﻿Ian Mc Ewan

Pokání

Pro Annalenu

„Drahá slečno Morlandová, zamyslete se nad strašlivou podstatou toho podezření, které jste pojala. Z čeho jste tak usoudila? Uvědomte si, v jaké zemi a v jaké době žijeme. Uvědomte si, že jsme Angličané a že jsme křesťané. Poraďte se se svým vlastním rozumem, uvažte, co je pravděpodobné, rozpomeňte se, co vídáte kolem sebe - cožpak jsme vychováváni k nějakým ukrutnostem? Cožpak je naše zákony trpí? Mohli bychom se jich potají dopouštět v zemi, jako je naše, kde panuje takové společenské a literární ovzduší, kde je každý člověk obklopen dobrovolnými špehy mezi svými sousedy, kde silnice a noviny odhalí cokoli před tváří veřejnosti? Nejdražší slečno Morlandová, jaké myšlenky jste si to připouštěla?“

Došli až na konec ochozu; se slzami zahanbení v očích se rozběhla k svému pokoji.

(Jane Austenová: Northangerské opatství, překlad Eva Kondrysová)

$

««Část první»»

1

Hru - na kterou Briony navrhla plakáty, programy a vstupenky, ze skládacího paravánu, převráceného na bok, vyrobila pokladnu a krabici na peníze, které vybere, obtočila červeným krepovým papírem - napsala sama během dvoudenní tvůrčí smršti, čímž propásla snídani a oběd. Když skončila s přípravami, nezbylo jí na práci nic jiného než o dokončeném projektu přemítat a čekat, až se objeví její sestřenice a bratranci ze vzdáleného severu. Než dorazí její bratr, bude čas jenom na jeden den zkoušení. Hra vyprávěla, chvílemi mrazivě, chvílemi zoufale smutně, příběh srdce, jehož poselstvím, sdělovaném ve veršovaném prologu, bylo, že láska, jejíž základy nestojí na zdravém rozumu, je odsouzena k zániku. Nezodpovědná vášeň hlavní hrdinky, Arabelly, k ničemnému cizímu hraběti je potrestána nešťastným osudem, když se nakazí cholerou za bezhlavého útěku se svým nastávajícím do přímořského města. Opuštěna jím a téměř všemi, upoutaná na lože v podkrovní místnůstce, objeví v sobě smysl pro humor. Osud jí poskytne druhou příležitost v podobě zchudlého lékaře ve skutečnosti převlečeného prince, který si našel práci mezi potřebnými. Uzdraví ji a tentokrát si Arabella vybere rozumně a je odměněna usmířením se svojí rodinou a svatbou s princem lékařem za „jednoho větrného sluncem zalitého jarního dne“.

Paní Tallisová si přečetla sedm stránek Útrap Arabelliných u toaletního stolku ve své ložnici a po celou dobu ji přitom autorka objímala paží kolem ramen. Briony bedlivě pátrala v matčině obličeji po sebemenší stopě prožitku a Emily Tallisová se ochotně

9$

tvářila poplašeně, potlačovala radostný smích a na konci se vděčně usmívala a moudře, souhlasně přikyvovala. Uchopila dceru do náruče, posadila na klín - ach, to teplem sálající hladké tělíčko, které si pamatovala od nejútlejšího věku, které se od ní ještě neodtáhlo, ne docela - a řekla, že hra je „ohromná“, okamžitě souhlasila a přitom zdušeně zašeptala do útlých závitů dívčího ucha, že slovo ohromná by mělo stát na plakátu, který bude na malířském stojanu ve vstupní hale vedle pokladny.

Tehdy to mohla Briony stěží vědět, ale tohle byl okamžik, kdy byl celý projekt nejblíž dokončení. Všechno ostatní byly sny a zklamání. Bývaly chvíle, za letního stmívání, kdy Briony zhasla a zavrtaná v rozkošném příšeří své postele s nebesy si rozbušila srdce zářivými toužebnými fantaziemi, v podstatě drobnými jednoaktovkami, a v každé vystupoval ve význačné roli Leon. V jedné se jeho velký, dobromyslný obličej zkrabatil zármutkem, když se Arabella propadla do zoufalství a osamělosti. V jiné ho někdo slyšel, jak se s koktejlem v ruce v nějakém módním městském podniku vychloubá před skupinou přátel: Ano, moje mladší sestra, Briony Tallisová, spisovatelka, určitě jste o ní slyšeli. Ve třetí nadšeně jásal, když spadla poslední opona, ačkoli žádná opona nebyla, ani se nedalo předpokládat, že bude. Hra nebyla určená sestřenici a bratrancům, ale bratrovi Leonovi, aby oslavila jeho návrat, vzbudila jeho obdiv a odvedla ho od procesí lehkomyslných děvčat k té pravé, vhodné manželce, k té jediné, která ho přiměje, aby se vrátil na venkov, k té, která si sladce vyžádá Briony za družičku.

