejich spolužáci se mohli touhou zbláznit, a džínsy měly ustřižené u kolen, protože to vypadalo frajersky chudě, aby bylo jasné, že mají celé zasrané střední třídy po krk.

Jistě, jsou daleko sebevědomější než děti na McKeeho škole, protože to dokázali. Za osm měsíců budou na vysokých školách a univerzitách po celé zemi, na Yaleu, Stanfordu, MIT, Wilhamsu, Harvardu, páni a paní světa, a tady v mé tří

365$

dě sedí, kde se jim zamane, brebentí, ignorují mě, obracejí se ke mně zády, zase jeden kantor, co nám chce zkomplikovat cestu k maturitě a do reálného světa. Někteří udiveně zírají, jako kdyby se ptali: Co je to za chlapa? Sedí nahrbení, zvadlí, a civí mi přes hlavu z okna. Ted musím zaujmout jejich pozornost, a proto říkám: Promiňte, můžete mi věnovat pozornost? Hrstka jich přestane mluvit a podívají se na mě. Ostatní se tváří dotčeně, že jsem je vyrušil, a znovu se točí zády.

Moje tři poslední ročníky naříkají, jak těžká je učebnice Antologie anglické literatury, se kterou se musejí každý den tahat. V nižších ročnících si stěžují, kolik váží Antologie americké litaratury. Učebnice jsou přepychové, bohatě ilustrované, určené k tomu, aby povzbudily, motivovaly, vy-světlovaly, bavily, a jsou drahé. Vysvětluji svým studentům, že nošením učebnic jim zesílí plíce a že doufám, že jim jejich obsah prosákne do hlavy.

Nevěřícně na mě zírají. Kdo je tenhle chlap?

Moje učební příručky jsou tak podrobné a obsáhlé, že sám vůbec nemusím myslet. Je v nich spousta kvízů, testů a zkušebních otázek, jež mají studenty udržovat ve stavu permanentní nervozity a napětí. Jsou v nich stovky otázek s možnostmi několika odpovědí, otázky poctivé i chytáky, zaškrtněte správné políčko, porovnejte sloupec A se sloupcem B, kategorické otázky přikazující studentům, aby vysvětlili, proč byl Hamlet zlý na matku, co mínil Keats schopností negace, na co chtěl upozornit Melville v kapitole o bělosti velryby.

Hodlám s vámi, chlapci a děvčata, projít kapitolu po kapitole od Hawthomea k Hemingwayovi, od Boewulfa k Virginii Woolfové. Dnes večer si přečtete zatržené stránky. Zítra o nich budeme diskutovat. Možná si napíšeme prověrku. Pak třeba zase ne. Ale nespoléhejte na to. Jistě to ví jenom učitel. V úterý si napíšeme test. Třetí úterý ode dneška bude zkoušení, velké zkoušení, a ano, body se budou započítávat. Celé vaše hodnocení na vysvědčení závisí na tomhle zkoušení. Že píšete také test z fyziky a z matematiky? To je mi líto. Tohle je angličtina, královna školních osnov.

366$

A vy to nevíte, chlapci a děvčata, ale já jsem vyzbrojen učebními příručkami k americké a anglické literatuře. Mám je tady schované v tašce, všechny otázky, které vás přinutí drbat si hlavičku, okusovat tužky, děsit se vysvědčení, a předpokládám, že mě budete nenávidět, protože já jsem ten, kdo může zmařit vaše ambice dostat se na Ivy League. Já jsem ten, který obcházel ustrašeně v hale hotelu Biltmore a uklízel po vašich otcích a matkách.

Tohle je Stuyvesant, a není to snad nejlepší střední škola ve městě, či dokonce v zemi, jak mnozí říkají? Sami jste si ji vybrali. Mohli jste jít na střední školu v místě bydliště, kde byste byli králové a královny, numero uno, nejlepší ve třídě. Tady jste jenom jedni z mnoha, honíte se za dobrými známkami, abyste získali drahocenný bodový průměr, který vám umožní dostat se na Ivy League. To je váš velebůh, nemám pravdu, bodový průměr? Dole ve sklepě Stuyvesantu by měli zbudovat svatyni s oltářem. Na ten oltář by měli instalovat veliký blikající neón s devítkou, blik blik blik, což je první číslice dvojčíslí ohodnocení, po kterém tak zoufale toužíte při každém testu, a tam byste se měli modlit a konat bohoslužby. Ach, Bože, sešli mi samé jedničky a devadesátky.

Pane McCourte, jak to, že jste mi dal na vysvědčení jenom devadesát tři bodů?

Byl jsem velkorysý.

Ale já jsem všechny práce udělal, odevzdal jsem vám kompozice, které jste po nás chtěl.

Dvě práce jsi odevzdal pozdě. To jsou dva body dolů za každou.

Ale, pane McCourte, proč dva body?

Tak to zkrátka je. To je tvoje hodnocení.

Ách, pane McCourte, jak to, že jste tak ošklivý?

Nic jiného mi nezbývá.

Řídil jsem se příručkami pro učitele. Pálil jsem na své třídy prefabrikované otázky. Zasáhl jsem je překvapivými prověrkami a testy a dorazil velice těžkým zkoušením podle

367$

otázek namíchaných vysokoškolskými učiteli, kteří sestavují středoškolské učebnice.

Studenti se bránili a podváděli a nenáviděli mě, a já nenáviděl je za to, že mě nenávidějí. Prokoukl jsem jejich podvodnické hrátky. Ach, tyhle nenápadné pohledy do sousedovy písemky. Ach, tohle diskrétní pokašlávání morseovkou na kamarádku a její sladký úsměv, když zachytí tu správnou z možných odpovědí. Když sedí za vámi, roztáhnete prsty za hlavou, třikrát roztažená pětice prstů znamená patnáctou otázku, ukazováček, jímž se drbete na pravém spánku, znamená odpověď A, a další prsty představují další odpovědi. Třída žije pokašláváním a tělesnými náznaky, a když podvodníky přistihnu, syčím jim do ucha, ať toho koukají nechat, nebo jim písemku vyhodím do koše a zničím jim život. Jsem pánem ve třídě, jsem ten, který nikdy neopisoval, ó ne, ani kdyby odpovědi svítily zelenými písmeny na ozářené straně měsíce v úplňku.

Den co den učím a číhám za katedrou se staženým žaludkem, hraju učitelské hry s křídou, gumou, s červeným perem, s příručkami pro učitele, nasazuji artilerii písemných prověrek, testů, zkoušení, pozvu si otce, pozvu si matku, nahlásím tě guvernérovi, postarám se ti o takový průměr na vysvědčení, chlapče, že budeš rád, když se dostaneš na nějakou komunální vejšku v Mississippi, nasazuji zbraně hrozeb a kontroly.

Maturant Jonathan tluče čelem do lavice a naříká: Proč? Proč? Proč se musíme mučit těmahle blbostma? Sedíme v lavicích už od mateřské školky, třináct let, a proč musíme vědět, jakou barvu měly boty paní Dallowayové na jejím blbém večírku, a co máme vysvětlovat o Shakespearově marném vzývání hluchých nebes a co to vlastně je, do pytle, marné vzývání a kdy vůbec nebesa ohluchla?

Ve třídě se zvedá vzpoura a já jsem ochromen. Přizvukují Jonathanovi: Jasně, má pravdu, a Jonathan přestane tlouct hlavou do lavice a ptá se: Pane McCourte, učili jste se tohle na střední škole? A souhlasný chór ve třídě mu znovu dává

368$

za pravdu a já nevím, co mám říct. Mám jim říct po pravdě, že jsem v životě na střední školu nevkročil, dokud jsem na ní nezačal učit, nebo je mám krmit lží o přísné školní výuce na gymnáziu Křesťanských bratrů v Limericku?

Jsem spasen, nebo zatracen, když jeden student volá: Pane McCourte, moje setřenice chodila na McKeeho školu na Staten Islandu a povídala, že jste jim říkal, že jste nikdy na střední školu nechodil, a všichni říkali, že jste byl bezvadný učitel, protože jste jim vyprávěl příběhy a povídal si s nimi a nikdy jste je s těmihle testy neotravoval.

Úsměvy ve třídě. Odmaskovaný učitel. Kantor, který v životě nechodil na střední školu, a podívejte, co nám dělá, chce nás svými prověrkami a testy přivést k šílenství. Jsem navěky ocejchován, učitel, který nechodil na střední školu.

Tak, pane McCourte, já myslel, že musíte mít licenci, abyste mohl učit ve městě.

Tu mám.

Nemusíte snad mít vysokoškolský diplom?

Musím.

Nemusíte mít maturitu střední školy?

Myslíš maturitu ze střední školy, ze střední školy, ze ze ze.

No jo, dobrý. Neměl byste mít maturitu ze střední školy, abyste mohl jít na vysokou?

Nejspíš měl.

Prokurátorský adept opéká učitele na rožni, vítězství je jeho, a novina se rozletí po mých ostatních třídách. Jé, pane McCourte, vy nemáte střední školu a učíte na Stuyvesantu? Tomu říkám frajer.

A do koše na odpadky letí moje učitelské příručky, písemné prověrky, testy, zkušební otázky, má maska učitele, který všechno ví.

Jsem nahý, můžu začínat znova, jenomže nevím pořádně odkud.

V šedesátých letech a počátkem sedmdesátých nosili studenti odznaky placky a čelenky žádající rovná práva pro

369$

ženy, pro černé, pro původní obyvatele Ameriky a všechny utiskované menšiny, konec války ve Vietnamu, záchranu dešťových pralesů a planety vůbec. Černochům i kudrnatým bělochům vyrostly na hlavě afro účesy, oblečením doby se staly barevné africké košile s krátkými rukávy a batikovaná trička. Vysokoškolští studenti bojkotovali přednášky, všude se bouřili, vyhýbali se odvodu a utíkali do Kanady nebo Skandinávie. Středoškoláci přicházeli do školy plní válečných obrazů z televiznách zpráv, mužů roztrhaných na kousky v rýžových políčkách, kroužících helikoptér, vojáků Vietkongu vykouřených z jejich tunelů s rukama nad hlavou, vystrašených a zároveň šťastných, že do nich nebyli zahnáni zpět střelbou, obrazů hněvu doma, pochodů, demonstrací, my do války nepůjdeme, okupačních stávek, protiválečných shromáždění, studentů padlých v palbě Národní gardy, černochů stočených do klubíčka, na které útočí policejní psi, hoř, děťátko hoř, černá je krásná, nevěř nikomu přes třicet, Já chovám sen, a na jeho konci prezident není darebák.