Briony patřila k dětem posedlým touhou po spořádaném světě. Zatímco pokoj její starší sestry, to byla změť nezavřených knih, nesloženého oblečení, neustlané postele, nevysypaných popelníků, Brionin byl svatyní jejího démona pořádku: model farmy rozložený na širokém okenním parapetu sestával z obvyklých zvířat, ale všechna se dívala jedním směrem - na svého hospodáře - jako by se měla každou chvíli rozezpívat, a dokonce i slepice byly úhledně zahnané do ohrady. Z horních pokojů byl Brionin ve skutečnosti jediný uklizený. V domečku pro panenky o mnoha místnostech jako by panenky s rovnými zády dostaly přísný zákaz dotýkat se stěn; nejrůznější figurky velké jako palec rozestavené na toaletním stolku - kovbojové, hlubinní potápěči, polidštěné

10$

myši - připomínaly vyrovnanými řadami a pravidelnými rozestupy občanskou armádu očekávající rozkazy.

Záliba v miniaturách byla jednou stránkou jejího pořádkumilovného ducha. Druhou byla vášeň pro tajemství: v drahocenném leštěném kabinetu se tajná zásuvka otevírala stisknutím fládrovaného, umně zakřiveného, přesně do sebe zapadajícího mechanismu. A v ní uchovávala deníček opatřený sponou a zápisník psaný kódem, který sama vymyslela. V sejfu, hračce, která se otevírala šesti tajnými číslicemi, měla dopisy a pohlednice. Stará cínová pokladnička byla schovaná pod uvolněným prknem v podlaze pod posteli. V pokladničce se skrývaly poklady z posledních čtyř let, od jejích devátých narozenin, kdy je začala sbírat: dva srostlé žaludy, měděný kyz, kouzlo přivolávající déšť, koupené v zábavním parku, veverčí lebka lehounká jako list.

Avšak tajné zásuvky, uzamykatelné deníčky a kryptografické systémy nemohly Briony skrýt jednoduchou pravdu: nemá žádná tajemství. Její touha po harmonickém, organizovaném světě jí odpírala ztřeštěné možnosti lumpáren. Chuligánství a ničení byly na její vkus příliš chaotické a krutost neměla v povaze. Její postavení vlastně jediného dítěte spolu s poměrnou osamoceností domu Tallisových ji chránily, alespoň za dlouhých letních prázdnin, před dívčími intrikami mezi kamarádkami. Nic v jejím životě nebylo dostatečně zajímavé nebo zahanbující, aby si zasloužilo být skryto; nikdo nevěděl o veverčí lebce pod postelí, ale nikdo to ani vědět nechtěl. Nic z toho nebylo vyslovené neštěstí; nebo spíš jako neštěstí se to ukázalo až v retrospektivě, poté co bylo nalezeno řešení.

V jedenácti napsala svoji první povídku - pošetilou záležitost, napodobující půl tuctu lidových pověstí a postrádající, jak si později uvědomila, tu životně důležitou znalost, jak to chodí ve světě, který vzbuzuje u čtenáře respekt. Avšak tento první neobratný pokus jí ukázal, že zdrojem tajemství je samotná představivost. Jakmile se pustila do povídky, nedalo se o tom nikomu říct. Předstírání ve slovech bylo příliš zkusmé, příliš zranitelné, příliš trapné, než aby připustila, aby o tom někdo věděl. Stačilo, aby napsala ona pravila, a tudíž, a hned sebou trhla a začala se cítit pošetile, že předstírá, jako že cosi ví o pocitech nějaké imaginární bytosti. Sebeodhalení bylo nevyhnutelné ve chvíli, kdy popisovala

11$

slabosti postavy; čtenář měl přemítat o tom, jestli nepopisuje sebe. O jakou jinou autoritu se mohla opřít? Jedině když byla povídka hotová, všechny osudy rozuzlené a celý text dotažený, takže se podobal - alespoň v tomhle jediném ohledu - každé jiné dokončené povídce na světě, tehdy se mohla cítit imunní a připravená prorazit na okrajích papíru otvory, svázat kapitoly kouskem provázku, namalovat nebo nakreslit obálku a dokončené dílo ukázat matce nebo otci, když byl doma.

Jejímu úsilí se dostávalo podpory. Ve skutečnosti bylo vítané, když si Tallisovi začali uvědomovat, že nejmladší člen rodiny je obdařen zvláštním myšlením a dovede zacházet se slovy. Dlouhá odpoledne trávila Briony listováním v encyklopedii a výkladovém frazeologickém slovníku zvláštních slovních spojení, nepatřičných, avšak pozoruhodných: mince, které schoval zločinec do kapsy, byly „mergle“, chuligán, kterého chytli při krádeži auta, plakal v „nestydatém sebeospravedlňování“, královo svraštěné obočí bylo „hieroglyfem“ jeho nespokojenosti. Pobízeli Briony, aby předčítala své povídky nahlas v knihovně, a rodiče a starší sestru překvapovalo, když uslyšeli tu tichou dívku přednášet tak směle, volnou rukou rozmáchle gestikulovala, krčila nos, když měnila hlas, a při čtení chvílemi na pár vteřin zvedala pohled od stránky a upírala ho postupně na všechny zúčastněné, nesmlouvavě vyžadovala pozornost své rodiny, když na ně působila svým vypravěčským kouzlem.

Ani kdyby se Briony nedostalo jejich pozornosti a chvály a nedělalo jim to tak zřejmou radost, nenechala by se od psaní odradit. V každém případě přicházela, podobně jako tolik spisovatelů před ní, na to, že stoprocentní uznání není až zas tak dobré. Příkladně Ceciliino nadšení se jevilo poněkud přehnané, poskvrněné možná blahosklonností, a také dotěrné, její starší sestra chtěla mít každou povídku svázanou, očíslovanou a založenou na policích knihovny mezi Rabíndranátha Thákura a Quinta Tertulliana. Jestli měl tohle být žert, Briony si toho nevšímala. Už vykročila na cestu a nalézala uspokojení v dalších rovinách; psaní povídek neobsahovalo pouze tajemství, skýtalo jí rovněž veškerá potěšení miniaturizace. Svět se dal stvořit na pěti stranách, a mnohem zábavnější než model zvířecí farmy. Dětství rozmazleného prince se dalo rozvinout na půl stránce, měsícem

12$

zalitý úprk spícími vesnicemi byl jediná rytmicky frázovaná věta, zamilovanosti se dalo dosáhnout jediným slovem - pohled. Stránky právě dokončené povídky jako by se jí chvěly v ruce životem, který obsahovaly. Její vášeň pro řád a pořádek byla rovněž uspokojena, neboť neuspořádaný svět se dal stvořit správně. Krize v hrdinčině životě se dala sladit s krupobitím, vichřicemi a hromobitím, zatímco svatba byla zpravidla požehnána pěkným svitem a mírnými vánky. Zaujetí pro pořádek rovněž utvářelo zásady spravedlnosti, se smrtí a manželstvím jako hlavními hnacími silami domácího uspořádání, smrt byla vyhrazena výlučně těm morálně pochybným, manželství bylo odměnou odepíranou až do poslední stránky.

Hra, kterou napsala kvůli Leonovu návratu, byla její první exkurzí do dramatu a ten přechod jí připadl zcela snadný. Byla to úleva nemuset psát všechna ta ona řekla, či popisovat počasí nebo rozpuk jara či hrdinčinu tvář - zjistila, že krása neposkytuje příliš možností. Na druhou stranu ošklivost měla nekonečně variací. Vesmír zredukovaný na to, co v něm bylo řečeno, byl ryzí uspořádaností, uspořádaností až téměř na hranici nicoty, a aby se to vyvážilo, každé slovo bylo vysloveno s krajním citovým nábojem, k čemuž se stal vykřičník nepostradatelný. Útrapy Arabelliny bylo vlastně melodrama, ten termín však autorka dosud neslyšela. Hra neměla vzbuzovat smích, ale strach, úlevu a poučení, přesně v tomto pořadí, a nevinná náruživost, s níž se Briony do tohoto projektu - plakáty, vstupenky, pokladna - pustila, umocňovala její přecitlivělost na neúspěch. Mohla Leona docela snadno přivítat nějakou další povídkou, ale novina, že ze severu přijíždějí na návštěvu sestřenice a bratranci, ji přiměla k tomu, že se vrhla do nové literární formy.

Tomu, že Lola, které bylo patnáct, a devítiletá dvojčata Jackson a Pierrot, jsou utečenci před ošklivou domácí občanskou válkou, měla Briony přikládat větší význam. Zaslechla matku, jak kritizuje impulzivní chování svojí mladší sestry Hermione a běduje nad situací těch tří dětí a odsuzuje svého poddajného, ústupného švagra Cecila, který unikl do bezpečí koleje Všech svatých v Oxfordu. Briony slyšela matku a sestru rozebírat poslední zvraty, urážky, předhůzky a obvinění. Poznala, že návštěva bratranců

13$

a sestřenice je časově neomezená a mohla by se protáhnout i na celé pololetí. Slyšela, že do domu se tři děti snadno vejdou a že Quinceyovi mohou zůstat, jak dlouho budou chtít, za předpokladu, že rodiče, pokud se za nimi přijedou podívat najednou, se nebudou v domácnosti Tallisových hádat. Dva pokoje vedle Brionina se důkladně uklidily, pověsili tam nové záclony a nanosili nábytek z jiných místností. Normálně by se příprav zúčastnila, ale náhodou se kryly s jejím dvoudenním psacím vzepětím a začátkem opravy přední fasády. Nejasně věděla, že rozvod je pohroma, ale nepovažovala ho za správný námět a nepřemýšlela o něm. Rozvod byl řešením, které se nedalo zvrátit, a tudíž nenabízel spisovateli žádné možnosti: patřil do říše neuspořádanosti. Manželství, nebo spíš svatba, v sobě spojovaly formální eleganci odměněné ctnosti, vzruch slavnostní podívané a hostiny a omamný slib celoživotního spojení. Dobrá svatba byla nepřiznanou symbolikou něčeho dosud nemyslitelného - sexuálního blaha. V uličkách venkovských kostelů a velkých městských katedrál dosahovali její hrdinové a hrdinky za přítomnosti celé schvalující rodiny a přátel nevinného vyvrcholení a nepotřebovali zacházet dál.