Na ulicích a v metru jsem potkával bývalé studenty z McKeeho střední školy, kteří mi vyprávěli o chlapcích, kteří odešli do Vietnamu, hrdinové, když odcházeli, a domů se vrátili zašití v pytli. Zavolal mi Bob Bogard, aby mě pozval na pohřeb chlapce, kterého jsme oba učili, ale nešel jsem, protože jsem věděl, že na Staten Islandu budou na jeho oběť hrdí. Chlapci ze Staten Islandu naplnili víc pytlů s mrtvolami, než si jejich vrstevníci ze Stuyvesantu dokázali představit. Mechanici a instalatéři museli bojovat, zatímco vysokoškoláci zvedali rozhořčeně pěsti, souložili na polích Woodstocku a dělali okupační stávky.

Já jsem v hodinách žádné odznaky nenosil, nebyl jsem na žádné straně. Stačil mi všechen ten pokřik kolem nás a osobně jsem měl co dělat, abych nalezl cestu minovým polem pěti vyučovacích hodin.

Pane McCourte, proč se naše třída nemůže zapojit?

Zapojit do čeho. No, vždyť víte, podívejte se, jak svět vypadá. Podívejte se, co se děje.

370$

Na světě se pořád něco děje a to bychom taky mohli sedět v téhle třídě čtyři roky, kvokat rozčilením nad titulky v novinách a úplně se zbláznit.

Copak vás, pane McCourte, nezajímají malé vietnamské děti spálené napalmem?

Zajímají, a zajímají mě i děti v Koreji a v Číně, v Osvětimi a v Arménii, a batolata v Irsku, která napichovali Cromwellovi vojáci na kopí. Vypravoval jsem jim, co jsem se dozvěděl při svém částečném úvazku na New York Technical College v Brooklynu ve své třídě se třiadvaceti ženami, většinou z Ostrovů, a pěti muži. Jednomu bylo pětapadesát a chtěl si udělat vysokoškolský diplom, aby se mohl vrátit do Portorika a zbytek života pomáhat dětem. Byl tam mladý Řek, který studoval angličtinu, aby si pak mohl udělat doktorát z literatury renesanční Anglie. Ve třídě byli tři mladí Afro-Američani, a když si jeden z nich, Ray, stěžoval, že ho na nástupišti v metru šikanovali policisté, protože je černý, ženy z Ostrovů pro to neměly nejmenší pochopení. Řekly mu, že kdyby seděl doma a učil se, nedostal by se do maléru, a že žádné jejich dítě by si netrouflo přijít domů s takovým vyprávěním. To by mu utrhly hlavu. Ray mlčel. Ženským z Ostrovů se neodmlouvá.

Denisa, které už teď bude ke třiceti, chodila často pozdě a já jí hrozil, že propadne, dokud nepřinesla autobiografickou esej, kterou jsem chtěl, aby přečetla ve třídě.

Ne, ne, to nemůže. Měla by ostudu, kdyby se ostatní dozvěděli, že má dvě děti, jejichž otec od ní utekl, vrátil se na Montserrat a nikdy jí neposlal ani halíř. Ne, nebude jí vadit, když esej přečtu sám, pokud neřeknu, kdo ji napsal.

Popsala jeden den ve svém životě. Vstává brzo, aby si zacvičila s Jane Fondovou na videu, a děkuje přitom Ježíši Kristu za dar nového dne. Osprchuje se, vzbudí děti, jedno osmileté, druhé šestileté, odvede je do školy a potom spěchá do našeho kursu. Odpoledne jde rovnou do práce v bance v Brooklynu a odtud ke své matce. Matka mezitím vyzvedne děti ze školy a bez ní si Denisa neví rady, zvláště když na

371$

matku přijde ta hrozná nemoc, ze které se vám ruce kroutí do uzlů a jejíž jméno Denisa neumí hláskovat. Když Denisa přivede děti domů, uloží je do postele a připraví jim oblečení na příští ráno, pomodlí se vedle postele, vzhlédne ke kříži, znovu poděkuje Ježíši Kristu za další nádherný den a snaží se usnout s jeho trpícím obrazem ve snách.

Ženy z Ostrovů prohlásily, že to byl nádherný příběh a rozhlížely se po sobě, která ho napsala, a když Ray řekl, že v Ježíše Krista nevěří, řekly mu, ať je zticha, co on tak může vědět, když se jen poflakuje po nástupištích v metru. Ony pracují, pečují o rodinu, chodí do školy, a tohle je báječná země, kde si můžeš dělat, co chceš, dokonce i když jsi černý jako noc, a když se ti to nelíbí, můžeš se vrátit do Afriky, jestli ji ovšem dokážeš najít, aniž by tě přitom sebrala policie.

Řekl jsem ženám, že jsou hrdinky. Řekl jsem Portorikánci, že je hrdina, a Rayovi jsem řekl, že až vyroste, může z něho být hrdina také. Dívali se na mě zmateně. Nevěřili mi a uměl jsem si představit, co jim asi probíhá hlavou, že dělají jenom to, co mají dělat, vzdělávají se, a proč jim tenhle učitel říká, že jsou hrdinové?

Moji studenti na Stuyvesantu s tímhle nebyli spokojení. Proč jim vyprávím o ženských z Ostrovů, o Portorikánci a o Řecích, když se svět řítí do pekla?

Protože ženy z Ostrovů věří ve vzdělání. Můžete si demonstrovat a hrozit pěstmi, pálit povolávací rozkazy a blokovat dopravu, ale co nakonec budete znát? Pro ty ženy z Ostrovů je jedno zapojení, vzdělání. To je všechno, co vědí. To je všechno, co já vím. To je všechno, co potřebuji vědět.

Přesto mi v hlavě zůstával zmatek a chmury a já si musel ujasnit, co v téhle škole dělám, nebo z ní vypadnout. Jestli tady mám stát před těmi pěti třídami, nemohu připustit, aby dny probíhaly ve všednosti školní gramatiky, hláskování, slovní zásoby, hledání hlubších významů v poezii, v útržcích literatury vyhrabaných z hlavy k účelům testů s možností několika odpovědí, jež povedou k tomu, aby byly uni-372$

verzi ty zásobeny těmi nejlepšími a nejchytřejšími. Musí mě začít bavit samotné učení a jediný způsob, jak toho dosáhnout, je začít znovu, učit to, co mám rád, a vykašlat se na osnovy.

V roce, ve kterém se narodila Maggie, jsem řekl Albertě, co říkávala naše matka, že dítě získává představu o světě, když je mu šest týdnů, a jestli je to pravda, měli bychom ji vzít do Irska, aby prvním obrazem, který si osvojí, byla těžká irská obloha a pomíjivé přeháňky prosvětlené sluncem.

Paddy a Mary Clancyovi nás zvali, abychom bydleli u nich na farmě v Carrick-on-Suir, ale v novinách psali, že Belfast je v plamenech, město nočních můr, a já zatoužil spatřit otce. Cestoval jsem na sever s Paddym Clancym a Kevinem Sullivanem a večer, když jsme přijeli, vydali jsme se do ulic katolického Belfastu. Venku postávaly ženy, které tloukly do chodníku víky od popelnic, aby tak varovaly své muže, že se blíží vojenská hlídka. Dívaly se na nás podezíravě, dokud nepoznaly Paddyho ze slavných bratří Clancyových, a dál už jsme šli v klidu.

Příštího dne zůstali Paddy s Kevinem v hotelu a já jsem šel za strýčkem Gerardem, aby mě vzal k otci do Andersontownu. Když otec otevřel dveře, kývl na pozdrav strýčku Gerardovi a mě přehlédl, jako kdybych tam nebyl. Strýček řekl: To je tvůj syn.

Otec se zeptal: To je malý Malachy?

Ne. Já jsem tvůj syn Frank.

Strýček Gerard řekl: To je smutné, když tě tvůj vlastní otec nepozná.

Můj vlastní otec řekl: Pojďte dál, sedněte si. Dáte si čaj?

Nabídl nám čaj, ale nezdálo se, že by se ho chystal v malé kuchyňce udělat, až přišla z vedlejších dveří nějaká žena a uvařila ho. Strýček Gerard zašeptal: Vidíš ho? Nehne ani prstem. Ani nemusí, když ho ty ženské z Andersontownu tak rozmazlují. Zmlsaly ho polévkou a sladkostmi.

Otec kouřil dýmku, ale čaje se ani nedotkl. Jenom se vyptával na matku a na tři bratry. Ach, tvůj bratr Alphie mě

373$

byl navštívit. Tichý chlapec, ten tvůj bratr Alphie. Ach, ano. Tichý chlapec. A tobě se daří v Americe dobře? Plníš si náboženské povinnosti? No, musíš být hodný na matku a plnit náboženské povinnosti.

Chtělo se mi smát. Ježíši, ten člověk mi snad bude kázat. Chtěl jsem mu říct: Táto, copak si nic nepamatuješ?

Ne, nemělo to smysl. Raději otce nechám jeho běsům, ačkoli na pohled, jak tam klidně seděl s dýmkou a hrnkem čaje, žádní běsové nepřekročili jeho práh. Strýček Gerard řekl, že bychom měli jít dřív, než se v Belfastu setmí, a já nevěděl, jak se mám s otcem rozloučit. Podat mu ruku? Obejmout ho?