Pokud se rozvod prezentoval jako zbabělý protiklad svatby a manželství, dal se snadno vhodit na druhou misku vah spolu se zradou, nemocí, krádeží, násilím a prolhaností. Rozvod namísto toho ukazoval tuctovou, hloupě spletitou a nudnou tvář a neustálé zápolení. Podobně jako přezbrojování, otázka Etiopie a zahradničení neskýtal žádný námět, a když po dlouhém sobotním dopoledním čekání konečně Briony zaslechla zvuk kol na štěrku pod oknem svého pokoje a popadla stránky a seběhla dolů po schodech, přes halu a ven do oslepujícího poledního světla, nebyla to necitlivost, ale spíš vysoce soustředěná umělecká ctižádost, která způsobila, že se na omámené mladé návštěvníky, shluklé se zavazadly vedle bryčky, rozkřikla: „Tady mám vaše role, všechny rozepsané. První představení zítra! Zkouška začne za pět minut!“

Její matka a sestra přišly okamžitě s mírnějším časovým režimem. Návštěvníky - všichni byli světle zrzaví a pihovatí - uvedli do jejich pokojů, Hardmanův syn Danny jim vynesl nahoru zavazadla, pak bylo občerstvení v kuchyni, prohlídka domu, koupání v bazénu a oběd v jižní zahradě ve stínu psího vína. Po celou

14$

dobil Emily a Cecilia Tallisovy brebentily tak, že tím hosty najisto připravily o pohodu a nenucenost, kterou mělo jejich tlachání navodit. Briony věděla, že kdyby urazila dvě stě mil do cizího domu, veselé otázky, žertovné poznámky a všemožné ujišťování, že si může dělat, co chce, by ji sklíčily. Lidé si všeobecně neuvědomovali, že děti většinou chtějí, aby je všichni nechali na pokoji. Nicméně Quinceyovi se usilovně snažili předstírat, že se baví nebo že jsou uvolnění, což bylo dobrou předzvěstí pro Utrpení Arabellino: tahle trojka dobře věděla, jak se přetvařovat, i když vzhledově sotva odpovídali postavám, které měli ztvárnit. Před obědem Briony unikla do prázdné zkušebny - dětského pokoje - a začala přecházet po nalakované prkenné podlaze a zvažovala možnosti obsazení.

Při zběžném pohledu Arabella, která byla tmavovlasá jako Briony, mohla sotva pocházet z pihovatých rodičů, nebo utéct s cizím pihovatým hrabětem, najmout si podkrovní světničku u pihovaté domácí, ztratit hlavu pro pihovatého prince a nechat se oddat pihovatým vikářem před pihovatým shromážděním věřících. Ale nebylo vyhnutí. Pleť a vlasy její sestřenice a bratranců byly příliš výrazné - doslova zářivé! - aby se daly zamaskovat. Nejlepší, co se dalo říct, bylo, že Arabellin nedostatek pih je znakem - hieroglyfem, mohla by Briony napsat - jejího výsadního společenského postavení. Čistota jejího ducha nebude nikdy zpochybněna, přestože se pohybuje v poskvrněném světě. Vyvstal ještě další problém s dvojčaty, která od sebe cizí člověk neodlišil. Je správné, aby se zlotřilý hrabě natolik podobal hezkému princi, nebo aby se oba snad podobali Arabellinu otci a vikáři? Co kdyby Lolu obsadila jako prince? Jackson a Pierrot vypadali jako typičtí dychtiví malí kluci, kteří nejspíš udělají, co se jim řekne. Hrála by ale jejich sestra muže? Měla zelené oči, lícní kosti v obličeji jí ostře vystupovaly, měla propadlé tváře a v její zdrženlivosti tkvěla jakási nedůtklivost, která svědčila o pevné vůli a vznětlivé povaze. Už pouhý náznak toho, že by tu roli hrála Lola, by mohl vyvolat roztržku a dokázala by se s ní Briony držet za ruce před oltářem, zatímco by Jackson zanotoval z modlitební knihy?

Až teprve v pět odpoledne toho dne se jí podařilo shromáždit ansámbl v dětském pokoji. Vyrovnala do řady tři stoličky a sama se vecpala do starodávné vysoké dětské židličky - bohémské

15$

gesto, které jí dávalo výhodu rozhodčího na tenisovém kurtu. Dvojčata se bez nadšení přiloudala od bazénu, kde nepřetržitě strávila tři hodiny. Kluci byli bosí a přes plavky, z kterých kapalo na prkna podlahy, měli nátělníky. Voda jim rovněž crčela po krku z rozcuchaných vlasů a oba se klepali a pohupovali se v kolenou, aby se zahřáli. Z dlouhého ráchání měli pokožku vybledlou a svraštělou a v relativním přítmí dětského pokoje se jejich pihy zdály černé. Jejich sestra, která seděla mezi nimi s levou nohou položenou přes pravé koleno, byla narozdíl od nich naprosto klidná, záměrně se navoněla a převlékla do zelených bavlněných šatů, aby vynikly její vlasy a pleť. Sandály odhalovaly, že má kolem kotníku náramek a nehty nalakované rumělkovou červení. Při pohledu na ty nehty pocítila Briony tlak v prsou a okamžitě poznala, že nemůže po Lole chtít, aby hrála prince.

Všechno bylo připraveno a autorka hry se chystala přednést krátkou řeč, v níž shrne zápletku a vyvolá v dětech vzrušení, že budou zítra večer v knihovně hrát před dospělým publikem. Jako první se ale ozval Pierrot.

„Nenávidím hry a podobný věci.“

„Já je taky nenávidím, i oblíkání,“ řekl Jackson.

U oběda se vysvětlilo, jak se dvojčata dají od sebe rozeznat Pierrotovi chybí trojúhelníkovitý kousek levého ušního lalůčku, za což může pes, kterého trápil, když mu byly tři.

Lola odvrátila pohled. Briony rozumně namítla: „Jak můžeš nenávidět hry?“

„Je to jenom takové předvádění,“ vyslovil Pierrot tuto jednoznačnou pravdu a pokrčil rameny.

Briony věděla, že trefil do černého. Přesně z toho důvodu hry milovala, alespoň ty vlastní; každý ji bude obdivovat. Zadívala se na kluky, pod jejichž židlemi se voda slévala do loužiček a vsakovala do spár mezi prkny, poznala, že nikdy nedokážou pochopit její ctižádost. Odpuštění zjemnilo tón jejího hlasu.

„Myslíte, že se Shakespeare jenom předváděl?“

Pierrot pohlédl přes klín své sestry na Jacksona. Tohle bojovné jméno mu bylo matně povědomé, mělo v sobě náznak jakési školní a dospělé jistoty, dvojčata ale hledala oporu jeden u druhého.

„Každej ví, že jo.“

16$

„Bez debaty.“

Když Lola promluvila, obrátila se nejdřív k Pierrotovi a uprostřed věty se prudce otočila a dopověděla to Jacksonovi. V Brionině rodině nemusela paní Tallisová sdělovat nic, co by vyžadovalo, aby to říkala oběma dcerám současně. Teď Briony uviděla, jak se to dělá.

„Buď v téhle hře budete hrát, nebo dostanete pohlavek a promluvím s rodiči.“

„Jestli nás budeš pohlavkovat, my promluvíme s rodiči.“

„Budete v té hře hrát, nebo si promluvím s rodiči.“

Skutečnost, že výhrůžka byla pronesena přímo k podlaze, zřejmě nezmenšila její účinek. Pierrot vtáhl spodní ret.

„Proč musíme?“ V této otázce bylo všecko a Lola se pokusila prohrábnout mu vlhké vlasy.

„Pamatuješ, co říkali rodiče? Jsme v tomhle domě hosté a budeme se chovat jak - jak se budeme chovat? No tak. Jak se budeme chovat?“

„Přizpůsobíme se,“ odpověděla dvojčata sborem ztrápeně a div se na tom nezvyklém slovu nezakoktala.

Lola se obrátila k Briony a usmála se. „Pověz nám prosím o svojí hře.“

Rodiče. Veškerá zákonem a společností živená síla tohoto plurálu měla co nevidět vymizet, nebo už se tak stalo, ale v dané chvíli to nebylo možné přiznat, statečnost se vyžadovala dokonce i od těch nejmladších. Briony najednou pocítila stud, s čím si to tak sobecky začala, neboť ji vůbec nenapadlo, že by její sestřenice a bratranci snad nechtěli v Útrapách Arabelliných hrát. Prožívali však vlastní útrapy, vlastní katastrofu, a nyní jakožto hosté v jejím domově byli přesvědčení, že musejí projevovat vděčnost. A co horšího, Lola dala jasně najevo, že i ona bude hrát pouze z donucení. Na zranitelných Quinceyových se vynucuje poslušnost. A přesto se Briony pokusila obtížnou myšlenku uchopit: nedochází tady k manipulaci? Nevyužívá Lola dvojčata, aby se jí dostala pod kůži, aby dala najevo nepřátelství nebo odpor? Briony pociťovala jako nevýhodu, že je mladší než Lola, která má před ní plné dva roky náskok, a její hra jí začala připadat ubohá a trapná.

Po celou dobu se vyhýbala Lolinu upřenému pohledu a dál

17$

nastiňovala zápletku, i když ji začala hloupost celé hry přemáhat. Už neměla dost odvahy získat a nadchnout sestřenici a bratrance pro premiéru. Jakmile skončila, Pierrot řekl: „Chci hrát hraběte. Chci bejt ten zlej.“

„Já budu princ,“ řekl Jackson prostě. „Vždycky jsem princ.“ Mohla je k sobě přitáhnout a vlepit jim pusu na drobné tvářičky, ale řekla jenom. „Tak tedy ujednáno.“

Lola si rozpletla nohy, uhladila si šaty a zvedla se, jako by se chystala k odchodu. Se smutným povzdechem a odevzdaností řekla: „Počítám, že když jsi tu hru napsala ty, budeš Arabella.“ „Ale ne,“ řekla Briony. „Ne. Vůbec ne.“

Řekla ne, ale myslela ano. Samozřejmě, že hraje Arabellu. Protestovala proti Lolinu „když“. Nebude hrát Arabellu proto, že hru napsala, bude tu roli hrát, protože ji žádná jiná možnost nenapadla, protože tak ji uvidí Leon, protože ona je Arabella.