Podal jsem mu ruku, protože takhle jsme se loučili vždycky. Jenom jednou, když jsem ležel v nemocnici s tyfem, mě políbil na čelo. Ted uvolnil stisk, znovu mi připomněl, abych byl hodný chlapec, abych poslouchal matku a pamatoval na sílu růžencových modliteb každý den.

Když jsme se vrátili ke strýčkovi, řekl jsem mu, že bych se rád prošel protestantskou čtvrtí Shankill Road. Zavrtěl hlavou. Mlčel. Proč ne? zeptal jsem se.

Protože to poznají.

Co poznají?

Poznají, že jsi katolík.

Jak to poznají?

Ále, ti to poznají.

Jeho žena souhlasila. Oni už vědí jak, řekla.

Chcete říct, že byste poznali protestanta, když půjde po téhle ulici?

Poznali.

Jak?

Strýček se usmál. To jsou léta praxe.

Zatímco jsme pili další hrnek čaje, ozvala se z Leeson Street střelba. Venku vykřikla nějaká žena, a když jsem se šel podívat k oknu, řekl mi strýček Gerard: Nestrkej tu hlavu do okna. Jeden malý pohyb, a vojáci jsou tak nervózní, že to do tebe nasypou.

374$

Žena znovu vykřikla a já jsem musel otevřít dveře.

V náručí měla dítě, druhé se jí drželo za sukni a voják do ní strkal skloněnou puškou, aby se vrátila. Prosila ho, ať jí dovolí přejít Leeson Street k jejím zbylým dětem. Napadlo mě, že jí pomůžu přenést dítě, které jí viselo za sukni, ale když jsem vyšel ven a chtěl je zvednout, žena se prosmekla kolem vojáka a rozeběhla se přes ulici. Voják se obrátil ke mně a přiložil mi hlaveň k čelu. Zalez dovnitř, Paddy, nebo ti ustřelím tu tvou zasranou hlavu.

Strýček a jeho žena Lottie mi řekli, že to ode mne byla hloupost a že tím nikomu nepomůžu. Řekli, že bez ohledu na to, jestli je někdo katolík nebo protestant, některým věcem v Belfastu člověk zvenčí nikdy neporozumí.

Cestou zpátky do hotelu v katolickém taxíku jsem nicméně snil o tom, jak se proháním po Belfastu a v ruce držím plamenomet pomsty. Namířil bych ho na toho hajzla v červeném baretu a nadělal z něj škvarky. Oplatil bych Britům osm století krutovlády. Já bych uměl odvést svůj díl vlasti, kdybych měl padesátku kulomet. Odvedl bych ho, ne že ne, a už jsem se chystal zazpívat si, jak jde Roddy McCorley na smrt na mostě v Toome dnes, jenže jsem si vzpomněl, že to je píseň otcova, a rozhodl jsem se, že si místo toho dám s Paddym a Kevinem pořádnou pintu piva v hotelovém baru, a než půjdu spát, zavolám Albertě, aby přidržela sluchátko Maggie u pusinky, a do snů si odnesu její brumlání.

Přiletěla máma a nějaký čas bydlela u nás v pronajatém bytě v Dublinu. Alberta odešla nakupovat do Grafton Street a máma se se mnou vydala do St. Stephen’s Green s Maggie v kočárku. Sedli jsme si u vody a házeli drobečky kachnám a vrabcům. Máma řekla, že je to hezké, sedět tady na trávě v Dublinu na konci srpna a cítit, jak přichází podzim, s osamělým lístkem, který se před tebou snáší, a se světlem, které se mění na jezeře. Pozorovali jsme děti, jak se honí na trávníku a máma řekla, že by bylo hezké několik let tady zůstat a vidět, jak Maggie vyrůstá s irským přízvukem, ne

375$

že by měla něco proti americkému přízvuku, ale není to hotová nádhera, poslouchat tyhle děti, a ona by se dívala, jak si Maggie hraje přímo na tomhle trávníku.

Když jsem řekl, že by to bylo hezké, projelo mnou zachvění, a máma řekla, že někdo chodí po mém hrobě. Dívali jsme se, jak si děti hrají, pozorovali světlo na vodě a ona řekla: Nechce se ti zpátky, viď?

Kam zpátky?

Do New Yorku.

Jak to víš?

Nemusím zvedat pokličku, abych věděla, co je v hrnci.

Vrátný v hotelu Shelboume řekl, že mu vůbec nebude vadit pohlídat Maggiin kočárek u zábradlí venku, a my se posadili v hale, máma si dala sherry, já pintu piva a Maggie na mámině klíně dostala láhev mléka. Dvě ženy u vedlejšího stolu říkaly, že Maggie je miláček, opravdový miláček, ach, nádherná, a že jako by mámě z oka vypadla. Ach ne, řekla máma, já jsem jenom babička.

Ženy pily sherry jako matka, ale tři muži do sebe obraceli pinty piva a podle tvídových čepic, červených tváří a velikých červených rukou bylo poznat, že jsou to sedláci. Jeden s tmavozelenou čepicí zavolal na mámu: To děťátko je krásné, paninko, ale vy taky nejste k zahození.

Máma se zasmála a volala na něj zpátky: No vždyť vy taky nevypadáte špatně.

Prokristáčka, paninko, kdybyste byla o něco starší, utekl bych s vámi.

A kdybyste vy byl o trochu mladší, tak bych si dala říct.

Lidé v hale se smáli a máma zvrátila hlavu a smála se taky, a podle toho, jak se jí leskly oči, bylo vidět, že se výborně baví. Smála se, dokud Maggie nezakňourala, a máma řekla, že ji musí přebalit a že budeme muset jít. Muž s tmavozelenou čepicí nasadil škemravý tón. Néé, nechoďte, paninko. Vaše budoucnost je po mém boku. Jsem bohatý vdovec s velkým gruntem.

Peníze nejsou všechno, řekla máma.

376$

Ale já mám traktor, paninko. Jezdili bychom spolu a jakpak by se vám to líbilo?

To je velké lákadlo, řekla máma, ale já jsem pořád vdaná žena. Ovšem jen co se obleču do vdovského, vy budete první, kdo se to doví.

To je poctivá řeč, paninko. Já bydlím ve třetím domě nalevo, když připlujete k jihozápadnímu pobřeží Irska, v nádherném městě zvaném Kerry.

Slyšela jsem o něm, řekla máma. Je proslulé ovcemi.

A silnými berany, paninko, silnými.

Vy máte na všechno odpověď, co?

Přijeďte za mnou do Kerry, paninko, a budeme se procházet po kopcích beze slov.

Alberta už byla doma, vařila dušené jehněčí, a když se objevil Kevin Sullivan se spisovatelem Benem Kielym, jídla bylo dost pro všechny, pilo se víno a zpívalo se, protože na světě není písnička, kterou by Ben neznal. Máma dala k lepšímu náš zážitek z hotelu Shelboume. Pane na nebi, řekla, ten mužský měl vážně něco do sebe, a nebýt toho, že Maggie potřebovala přebalit a utřít, byla bych už na cestě do Kerry.

V sedmdesátých letech bylo mámě přes šedesát. Rozedma plic způsobená dlouhými roky kouření jí vzala dech, matka se bála vycházet z bytu, ale čím více zůstávala doma, tím více se nemoc horšila. Nějaký čas docházela o víkendech do Brooklynu a starala se o Maggie, ale to skončilo, když už nedokázala vyjít schody z metra. Obviňoval jsem ji, že nechce vnučku vidět.

Chci ji vidět, ale chození je pro mě čím dál těžší.

Proč trochu nezhubneš?

Pro starší ženskou je těžké zhubnout, a vůbec, proč bych to měla dělat?

Copak nechceš trochu žít, abys pořád neseděla doma a nekoukala jenom z okna?

Já už jsem žila, nebo ne? A k čemu to bylo? Já už chci mít jen pokoj.

377$

Dostavovaly se záchvaty, po kterých jenom lapala po dechu, a když byla na návštěvě u Michaela v San Francisku, musel s ní narychlo do nemocnice. Říkali jsme jí, že nám ničí život, jak vždycky onemocní o svátcích, na vánoce, na Silvestra, na velikonoce. Pokrčila rameny a řekla: To vás lituju.

Ale ať byla nemocná jakkoli, bez ohledu na to, že nemůže dýchat, do kopce k broadwayské hale binga se vždycky dokázala vyšplhat, až jednou večer upadla a zlomila si kyčel. Po operaci ji poslali do zotavovny na venkově a potom bydlela se mnou na chatě v Breezy Point na samém konci poloostrova Rockaway. Každé ráno dlouho vyspávala, a když se vzbudila, posadila se na pelest a civěla na zeď za oknem. Po chvíli se odvlekla nasnídat do kuchyně, a když jsem jí vyčítal, že jí moc chleba s máslem, že se za chvíli nevejde do baráku, okřikla mě: Pro lásku Boží, nech mě být. Chleba s máslem je moje jediná radost.

(52)

Když Henry Wozniak ještě učíval tvůrčí psaní a anglickou a americkou literaturu, chodil denně v košili s kravatou a ve sportovním saku. Byl odborným poradcem středoškolského časopisu Caliper na Stuyvesantu a ve Svazu studentsva a angažoval se ve Spojené federaci učitelů.

Změnil se. První den školy v září 1973 se přiřítil Patnáctou ulicí na Harley Davidsonu a zaparkoval ho před školou. Studenti ho zdravli: Ahoj, pane Wozniaku, ačkoli ho stěží poznali, s hlavou dohola, s náušnicí, v černé kožené bundě, černé košili bez límečku, v odřených džínách, které mu byly tak těsné, že vůbec nepotřeboval široký pásek s velikou přezkou, na kterém se mu houpal svazek klíčů, a v černých kožených botách s vysokými podpatky.

Řekl studentům také Ahoj, ale nezdržoval se s nimi, ani se neusmál jako v dobách, kdy mu nevadilo, že mu říkají

378$

Woz. Teď se choval rezervovaně k nim i k učitelům u píchaček. Předsedovi anglického odboru Rogeru Goodmanovi oznámil, že chce řádné hodiny angličtiny, že je ochoten učit v prvním a druhém ročníku a cepovat studenty v mluvnici, hláskosloví a slovní zásobě. Řediteli oznámil, že se vzdává veškerých mimoškolních aktivit.

Kvůli Henrymu se ze mne stal učitel tvůrčího psaní. To zvládneš, řekl mi Roger Goodman, a koupil mi pivo a hamburger v Gashouse Baru za rohem, abych se na to posílil. S tím si poradíš, řekl. Copak jsem nepsal do Village Voice a dalších časopisů, a nemám snad v plánu psát dále?

Dobrá, Rogere, ale co je to ksakru tvůrčí psaní a jak se to učí?

Zeptej se Henryho, řekl Roger, ten to učil před tebou.

Našel jsem Henryho v knihovně a zeptal se ho, jak se učí tvůrčí psaní.

Disneyland, řekl.

Co?

Zajeď si do Disneylandu. To by měl udělat každý učitel.

Proč?

Je to zkušenost, která ti rozšíří obzory. Mezitím se nauč jednu básničku z mateřské školy a považuj ji za svou mantru.

Při hře na vdovce ztratil jsem své ovce a nevím, kde je mám hledat.

Neboj se, tati, ony se vrátí ocásky budou zvedat.

Víc jsem se od Henryho nedozvěděl, a kromě občasného Ahoj na chodbě, jsme už spolu nepromluvili.

Napíšu na tabuli své jméno a vzpomenu si, jak pan Sorola jednou poznamenal, že padesát procent učení je otázkou metodiky, a je-li tomu tak, jak mám postupovat? Tohle je

379$

volitelný předmět, což znamená, že studenti si ho vybrali, a když jim řeknu, ať něco napíšou, neměli by reptat.

Zatím potřebuji oddychový čas. Napíšu na tabuli: Pohřební hranice, dvě stě slov, začněte teď.

Cože? Pohřební hranice? O čem to vlastně máme psát? Co je to vůbec pohřební hranice?

Víte, co je to pohřeb, ne? Víte, co je to hranice. Viděli jste přece fotografie indických žen, jak lezou na pohřební hranici manžela, ne? Říká se tomu satí, nový výraz do vaší slovní zásoby.

Jedna dívka se hlásí: To je hnusné, to je opravdu hnusné.

Co?

Když se ženy zabíjejí jen proto, že jejich manžel je mrtvý. To je opravdu debilita.

Ony na to věří. Možná tím projevují svou lásku.

Jak tím mohou projevovat lásku, když je muž mrtvý? Copak ty ženy nemají žádnou sebeúctu?

Jistěže mají a projevují ji tím, že provedou satí.

Pan Wozniak by nikdy nechtěl, abychom psali něco takového.

Pan Wozniak tady není, takže každý si napíše dvě stě slov.

Napíšou a odevzdají mi neurovnané řádky a mně je jasné, že jsem vykročil špatnou nohou, zjistil jsem ovšem zároveň, že budu-li někdy chtít, aby se ve třídě rozproudila živá debata, je tady vždycky satí.

V sobotu ráno sleduje moje dcera Maggie v televizi kreslené seriály společně s Claire Ficarrovou, svojí kamarádkou z ulice. Hihňají se, ječí, tlačí se na sebe, skákají nahoru dolů, a já se zatím ušklíbám v kuchyni a čtu noviny. Mezi jejich brebentěním a hlukem televize zachytávám útržky americké národní mytologie sobotního rána, týden co týden opakovaná jména, Pocestníček, Datel Klepáč, Kačer Donald, Tetřeví rodinka, Králík Bugs, Brady Bunch, Heckel a Jeckel. Při myšlence na mytologii se přestanu ušklíbat a odnesu si kávu k holčičkám u televize.

380$

Jé, táto, budeš se dívat s námi?

Budu.

Jů, Maggie, říká Claire, ty máš bezva tátu.

Sedím mezi nimi, protože mi pomohly zapřáhnout k sobě dva tak dramaticky odlišné hrdiny, Králíka Bugse a Odyssea.

Maggie řekla: Králík Bugs je hrozně zlý na Elmera Fudda, a Claire řekla: Ano, Bugs je takový hodný a legrační a chytrý, ale proč je tak zlý na Elmera?

Když jsem se v pondělí vrátil do třídy, oznámil jsem svůj veliký objev, znaky podobnosti mezi Králíkem Bugsem a Odysseem, že jsou oba tak nevyzpytatelní, romantičtí, proradní, okouzlující, že Odysseus byl první muž, který se vyhýbal odvodní povinnosti, kdežto o Bugsovi nemáme jediný důkaz, jestli někdy vlasti sloužil, nebo jestli někdy pro někoho něco udělal, kromě toho že tropí samá alotria, že hlavní rozdíl mezi nimi spočívá v tom, že Bugs prostě dělá jednu neplechu za druhou, kdežto Odysseus má poslání, dostat se domů k Penelopě a k Telemachovi.

Což mi vnuklo jednoduchou otázku, po níž třída explodovala. Na co jste se dívali v sobotu ráno, když jste byly děti?

Erupce Mickey Mausů, Pobudové a Sekáči, Tom a Jerry, Mocný myšák, Králík Křižák, psi, kočky, myši, opice, ptáci, mravenci, obři.

Dost. Dost.

Rozhodil jsem kousky křídy. Takže, ty a ty a ty, jděte k tabuli. Napište na tabuli názvy těch filmů a pořadů. Rozdělte je do kategorií. Nad tímhle budou bádat učenci za tisíc let. Tohle je vaše mytologie. Králík Bugs. Kačer Donald.

Seznamy zabraly celou tabuli a ještě to nestačilo. Mohli by popsat podlahu a strop a pokračovat na chodbě, pětatřicet studentů v každé třídě bagrovalo sutiny nespočetných televizních pořadů sobotního rána. Zvolal jsem nad tím hemžením: Byly v těch filmech nějaké písničky nebo ústřední melodie?

Další erupce. Písničky, broukání, náladová hudba, reminiscence oblíbených scének a dílů. Mohli by zpívat, recito

381$

vat a hrát ještě dlouho po zvonění, klidně až do noci. Z tabule si přepsali seznamy do sešitů a neptali se proč, neprotestován. Říkali si mezi sebou a říkali i mně, že by nevěřili, na co všechno se v životě dívali v televizi. Hodiny a hodiny. Jé. Zeptal jsem se jich: Kolik hodin? a oni říkali celé dny, měsíce, možná roky. Jé nanovo. Když je vám šestnáct, strávili jste nejspíš tři roky života u televize.

(53)

Než se Maggie narodila, snil jsem o tom, že budu kodakový táta. Že se naučím fotografovat a sestavím album klíčových okamžiků: Maggie po narození, Maggie první den v mateřské školce, Maggie vychází z mateřské školky, Maggie vychází ze základní školy, ze střední a, nakonec a hlavně, Maggie končí vysokou školu.

A tam budu stát já, hrdý kodakový táta v očekávání prvního vnoučete, napůl irského katolíka, napůl bostonského intelektuálského anglikána. Budou křtiny a zahradní slavnost a já s kodakem budu fotit bílé stany, ženy v kloboucích, všechno na barvu, Maggie s dítětem, pohodlí, styl, bezpečí.

O tom jsem snil, když jsem jí přidržoval láhev, měnil plenky, koupal ji ve dřezu v kuchyni, nahrával její žvatlaní na magnetofon. V prvních třech letech jsem ji zapínal do košíku a jezdili jsme na kole po Brooklyn Heights. Když se začala batolit, bral jsem ji na hřiště, a zatímco objevovala písek a ostatní děti, poslouchal jsem matky kolem sebe. Bavily se o dětech, o manželích, o tom, jak už se nemohou dočkat, aby byly zpátky v zaměstnání a dělaly kariéru v reálném světě. Ztlumily hlas a šeptaly si o milostných aférách a mě napadlo, jestli si nemám přesednout. Ne. Stejně mě po-dezíraly. Co je to za chlapa, že tady sedí s matkami za letního rána, když pořádní chlapi jsou v práci?

Nevěděly, že pocházím z nižší společenské třídy, že používám dceru a manželku k tomu, aby mě protáhly do jejich

382$

světa. Bavily se znepokojeně o nějaké přípravce, nějaké výchově před mateřskou školkou, a já se dozvěděl, že se děti musejí pořád něčím zaměstnávat. Pár minut v pískovišti mohou divočit, ale hraní musí mít řád a musí se na ně dohlížet. Řádu není nikdy dost. Když je dítě agresivní, abyste se o něj bála. Je tiché? To je to samé. Všechno je to asociální chování. Dítě se musí naučit přizpůsobovat, jinak to nejde.

Chtěl jsem dát Maggie do obecné školy nebo i do katolické školy v ulici, ale Alberta trvala na jakési břečťanem obrostlé mohyle, která druhdy bývala školou pro anglikánské dívky, a já neměl žaludek na to se s ní hádat. Nepochybně to bude škola váženější a budeme se stýkat s lepší sortou lidí.

A taky jsme se stýkali. Byli to burzovní makléři, investiční bankéři, inženýři, dědicové starých majetků, profesoři, porodníci. Chodili jsme na večírky, kde se vás lidé ptali: A co vy děláte?, a když jsem řekl, že jsem učitel, otočili se zády. Co bylo platné, že máme hypotéku na nóbl barák na Cobble Hillu, že držíme krok s ostatními páry na vzestupu, že předvádíme své červené zdivo, své trámy, sebe samotné.

Bylo toho na mě moc. Neuměl jsem být manželem, otcem, majitelem domu se dvěma nájemníky, neuměl jsem být licencovaným příslušníkem střední třídy. Nevěděl jsem jak se chovat, jak se oblékat, jak na večírcích debatovat o burze, neuměl jsem hrát squash ani golf, neuměl jsem testosteronový stisk ruky s pohledem do očí partnera a: Velice mě těší, že vás poznávám, pane.