Řekla ale „ne“ a teď Lola sladce podotkla: „Takže by ti nevadilo, kdybych ji hrála já? Myslím, že bych to zvládla velice dobře. Ve skutečnosti z nás dvou…“

Nedopověděla a Briony na ni zůstala koukat, nedokázala skrýt zděšení ani ze sebe vypravit slovo. Role jí proklouzávala mezi prsty, to věděla, ale nedokázala připadnout na nic, co by řekla, co by jí roli vrátilo. Briony mlčela a Lola využila příležitosti.

„Loni jsem byla dlouho nemocná, takže tuhle část bych dokázala také dobře zvládnout.“

Také? Briony nedokázala se starší dívkou držet krok. Nevyhnutelná rána jí zatemnila myšlenky.

Jedno z dvojčat pyšně řeklo: „Hrála jsi ve školním představení.“

Jak by jim mohla vysvětlit, že Arabella není pihovatá? Má bledou pleť a černé vlasy a její myšlenky jsou Brioniny myšlenky. Jak by však mohla odmítnout sestřenici, která je tak daleko od domova a její rodina je v troskách? Lola jí četla myšlenky, protože teď vynesla poslední kartu, eso, které se nedalo pominout.

„Řekni ano. Bude to první pěkná věc, která se mi za dlouhé měsíce přihodila.“

Ano, jazyk se vzpíral to slovo vyřknout, Briony dokázala pouze přikývnout, a přitom měla pocit, jako by se jí po těle rozlévalo trucovité chvění sebezničující povolnosti, v bublinách unikalo

18$

pokožkou a s každým tepem srdce zatemňovalo místnost. Chtěla odejít, chtěla se o samotě natáhnout tváří dolů na svoji postel a vychutnat si odpudivou pikantnost té chvíle a sledovat zpátky věty tak, jak jedna následovala za druhou až k okamžiku, když vypukla zkáza. Potřebovala si s očima zavřenýma v duchu rozebrat významnost toho, co ztratila, čeho se vzdala, a přijmout nový stav věcí. Bylo třeba popřemýšlet nejen o tom, co s Leonem, ale také o tom, co s těmi starými broskvovými a krémovými saténovými šaty, které jí matka vyhledala na Arabellinu svatbu. Ty teď dostane Lola. Jak mohla matka odvrhnout dceru, která ji po celá ta léta miluje? Když uviděla, jak její sestřenici šaty dokonale padnou a byla svědkem matčina bezcitného úsměvu, věděla Briony, že jediná rozumná volba potom bude utéct, žít v křoviskách, živit se bobulemi a být nalezena za jednoho zimního svítání vousatým zálesákem stočená do klubíčka u paty mohutného dubu, krásná a mrtvá, a bosá nebo možná v baletních piškotech s růžovými stuhami…

Sebelítost vyžadovala její plnou pozornost a jedině o samotě mohla vdechnout život drásavým podrobnostem, ale v okamžiku jejího přitakání - jak jen dokáže naklonění lebky změnit život! sebrala Lola z podlahy hromádku Brionina rukopisu a dvojčata sklouzla z židlí a následovala sestru do prostoru uprostřed dětského pokoje, který Briony předchozího dne vyklidila. Odváží se teď odejít? Lola přecházela po prknech podlahy, jednu ruku pozvednutou k obočí, pročítala první stránky hry, mumlala si věty z prologu. Prohlásila, že se nic nemůže zkazit tím, když se začne od začátku, a teď obsadila bratry jako Arabelliny rodiče a popisovala jim úvodní výstup, zřejmě věděla všechno, co se o té scéně vědět dalo. Výhoda Loliny nadřazenosti byla nemilosrdná a v jejím světle byla sebelítost nepodstatná. Nebo to bude všechno o to víc ničivě rozkošné? - neboť Briony ještě nebyla obsazena do role Loliny matky a tohle byl najisto okamžik, aby vyplula z místnosti, svalila se na postel a obličej zabořila do tmy. Ale sílu odolat pokušení odejít jí dodala Lolina říznost, to že nebrala ohledy na nic jiného než na sebe a že Brioniny pocity nevezme ani na vědomí, natožpak aby v ní vyvolaly pocit provinilosti.

Ve všeobecně příjemném a dobře chráněném životě se dosud s nikým nedostala do skutečného střetu. Nyní jí bylo jasné: je to

19$

jako vrhnout se do bazénu zkraje června; prostě se k tomu musíte přimět. Když se vyprostila z vysoké židličky a přešla k místu, kde stála její sestřenice, srdce jí nevhodně tlouklo a dech se zadrhával.