Alberta říkávala, že má ráda hezké věci, a já nikdy nevěděl, co to znamená. Nebo mi to bylo jedno. Ona chodila ráda po starožitnických obchodech na Atlantic Avenue a já si chodil popovídat se Samem Coltonem k němu do knihkupectví v Montague Street nebo na pivo do Blarney Rose s Yonkem Klingem. Alberta mluvila o stolcích z období královny Anny, o příbornících z doby regentství, o viktoriánských džbánech, a za to bych já nedal ani šumařův prd. Její přátelé mluvili o dobrém vkusu a vrhali se na mě, když jsem říkal, že dobrý vkus je to, co vyplave na hladinu, když

383$

umře představivost. Vzduch houstl dobrým vkusem a já se dusil.

Manželství se stalo udržovaným handrkováním a v tomhle napětí vězela Maggie. Po škole musela dodržovat denní rozvrh schválený yankeeskou babičkou na Rhode Islandu. Převlékni se, vypij si mléko, sněz koláč, napiš si úkol, protože ven nepůjdeš, dokud tohle všechno neuděláš. Tohle všechno musíš udělat. Takhle to dělala tvoje matka. Pak si můžeš hrát s Claire až do večeře, při které budeš sedět s rodiči, kteří k sobě mají ohledy jenom kvůli tobě.

Rána zachraňovala noci. Když se Maggie přestala batolit a začala chodit a potom mluvit, přicházela do kuchyně ve snovém stavu a vyprávěla, že se jí zdálo, jak letěla s Claire nad naši čtvrtí a přistály venku na ulici. V dubnu se podívala na magnolii, která kvetla za kuchyňským oknem, a chtěla vědět, proč tuhle barvu nemůže mít pořád. Proč zelené listí vyžene to krásné růžové? Řekl jsem jí, že každá barva na světě má svůj den, a zdálo se, že ji to uspokojilo.

Rána s Maggie byla stejně zlatá, růžová či zelená jako ta s mým otcem v Limericku. Dokud neodešel, měl jsem ho pro sebe. Dokud se všechno nerozpadlo, měl jsem Maggie.

Ve všední dny jsem ji vodil do školky a pak jsem jel učit do Stuyvesantovy střední školy. Mí pubertální studenti zápasili s hormony, nebo bojovali s rodinnými problémy, rozvody, bitvami o svěření do péče, penězi, drogami, ztrátou víry. Litoval jsem je, litoval jsem jejich rodiče. Já měl dokonalou holčičku a jejich starosti v životě mít nebudu.

Ale měl jsem, a Maggie taky. Manželství se rozpadalo. Irští katolíci vyrostlí ve slumu nemají nic společného s krásnými dívkami z Nové Anglie, které mají v ložnici záclonky na oknech, nosí bílé rukavice až k loktům a na školní plesy chodí s hezkými chlapci; s dívkami, jež studovaly etiketu u francouzských jeptišek, které jim vštěpovaly: Děvčata, vaše ctnost je jako váza, která upadne. Prasklinu můžete spravit, ale rýha tam navždy zůstane. Irští katolíci vyrostlí

384$

ve slumu mohli vzpomínat na to, co říkali jejich otcové: S plným břichem je všechno poezie.

Staří Irové mi říkali a matka mě varovala: Drž se vlastních lidí. Vezmi si děvče své krve. Čert, kterého znáš, je lepší než ten, kterého neznáš.

Když bylo Maggie pět, odešel jsem a bydlel u kamaráda. Dlouho to netrvalo. Chtěl jsem svá rána s dcerou. Chtěl jsem sedět u krbu, vypravovat jí pohádky, poslouchat Sergeant Peppe/s Heart Club Band. Po všech těch letech přece stojí za to pro manželství něco udělat, nosit kravatu, doprovázet Maggie na narozeninové večírky v Brooklyn Heights, okouzlovat paničky, hrát squash, předstírat, že mě zajímají starožitnosti.

Vodil jsem Maggie do školy. Nosil jsem jí tašku a ona nosila škatuli s obědem pro Barbie. Když jí bylo kolem osmi let, oznámila mi: Podívej, táto, já chci chodit do školy s kamarádkama. Ovšem, odplouvala mi, chtěla být samostatná, chránila sama sebe. Určitě poznala, že se naše rodina rozpadá, že její otec brzy odejde nadobro, stejně jako kdysi odešel jeho otec, a já odešel definitivně týden před jejími osmými narozeninami.

(54)

Když vidím zarámované knižní obálky na stěně v Lion’s Head, trpím závistí. Budu tam někdy viset? Spisovatelé cestují po celé zemi, podepisují knihy, vystupují v televizních debatách. Samé večírky, ženy a milostné avantýry. Lidé je poslouchají. Učitele nikdo neposlouchá. Každý je lituje, jak málo vydělávají.

Ale v učebně číslo 205 na Stuyvesantově střední škole jsou světlé dny, kdy diskuse o básni otevírá dveře plameni bílého světla a každý básni porozumí, právě tak jako porozumí porozumění, a když světlo pohasne, usmíváme se na sebe jako cestovatelé, kteří se vrátili z daleké cesty.

385$

Moji studenti to nevědí, ale školní třída je moje útočiště, někdy i zdroj síly, kulisy mého opožděného dětství. Noříme se do Komentované Matky husy a do Komentované Alenky v říši divů, a když studenti přinesou knihy svého dětství, rozhostí se ve třídě pocit štěstí. Ty jsi to taky četl? Jé.

Jé znamená, že je to událost.

O kvízech a testech nepadne ani slovo, a když se má kvůli byrokratům dělat klasifikace, studenti se dokážou ohodnotit sami. Víme, o co se jedná v Červené Karkulce, že když sejdete z cesty, kterou vám matka přikázala, potkáte velkého zlého vlka a jste v těžkém průšvihu, děti, v těžkém průšvihu, a jak to, že kdekdo umí kritizovat násilí v televizi, a nikdo se slovem nezmíní o zlotřilosti otce a macechy v Perníkové chaloupce, jak je to možné?

Zezadu ze třídy se ozve rozhořčený chlapecký výkřik: Fotrové jsou takoví volové.

A jednu celou hodinu proběhne vzrušená debata o Humpty Dumptym.

Humpty Dumpty na plotě seděl slítl jak hruška, nic už nevěděl.

Královští rytíři na koně volali, dohromady už ho však nikdy nedali.

Takže se ptám, o co se v této říkánce z mateřské školky jedná? Ruce letí nahoru. No, jako že to vejce spadlo ze zdi, a když se člověk vyzná v biologii nebo ve fyzice, tak ví, že vejce už se nemůže dát dohromady. To dá přece rozum.

Kdo říká, že to je vejce? ptám se.

Ovšem že je to vejce. To ví každý.

Kde se to říká, že je to vejce?

Přemýšlejí. Hledají v textu, jestli nenajdou vejce, alespoň zmínku, jediný náznak. Nechtějí se vzdát.

Hlásí se další vášniví zastánci vejce. Tuhle říkánku znají od malička a nikdy nebylo nejmenších pochyb, že Humpty Dumpty je vejce. Představa vejce jim vyhovuje, a proč se jim

386$

do toho musejí učitelé montovat a všechno ničit svými analýzami.

Já nic neničím. Já chci jen vědět, jak jste přišli na to, že je Humpty vejce.

Protože, pane McCourte, vejce je na všech obrázcích a ten, kdo první namaloval takový obrázek, musel přece znát toho chlápka, který tu básničku napsal, jinak by ho nikdy nenapadlo, že je to vejce.

Tak dobře. Jestli vám vyhovuje představa vejce, necháme to být, ale já jsem přesvědčen, že budoucí právníci v téhle třídě se s vejcem nikdy nesmíří, když o něm nemáme jediný důkaz.

Téma dětství jim vyhovuje, pokud nad nimi nevisí hrozba známkování, a když navrhnu, aby napsali vlastní knihu o dětství, neprotestují, nebrání se.

No jasně, jasně, to je dobrý nápad.

Mají napsat, ilustrovat a svázat vlastní knihu, původní práci, a když jsou hotovi, odnesu knihy do základní školy na rohu First Avenue, kde budou jejich práce přečteny a ohodnoceny opravdovými kritiky, těmi, jimž jsou takové knihy určeny, dětmi ze třetí a čtvrté třídy.

Jé, to je ono, přečtou si to dětičky, to bude prima.

Jednoho štiplavého lednového dne přivede učitelka ze základní školy dětičky do Stuyvesantu. Jé, hele, koukej na ně. Ty jsou roz-to-mi-lý. Koukej, jaké mají kabátky a klapky na uších a rukavičky a jaké mají barevné botičky a zmrzlé tvářičky. Jé, ty jsou roztomilý.

Knihy leží na dlouhém stole, knihy všech velikostí a tvarů, a místnost se rozsvítí barvami. Moji studenti si sedají a vstávají, uvolňují místo svým malým kritikům, kteří si sedají do lavic a nožičkami klimbají vysoko nad zemí. Jeden po druhém přicházejí ke stolu a vybírají knihy, které četli a které chtějí ohodnotit. Varoval jsem své studenty předem, že tyhle malé děti jsou špatní lháři, zatím znají jenom pravdu. Čtou z připravených poznámek, které jim učitelka pomohla napsat.

387$

Kniha, kterou jsem přečetl se jmenuje Petey a vesmírný pavouk. Kniha je dobrá, kromě začátku, prostředka a konce.

Autor, vysoký student prvního ročníku, se chabě usmívá a kouká do stropu. Jeho děvče ho objímá.

Další kritička. Kniha, kterou jsem četla, se jmenuje Tam v dáli a nelíbila se mi, protože lidi by neměli psát o válce a o lidech, kteří střílejí jeden druhému do obličeje a chodí na záchod ve spodkách, protože se bojí. Lidi by neměli psát o takových věcech, když můžou psát o hezkých věcech, jako o kytičkách a palačinkách.

Malá kritička sklidí divoký aplaus od svých spolužáků, na straně stuyvesantských autorů panuje kamenné ticho. Autor knihy Tam v dáli hledí přes hlavu své kritičky.

Učitelka chce, aby její žáci odpověděli na otázku: Koupili byste si tu knihu pro sebe nebo pro někoho jiného?

Ne, já bych si tu knihu nekoupil, ani nikomu jinému. Já už tu knihu mám. Napsal ji dr. Seuss.

Kritikovi spolužáci se smějí a učitelka jim říká, ať se utiší, ale oni nemohou přestat, a plagiátor, jenž sedí na okenním parapetu, rudne a neví kam s očima. Je to ošklivý chlapec, udělal špatnou věc, poskytl těm malým munici k výsměchu, ale chci ho uklidnit, protože vím, proč tu špatnou věc udělal, že mohl sotva mít náladu, aby vytvořil dětskou knížku, když se jeho rodiče mezi svátky rozvedli, že se zmítá v bitvě o svěření do péče, neví, co má dělat, když ho matka a otec táhnou každý na jinou stranu, že by nejraději utekl za dědečkem do Izraele, že při tomhle všem dokáže úkol z angličtiny splnit jenom tak, že sešije dohromady pár stránek, do kterých přepsal příběh od dr. Seusse, a ilustruje ho vlepenými postavičkami, že tohle je určitě nejnižší bod v jeho životě, a jak se má člověk vyrovnat s takovým ponížením, když vás přistihne při činu tenhle chytrý hajzlík ze třetí třídy, který tu teď stojí v záři reflektorů. Pohlédne na mne přes třídu a já zavrtím hlavou doufaje, že rozumí, že rozumím. Cítím, že bych k němu měl jít, dát mu ruku kolem ramen a uchlácholit ho, ale držím se zpátky, protože nechci, aby si třeťáci

388$

ze základní školy mysleli, že podporuji plagiátorství. Pro tuhle chvíli musím držet vznešený morální postoj a nechat ho trpět.

Maličtí se oblečou do svých zimních kabátků a odejdou, a v mé třídě je ticho. Stuyvesantský autor, který stržil negativní kritiku, říká, že doufá, že ti zatracení haranti zapadají ve sněhu. Jiný, vytáhlý student z prvního ročníku, Alex Newman, říká, že má dobrý pocit, protože jeho kniha byla pochválena, ale to, co ty děti provedly některým autorům, bylo hanebné. Říká, že některé ty děti jsou hotoví zločinci, a celá třída souhlasí.

Ale změkli do té míry, že jsou ochotní učit se Americkou literaturu pro první ročník a recitovat Hříšníky v rukách rozzlobeného Boha. Recitujeme Vachela Lindsaye, Roberta Service a T. S. Eliota, na kterého si mohou dělat nárok obě strany Atlantiku. Vyprávíme si vtipy, protože každý vtip je krátký příběh s náloží a explozí. Cestujeme zpátky do dětství hledat hry a rýmovačky z ulice. Slečna Lucka a Zazvoň zvonkem růžičko, a pedagogové při hospitacích se diví, co se to v téhle třídě děje.

A řekněte mi, pane McCourte, jak chcete tímhle připravit naše děti na vysokou školu a aby vyhovovaly požadavkům, jež na ně klade společnost?

Ach, to nevím. Já jenom učím sám sebe. (Není v knize, pouze v rukopise pozn. přek.)

(55)

Na stolku vedle postele u mámy v bytě jsou lahvičky s pilulkami, tabletkami, kapslemi a vodičkami, berte tohle na ono a tamto na tohleto třikrát denně před čtvrtou, ale ne když řídíte nebo obsluhujete těžkou techniku, berte před, během a po jídle, vyhýbejte se alkoholu a jiným stimulantům a léky nemíchejte, což máma dělá, plete si prášky na rozedmu plic

389$

s prášky na bolest v nové kyčli a prášky na spaní s prášky na bdění a s kortizonem, po kterém otekla a začaly jí růst vousy na bradě, takže se děsí vycházet z domu bez modrého plastikového holítka pro případ, že by se někde zdržela a mohly jí vyrašit všelijaké chlupy, a to by se propadla hanbou, ne že ne, hanbou by se propadla.

Město přidělilo matce ženu, která se o ní starala, koupala ji, vařila jí a chodila s ní na procházky, pokud máma mohla. Když nemohla, dívala se na televizi a žena se dívala s ní, ačkoli později hlásila, že máma tráví většinu času tím, že pozoruje jedno místo na zdi, nebo vyhlíží z okna, až přijde její vnuk Conor, zavolá na ni a popovídá si s ní přes železné mříže na okně, na které se pověsí.

Žena, kterou město matce přidělilo, jí uspořádala lahvičky s prášky a varovala ji, že je v noci musí brát v určitém pořadí, ale máma na to zapomínala a začala být tak popletená, že nikdo nevěděl, co si může přivodit, a sanitka ji musela odvézt do nemocnice v Lennox Hillu, kde už ji dobře znali.

Když byla v nemocnici naposled, volal jsem jí ze školy, abych se zeptal, jak se má.

Já ani nevím.

Jak to, že nevíš?

Mám už všeho dost, cpou do mne všechno možné a všechno možné ze mne zase tahají.

Potom zašeptala: Jestli mě přijdeš navštívit, udělal bys pro mě něco?

Jistě. Co to je?

Nesmíš o tom nikomu říct.

Neřeknu. Co to je?

Přinesl bys mi to modré plastikové holítko?

Plastikové holítko? Na co?

To je jedno. Nemohl bys ho zkrátka přinést a neptat se?

Hlas se jí zlomil a ozval se vzlykot.

Dobrá. Přinesu ho. Jseš tam?

Nemohla skoro mluvit, jak vzlykala. A až přijdeš, dej holítko sestře a nechoď dovnitř, dokud ti neřekne.

390$

Čekal jsem, zatímco sestra vzala holítko a zatáhla mámě plentu u postele, aby ji nikdo neviděl. Cestou ven mi sestra zašeptala: Holí se. To je tím kortizonem. Stydí se.

V pořádku, řekla máma, už můžeš dovnitř a neptej se mě na nic, přestože jsi neudělal, o co jsem tě žádala.

Co tím myslíš?

Žádala jsem tě o modré plastikové holítko a ty jsi mi přinesl bílé.

Jaký je v tom rozdíl?

Je v tom veliký rozdíl, ale ty bys to nepochopil. Už o tom neřeknu jediné slovo.

Vypadáš dobře.

Není mi dobře. Mám všeho dost, říkala jsem ti to. Chci už jenom umřít.

Ach, přestaň. Do vánoc tě pustí. Budeš ještě tancovat.

Nebudu tancovat. Podívej na ty ženské, co jezdí po celé téhle zemi a potrácejí napravo nalevo.

Co s tebou mají, ve jménu Božím, společného ženské, které potrácejí?

Oči se jí zalily slzami. Já tady ležím v posteli, ať už umírám nebo ne, a ty mě mučíš teologií.

Do pokoje vešel Michael, přiletěl až ze San Franciska. Přikradl se za její postel a začal jí masírovat ramena a nohy. To tě uvolní, řekl.

Já jsem uvolněná, řekla ona. Kdybych byla uvolněná ještě víc, byla bych mrtvá a měla bych konečně pokoj.

Michael se podíval na ni a na mě, rozhlédl se po pokoji a oči měl zalité slzami. Máma mu řekla, že by se měl vrátit za ženou a dětmi do San Franciska.

Vracím se zítra.

No, to ti to za to ani nestálo, všechno to cestování, co?

Musel jsem tě vidět.

Usnula a my jsme šli s Alphiem a s Malachyho synem, mladým Malachym, na pár panáků do baru na Lexington Avenue. O mámě jsme nemluvili. Poslouchali jsme mladého Malachyho, kterému bylo dvacet a nevěděl, co si počít se

391$

životem. Řekl jsem mu, že vzhledem k tomu, že má matku Židovku, mohl by odjet do Izraele a vstoupit do armády. Řekl, že Žid není, ale já trval na tom, že je a že má právo vrátit se. Řekl jsem mu, že když půjde na izraelský konzulát a řekne, že chce vstoupit do izraelské armády, bude to pro ně veliká reklama. Představ si, mladý Malachy McCourt, takové jméno, vstupuje do izraelské armády. Byl bys na první straně ve všech newyorských novinách.

Řekl, že ne, že si nenechá ustřelit prdel od těch bláznivých Arabů. Michael řekl, že by nebyl v předních liniích, že by byl v týlu a využívali by ho k propagačním účelům a všechny ty exotické izraelské holky by se mu vrhaly do náruče.

Řekl znovu že ne a já mu řekl, že je ztráta času kupovat mu pití, když nedokáže udělat takovou jednoduchou věc, vstoupit do izraelské armády a vybudovat si kariéru. Řekl jsem mu, že kdybych měl židovskou matku, v minutě bych byl v Jeruzalémě.

Toho večera jsem se vrátil k mámě do nemocničního pokoje. U nohou postele stál nějaký muž. Byl holohlavý, měl šedý plnovous a oblek s vestou. V kapse kalhot cinkal drobnými a říkal matce: Víte, paní McCourtová, máte veškeré právo zlobit se, když jste nemocná, a máte právo to dát najevo.

Obrátil se ke mně. Jsem její psychiatr.

Já se nezlobím, řekla máma. Já chci jenom umřít a vy mně to nechcete dovolit.

Obrátila se ke mně. Řekl bys mu, ať jde pryč?

Jděte pryč, doktore.

Promiňte, ale jsem její lékař.

Jděte pryč.

Odešel a máma si začala stěžovat, že ji otravují s knězem a s psychiatry, a i kdyby byla hříšnice, má za sebou už stovky pokání a kála se, už když se narodila. Hrozně bych si dala něco na chuť, nějakou kyselou limonádu.

Přinesl jsem jí citronový koncentrát a nalil ho do skleničky s trochou vody. Ochutnala to. Chtěla jsem limonádu a ty mi dáváš samotnou vodu.

392$

Ne, to je limonáda.