Vzala od Loly hru a řekla tak přiškrceným hlasem, že zněl mnohem pronikavěji než obvykle. „Když jseš Arabella, potom já budu režisér, velice děkuji, ale prolog přečtu já.“

Lola si přitiskla pihovatou ruku na ústa „Prooo-mííň,“ zahýkala. „Jen jsem se snažila, abysme začli.“

Briony si nebyla jistá, jak by měla zareagovat, tak se otočila k Pierrotovi a řekla: „Nevypadáš zrovna moc jako Arabellina matka.“

Tím že zrušila Lolino rozhodnutí ohledně obsazení a smích, který to u chlapců vyvolalo, znamenaly posun v rovnováze moci. Lola přehnaně pokrčila kostnatými rameny, šla si stoupnout k oknu a civěla ven. Možná i ona bojovala s pokušením odejít z místnosti s nosem nahoru.

Přestože se dvojčata začala prát a jejich sestra pojala podezření, že jí začíná migréna, zkouška nějak začala. Briony začala do napjatého ticha číst prolog.

{Toto je příběh Arabelly,

jež bez rozmyslu utekla s nepravým mužem.

Sklíčilo rodiče, že jejich prvorozená bez jejich svolení

prchla z domova do Eastbourne…}

Arabellin otec stál s manželkou po boku ve vratech z tepaného železa svého panství, zpočátku dceru prosil, aby své rozhodnutí znovu uvážila, potom jí v zoufalství přikázal, že nesmí odjet. Proti němu stála smutná, ale neústupná hrdinka s hrabětem po boku a jejich koně, přivázaní u nejbližšího dubu, ržáli a hrabali kopyty, jak se už nemohli dočkat, aby vyrazili. Nejněžnější otcovy pocity měly rozechvívat otcův hlas, když pravil:

{Má nejdražší, jsi mladá a krásná,

avšak nezkušená, a i když si myslíš,

že ti svět leží u nohou,

může se vzepnout a dupnout na tebe.}

20$

Briony rozmístila herce; sama popadla pevně za paži Jacksona, Lola a Pierrot stáli ruku v ruce opodál. Když si kluci pohlédli do očí, začali se hihňat, ale děvčata je okřikla. Už tak bylo potíží dost, ale Briony začala chápat tu propast mezi nápadem a jeho uskutečněním, až když Jackson začal z listu papíru předčítat sklíčeným monotónním hlasem, jako by každé slovo bylo jméno na seznamu mrtvých, a nedokázal vyslovit „nezkušená“, přestože mu to mnohokrát zopakovala, a vynechal poslední dvě slova ze své repliky - „může se vzepnout a dupnout“. Co se Loly týkalo, odříkala svůj text správně, ale ledabyle a místy se nevhodně usmívala při něčem, co ji právě napadlo, rozhodnutá dát najevo, že její téměř dospělá mysl je někde jinde.

A tak pokračovali, sestřenice a bratranci ze severu, plnou půlhodinu, vytrvale ničili Brionin výtvor, takže to byla úleva, když přišla její starší sestra pro dvojčata, že se mají jít koupat.

21$

2

Zčásti kvůli svému mládí a nádhernému dni, zčásti kvůli vzrůstající chuti na cigaretu Cecilia Tallisová skoro běžela s květinami v rukou po stezce kolem řeky a starého bazénu s mechem zarostlou cihlovou stěnou, než zabočila do dubového lesíku. Rovněž ji pohánělo nahromaděné nicnedělání letních týdnů od závěrečných zkoušek; od té doby, co se vrátila domů, byl její život jako stojatá voda a líbezný den jako ten dnešní v ní vzbuzoval netrpělivost, téměř až zoufalství.

Chladný vysoký stín stromů přinášel úlevu, rozmanitost kmenů byla okouzlující. Jakmile prošla železnými vrátky v plotě a kolem rododendronů pod nízkou zahradní zídkou, přešla přes otevřený rozlehlý park - prodaný jednomu místnímu farmáři, aby tam mohl pást krávy - a vynořila se za fontánou a její opěrnou zdí, která byla napodobeninou v poloviční velikosti Berniniho Tritona na Piazza Barberini v Římě.

Svalnatá postava Tritona, poklidně přidřepla ve své mušli, dokázala ze své lastury vyfouknout pramínek jen pět centimetrů vysoký, tak nízký tu byl tlak, a voda mu padala zpátky na hlavu, stékala po kamenných kučerách a žlábkem mocné páteře a zanechávala za sebou tmavou zelenou stopu. V cizím severském podnebí byl daleko od domova, ale v dopoledním slunci se jevil krásný, a stejně tak čtyři delfíni, kteří podpírali vlnitý okraj mušle, na níž seděl. Zadívala se na nepravděpodobné šupiny na delfínech a na Tritonových stehnech a pak stočila pohled k domu. Nejkratší cestou to měla do salonu přes trávník, terasu a fran-22$

couzským oknem. Ale její kamarád z dětství a známý z univerzity Robbie Turner klečel u živého plotu a plel a ona neměla chuť se s ním vybavovat. Nebo alespoň ne teď. Co se sem vrátil, bylo parkové zahradničení jedním z jeho dvou posledních bláznovství. Momentálně mluvil o lékařské fakultě, která se po promoci z literatury jevila jako dosti náročná. A také jako značná drzost, protože by jeho studium musel zaplatit její otec.