Začala znovu slzet. Chci po tobě takovou maličkost a ty to pro mě nemůžeš udělat. Chtěla bych po tobě moc, kdybys mi mohl pošoupnout nohy? Mám je celý den v jedné poloze.

Chci se jí zeptat, proč si nepošoupne nohy sama, ale z toho by byly jenom další slzy.

Jaké je to ted?

Jaké je co?

Tvé nohy.

Co je s nohama?

Přesunul jsem ti je.

Opravdu? Ani jsem to nepoznala. Limonádu mi nedáš. Nohy mi nepošoupneš. Pořádné modré holítko mi nepřineseš. Ach Bože, k čemu to je, mít čtyři syny, když mi ani nohy nepošoupnou.

Tak dobře. Dívej se. Posunuji ti nohy.

Dívej se? Jak se mohu dívat? Já sotva zvednu hlavu z polštáře, natož abych se dívala na nohy. Už jsi skončil s mým mučením?

Ještě něco?

Tady je jako v peci. Mohl bys otevřít okno?

Ale venku mrzne.

Slzy. Nemůže mi dát limonádu, nemůže mi…

Dobře, dobře. Otevřu okno a ze Sedmdesáté sedmé ulice zavane studený vzduch, který jí zmrazí pot na tváři. Oči má zavřené a když ji políbím, necítím žádnou slanost.

Mám zůstat ještě chvíli, nebo celou noc? Setřičkám to, zdá se, nevadí. Mohl bych si popotáhnout tuhle židli, opřít si hlavu a zdřímnout si. Ne. To je to samé, jako když půjdu domů. Maggie má zítra zpívat ve sboru v plymouthském kostele a já nechci, aby mě viděla sklíčeného a s červenýma očima.

Celou cestu zpátky do Brooklynu cítím, že bych se měl vrátit do nemocnice, ale kamarád otevírá bar s názvem Stanice Clark Street a pořádá večírek. Hudba a veselý hovor. Stojím venku. Nemůžu dovnitř.

393$

Když ráno ve tři volá Malachy, nemusí mi nic říkat. Jediné, co můžu udělat, je, že si uvařím čaj, jako ho dělala máma při neobvyklých příležitostech, a sednu si v šeru na postel, v šeru temnějším než tma, a vím, že touhle dobou už ji přemístili na chladné místo, to šedé masité tělo, které nás sedm přivedlo na svět. Piju horký čaj, abych se uklidnil, protože se dostavily pocity, které jsem nečekal. Myslel jsem si, že znám zármutek dospělého muže, to jemné důstojné smutnění, ten elegický smysl přiměřený situaci. Nevěděl jsem, že se budu cítit jako podvedené dítě.

Sedím na posteli s koleny přitaženými k prsům a cítím slzy, které nemám v očích, ale které pulsují ve mně jako malé moře obklopující srdce.

Alespoň jedenkrát, mámo, nemám měchýř u očí, a čím to

je?

Dívám se na svoji roztomilou desetiletou dceru Maggie v bílých šatičkách, jak zpívá se sborem bratrského kostela v Plymouthu protestantské žalmy, a zatím bych měl být na mši a modlit se za klid duše své matky, Anděly McCourtové, matky sedmi dětí, věřící, hříšnice, ačkoli když zvážím jejích třiasedmdesát let na téhle zemi, nevěřím, že by Hospodina, Boha všemohoucího na jeho trůnu, napadlo jen na okamžik, že by ji mohl odevzdat plamenům. Takový Bůh by si nezasloužil existovat. Život byl pro ni dostatečný očistec a teď je jistě na lepším místě se svými třemi dětmi, Margaretou, Oliverem a Eugenem.

Po bohoslužbě říkám Maggie, že její babička umřela, a ona se diví, že mám suché oči. Víš, tati, když budeš plakat, tak to nevadí.

Michael se vrátil do San Franciska a my se s Malachym a s Alphiem sejdeme na snídani na západní 72. ulici nedaleko pohřebního ústavu Waltera B. Cookeho. Když si Malachy objedná vydatné jídlo, říká mu Alphie: Nechápu, jak můžeš tolik jíst, když ti zrovna umřela matka, a Malachy mu říká: Musím se přece posílit ve svém zármutku.

394$

V pohřebním ústavu se potom sejdeme s Dianou a s Lynn, manželkami Malachyho a Alphieho. Sedíme v půlkruhu u stolu s agentem pohřebního ústavu. Má zlatý prsten, zlaté hodinky, zlatou jehlici v kravatě, zlaté brýle. Ohání se zlatým perem a blýská zlatým soustrastným úsměvem. Na stůl položí velkou knihu a říká nám, že první rakev je velice elegantní kousek a přišla by na něco pod tisíc dolarů, opravdu moc hezká. Nezdržujeme se s ní. Říkáme mu, ať listuje dál, a on dojde až k poslednímu modelu, k rakvi za bezmála tři tisíce. Malachy se ptá, jaká je absolutně nejnižší cena za pohřeb.

No, pane, bude to uložení do země, nebo kremace?

Kremace.

Ještě než odpoví, pokusím se zlehčit situaci a vylíčím jemu i sourozencům rozhovor, který jsem měl s mámou před týdnem.

Co chceš, abychom s tebou udělali, až tady nebudeš?

No, přála bych si, abyste mě odvezli zpátky a pohřbili k mojí rodině v Limericku.

Uvědomuješ si, mámo, co bude stát transport člověka tvých rozměrů?

No, řekla, tak mě zmenšete. Pohřebního agenta to nepobavilo. Říká, že nám to udělá za osmnáct set dolarů s nabalzamováním, vystavením mrtvé a kremací. Malachy se ptá, proč musíme platit za rakev, když se stejně spálí, a muž říká, že to je předpis.

Proč potom, říká Malachy, ji nemůžeme prostě vložit do pytle na smetí od Heftyho a nechat ji venku, než ji odvezou?

Všichni se smějeme a úředník si musí na chvilku odskočit.

Alphie poznamená: Tohle je život předstíraného patosu, a když se muž vrátí, tváří se zmateně, že se smějeme.

Je to zařízené. Matčino tělo bude vystaveno jeden den v rakvi, aby si ho děti mohly prohlédnout a rozloučit se s mrtvou babičkou. Muž se ptá, jestli si přejeme najmout limuzínu a jet vozem na kremaci, ale nikomu z nás kromě

395$

Alphieho se nechce cestovat do North Bergen v New Jersey, a i on si to pak rozmyslí.

V Limericku měla máma přítelkyni Mary Pattersonovou, která říkala: Víš co, Andělo?

Ne, nevím, Mary.

Často jsem si představovala, jak budu vypadat po smrti, a víš, jak jsem se viděla, Andělo?

Nevím, Mary.

Nechala jsem se obléct do hnědého roucha od Třetího řádu svatého Františka a víš, co jsem udělala potom, Andělo?

Nevím, Mary.

Ležela jsem v posteli se zrcadlem v nohách, zkřížila jsem ruce obtočené korálky růžence, zavřela oči a víš, co jsem udělala pak, Andělo?

Nevím, Mary.

Otevřela jsem jedno oko a podívala se na sebe do zrcadla a víš, jak jsem vypadala, Andělo?

Nevím, Mary.

Vypadala jsem velice mírumilovně.

Nedá se říct, že by matka v rakvi vypadala mírumilovně. Ve tváři napuchlé od nemocničních léků má vepsané všechno životní utrpení a sem tam jsou vidět chomáčky vousů, které unikly plastikovému holítku.

Maggie klečí vedle mne a prohlíží si babičku, první mrtvolu ve svém desetiletém životě. Nemá pro tohle žádná slova, žádné náboženství, žádnou modlitbu, a to je další smutek. Může se jenom dívat na babičku a ptát se: Kde teď je, táto?

Jestli je nebe, Maggie, tak je tam, a je tam královnou.

A je nebe, táto?

Jestli není, tak nerozumím cestám Božím.

Nerozumí mému blábolu a já taky ne, protože mi vytrysknou slzy a ona mi znovu říká: To je v pořádku, táto, breč. Když vám zemře matka, nemůžete jen tak sedět a tvářit se truchlivě, vzpomínat na její ctnosti a přijímat kondolence sousedů a přátel. Musíte si stoupnout před rakev s bratry

396$

Malachym a Alphiem a s Malachyho syny Malachym, Conorem a Cormakem, vzít se s nimi pod paží a zpívat písně, které vaše matka milovala, a písně, které nesnášela, protože to je jediný způsob, jak se ujistit, že je mrtvá, a my začali zpívat

Vždyť požehnání matky, ať odejdeš kam chceš, zůstane navždy s tebou, víc štěstí nenajdeš.

Sbohem, Johnny drahý, až v dálce budeš dlít, vzpomeň na drahou matku, co zůstala tu žít. Přes moře občas napiš, potěš tu starou líc, a nikdy nezapomeň, jseš Irčan, kdo je víc.

Návštěvníci po sobě pokukují a je jasné, co si myslí. Jaké je tohle oplakávání, když synové a vnuci té nebohé ženy před rakví zpívají a tancují? Copak nemají k vlastní matce trochu úcty?

Políbíme ji a já jí položím na prsa šilink, který jsem si od ní kdysi dávno půjčil, a když odcházíme dlouhou chodbou k výtahu, ještě se za ní ohlédnu, za svojí šedou matkou v laciné šedé rakvi, v barvě žebroty.

(56)

V lednu 1985 mi zatelefonoval bratr Alphie, aby mi sdělil, že má smutnou zprávu od bratranců z Belfastu, že náš otec Malachy McCourt zemřel časně ráno v Nemocnici královny Viktorie.

Nevím, proč Alphie použil výrazu smutná zpráva. Já jsem to tak necítil a vzpomněl jsem si na verš z Emily Dickinsonové: Po veliké bolesti přichází formální pocit.

Měl jsem formální pocit, ale necítil jsem bolest.

Matka s otcem jsou mrtví a já jsem sirotek.

Alphie v dospělosti otce navštěvoval. Ze zvědavosti, nebo z lásky, nebo nevím, z jakého důvodu mohl chtít vidět otce, jenž od nás odešel, když mně bylo deset a Alphiemu sotva rok. Teď říká, že večer poletí na pohřeb, který se koná zítra, a v hlase jako bych zaslechl: Ty nepoletíš?

397$

Bylo to jemnější než: Poletíš?, méně naléhavé, protože Alphie se vyzná v zamotaných pocitech, vlastních i těch, které zmítají jeho bratry Frankem, Malachym a Michaelem.

Poletíš? Proč bych měl letět do Belfastu na pohřeb člověka, který odešel za prací do Anglie a propíjel výplatu do halíře? Šla by matka, kdyby byla naživu, na pohřeb člověku, který ji nechal jít o žebrácké holi?

Ne, nejspíš by sama na pohřeb nešla, ale řekla by mi, ať jdu já. Řekla by, že bez ohledu na to, co nám provedl, měl zkrátka slabost, prokletí plemene, a otec umírá a pohřbívá se jenom jednou. Řekla by, že nebyl nejhorší na světě, a kdo jsme my, že chceme soudit, od toho je tady Bůh, a její dobro-činná duše by ji přiměla zapálit svíčku a věnovat mu modlitbu.

Letěl jsem do Belfastu otci na pohřeb, doufaje, že zjistím, proč letím do Belfastu otci na pohřeb.

Z letiště jsme jeli ulicemi Belfastu zablokovanými obrněnými transportéry a vojenskými hlídkami; mladí muži byli zastavováni, opřeni o zed, prohledáváni. Bratranci říkali, že teď je klid, ale stačí jedna bomba kdekoli, protestantská nebo katolická, a připadáš si jako ve světové válce. Nikdo už si nepamatoval, jaké to je chodit normálně po ulici. Jdeš si koupit čtvrtku másla a můžeš se vrátit bez nohy, nebo taky vůbec. A když nám to jednou vysvětlili, tak už se o tom raději bavit nebudeme. Jednoho dne to skončí a všichni si budou chodit pro máslo nebo se budou jen tak procházet.

Bratranec Francis MacRory nás vezl za otcem vystaveným v rakvi v Nemocnici královny Viktorie, a když jsme přijeli k márnici, uvědomil jsem si, že jsem nejstarší syn, hlavní truchlenec, a všichni tihle bratranci a setřenice se na mě dívají, všichni ti příbuzní, které jsem si sotva pamatoval a některé jsem ani neznal, McCourtové, McRoryové, Foxovi. Byly tu tři z dosud žijících otcových sester, Maggie, Eva a sestra Comgall, která se předtím, než vstoupila do kláštera, jmenovala Moy Aunt Věra; další sestra byla příliš nemocná na to, aby mohla přijet až z Oxfordu.

398$

Alphie a já, nejmladší a nejstarší synové muže v rakvi, jsme poklekli na klekátko. Tety a bratranci pozorovali ty dva muže, kteří přijeli z takové dálky, aby se zúčastnili mystéria, a nepochybně přemýšeli, jestli truchlíme.

Jak jsem mohl truchlit nad otcem scvrklým v rakvi, bez zubů, s propadlými tvářemi, s tělem navlečeným do komického černého kostýmu s maličkou bílou silonovou vázankou, které by se musel vysmát, a najednou jsem měl pocit, že se dívám na racka, a začaly mnou otřásat tak silné záchvaty tichého smíchu, až všichni shromáždění včetně Alphieho museli nabýt přesvědčení, že mě přemohl žal a nemohu se ovládnout.

Jeden bratranec mi položil ruku na rameno a já mu chtěl poděkovat, ale věděl jsem, že když sundám ruce z obličeje, vypuknu v takový smích, že všechny vyděsím a budu navěky vyobcován z klanu. Alphie se pokřižoval a zvedl se z kolen. Ovládl jsem se, osušil slzy smíchu, pokřižoval se také a postavil se čelem smutným pohledům v malé márnici.

Venku, v belfastském večeru, došlo na slzy a obětí mých křehkých stárnoucích tet. Ach, Francisi, Francisi, Alphie, Alphie, jak ten vás miloval, chlapci, ach, ano, a pořád o vás mluvil.

No jistěže mluvil. Teta Eva, teta Maggie a teta sestra Comgall s ním jistě nejednou pozvedly sklenky na naše zdraví ve třech zemích, v takové chvíli nebudeme naříkat a reptat, je to koneckonců jeho pohřeb, a když už jsem se dokázal ovládnout v přítomnosti otce, toho racka v rakvi, měl bych si udržet trochu důstojnosti před třemi milými tetami a množstvím bratranců.

Začali jsme se chystat k odjezdu, ale ještě jednou jsem se musel vrátit k otci, abych měl klid, abych mu řekl, že kdybych se nesmál sám pro sebe kvůli rackovi, srdce by mi možná puklo nahromaděnou minulostí, obrazy dne, kdy nás opouštěl ve velikých nadějích, že nám brzy začne posílat z Anglie peníze, vzpomínkami na matku čekající u krbu na peníze, které nikdy nepřišly, a ona musela žebrat ve

399$

Společnosti svatého Vincenta z Pauly, vzpomínkami na bratry, kteří loudí ještě o jeden krajíček opečeného chleba. Tohle všechno bylo tvoje dílo, táto, a přestože jsme to my, tvoji synové, překonali, naší matce jsi se postaral o život naplněný neštěstím.

Mohl jsem si leda znovu kleknout u jeho rakve a vzpomínat na rána v Limericku, když oheň svítil a on mluvil tiše, aby nevzbudil matku a bratry, a vypravoval mi o irském utrpení a o velkých činech Irů v Americe, a tahle rána jsou nyní perlami, které se u rakve promění ve třikrát Zdrávas Maria.

Druhého dne jsme ho pohřbili na kopci nad Belfastem. Kněz se za něj pomodlil, a když kropil rakev svěcenou vodou, ozvala se odněkud ve městě střelba. Už v tom zase jedou, poznamenal někdo.

Sešli jsme se v domě sestřenice Theresy Foxové a jejího muže Phila. Mluvilo se o události dne, o zprávě v rozhlasu, že tři muži z IRA byli zatřeleni vojáky, když se pokoušeli prorazit zátaras britské armády. Otec bude mít na onom světě doprovod snů, tři chlapy z IRA, a bude jim závidět, jak udatně si vedli.

Měli jsme čaj a chlebíčky a Phil přinesl láhev whiskey, která zahájila vyprávění a zpěvy, neboť v den, kdy pohřbíváte mrtvé, se nic jiného nedá dělat.

V srpnu 1985, v roce, kdy zemřel otec, jsme převezli matčin popel na místo posledního odpočinku, na hřbitov v Mungretském opatství u Limericku. Byl u toho bratr Malachy s manželkou Dianou a jejich synem Cormakem. Byla tam moje čtrnáctiletá dcera Maggie společně se sousedy ze starých časů v Limericku a s přáteli z New Yorku. Jeden po druhém jsme nořili prsty do cínové umy z krametoria v New Jersey a rozhazovali Andělin popel na hroby Sheehanů, Guilfoylů a Griffinů, a pozorovali přitom, jak bríza víří bílý

400$

prach, unáší jej nad šedými zbytečky jejich starých kostí a přes samotnou černou zem.

Pomodlili jsme se Zdrávas Maria a to bylo všechno. Od církve jsme se odloučili, ale věděli jsme, že v tom starobylém opatství bychom nalezli více pokoje a důstojenství pro ni i pro nás v modlitbách kněze, v náležitém requiem za matku sedmi dětí.

Dali jsme si oběd v hospodě na silnici do Ballinacury a podle toho, jak jsme jedli, pili a smáli se, by nikdo nepoznal, že jsme právě rozptýlili naši matku, jež kdysi byla velkou tanečnicí ve Wembley Hall, známou všem tím, jak uměla hezky zpívat, ach, kdyby tak jenom mohla popadnout dech.

401$

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní na mě byli přátelé a rodinní příslušníci milí a zahrnovali mě nejrůznějšími laskavostmi. Byli to: Nan Grahamová, Susan Moldowová a Pat Eisemann u Scribnera; Sarah Mosherová, původně u Scribnera; Molly Friedrichová, Aaron Priest, Paul Cirone a Lucy Childsová z Aaron Priest Literary Agency; zesnulý Tommy Butler, Mike Reardon a Nick Browne, velekněží dlouhého baru v Lion’s Head; Paul Schiffman, básník a námořník, jenž sloužil ve stejném baru, ale houpal se na vlnách moře; Sheila McKennaová, Dennis Duggan, Dennis Smith, Mary Breasted Smythová a Ted Smyth, Jack Deacy, Pete Hamill, Bill Flanagan, Marcia Rocková, Peter Quinn, Brian Brown, Terry Moran, Isaiah Sheffer, Pat Mulligan, Brian Kelly, Mary Tierneyová, Gene Secunda, zesnulý Paddy Clancy, zesnulý Kevin Sullivan, všichni přátelé z Lion’s Head a z First Friday Clubu; mí bratři, ovšem, Alphonsus, Michael, Malachy, a jejich manželky Lynn, Joan, Diana; Robert a Cathy Freyovi, rodiče Ellen.

Díky a lásku vám.

Tato kniha je věnována mé dceři Maggie, neboť má dobré, hledající srdce, a mé ženě Ellen, za to, že mi stojí po boku.

402$

FRANK McCOURT

ANDĚLINA ZEMĚ

Z anglického originálu ‘Tis (Scribner, New York 1998) přeložil Josef Moník

Vydala Academia, nakladatelství Akademie věd České republiky, Legerova 61,120 00 Praha 2; Obálka Robin Brichta

Redaktorka publikace Drahoslava Janderová a Rita Kindlerová Jazyková korektura Markéta Šerá Technická redaktorka Běla Trpišovská

Vydání 1., 2004 Ediční číslo 10195 (mirv1)

Tisk Těšínská tiskárna, a. s., Štefánikova 2, Český Těšín

ISBN 80-200-1274-5