Osvěžila květiny tím, že je ponořila do nádrže fontány, která měla nezmenšenou velikost a byla hluboká a chladná, a vyhnula se Robbiemu tak, že to vzala rychle kolem k průčelí domu - je to výmluva, pomyslela si, abych zůstala o pár minut déle venku. Dopolední sluneční světlo, vlastně jakékoli světlo nemohlo skrýt, jak je dům Tallisových ošklivý - sotva čtyřicet let starý, z ostře oranžových cihel, přičaplý, s okny zalitými v olovu ve stylu gotiky panských sídel, odsouzený k tomu, aby se jednoho dne dostal do článku od Pevsera nebo někoho z jeho týmu jako tragický příklad promarněné příležitosti, a mladší představitel moderní školy o něm napíše „do krajnosti prostý všeho půvabu“. Stával zde dům ve stylu stavitele Adama až do konce osmdesátých let devatenáctého století, kdy ho zničil požár. Zůstalo však umělé jezero a ostrov s dvěma kamennými mosty, přes něž vedla příjezdová cesta, a při břehu řeky rozpadající se štukovaný chrám. Ceciliin dědeček, který vyrostl nad železářstvím a nadělal rodinné peníze řadou patentů na visací zámky, zástrčky, závory a petlice, vtiskl novému domu svoji zálibu v solidních, bezpečných a praktických věcech. Přesto, když se člověk otočil zády k hlavnímu vchodu, zadíval se po příjezdové cestě a nevšímal si fríských krav, které se už shromažďovaly ve stínu rozkladitých stromů, naskýtal se mu pěkný pohled, vnukající pocit bezčasí, neměnného poklidu, který ji víc než co jiného ubezpečil, že musí odtud brzy vypadnout.

Vstoupila dovnitř, rychle přešla přes černobílé dlaždice haly jak známě se rozléhaly její kroky, a jak otravně - a ve dveřích salonu se zastavila, aby popadla dech. Z neuspořádané kytice vrbovky, rododendronu a kosatců jí kapala chladná voda na nohy v sandálech, což jí vylepšilo náladu. Váza, kterou hledala, stála na americkém stole z třešňového dřeva u francouzského okna, které bylo trochu pootevřené. To, že bylo obrácené na jihovýchod, umožňovalo dopolednímu slunci vrhat na šmolkově modrý kobe-23$

rec rovnoběžníky světla. Dech se jí zklidnil a dostala ještě větší chuť na cigaretu, ale pořád ještě okolkovala u dveří, chvilkově uchvácená dokonalostí scény - tři vybledlé pohovky s opěradlem a područkami, rozestavené před téměř novým gotickým krbem, v němž byla naaranžovaná suchá ostřice, rozladěné cembalo, na které se nehrálo, a nepoužívané stojany na noty z růžového dřeva, těžké sametové závěsy, volně převázané oranžovomodrým provazem s třapci, rámující částečný výhled na nebe bez mráčku a šedě a žlutě skvrnitou terasu, kde ve spárách rostl heřmánek a kopretiny. Několik schodů vedlo dolů na trávník, kde ještě Robbie pracoval a který se táhl padesát yardů až k fontáně s Tritonem.

To vše dohromady - řeka a květiny, běh, a v posledních dnech běhala zřídkakdy, jemné žebroví dubových kmenů, tahle místnost s vysokým stropem, geometrie světla, puls, který jí tepe v uších a pomalu se zklidňuje - to vše v ní probouzelo radost, jak se známé měnilo v rozkošně neznámé. Zároveň se ale cítila provinile, že se doma nudí. Vrátila se z Cambridge s jakousi nejasnou představou, že své rodině dluží svoji nepřerušovanou přítomnost. Otec však zůstával ve městě a matka, pokud neživila své migrény, byla odtažitá, dokonce nepřátelská. Cecilia nosila matce nahoru do pokoje podnosy s čajem - do pokoje stejně zanedbaného jako byl ten její - v představě, že by si mohly důvěrně pohovořit. Avšak Emily Tallisová se chtěla podělit jenom o drobné nepodstatnosti ohledně domácnosti, nebo ležela opřená o polštáře, v přítmí pokoje se jí nedalo z obličeje nic vyčíst, a pila svůj šálek čaje za bezkrevného ticha. Briony byla ponořená do svých písemných fantazií - co se zdálo přechodným vrtochem, z toho se teď stávala rozvíjející se posedlost. Právě ráno je Cecilia viděla na schodech, svoji mladší sestru, jak vede chudáky sestřenici a bratrance, kteří teprve včera přijeli, nahoru do dětského pokoje, aby zkoušeli hru, kterou chtěla Briony uvést večer, kdy čekali Leona a jeho přítele. Bylo tak málo času a už jednoho z dvojčat držela Betty kvůli nějakému prohřešku v prádelně. Cecilia neměla chuť pomáhat bylo moc horko, a ať už se Briony pustila do čehokoli, ten projekt skončí pohromou, neboť od toho Briony očekává přespříliš a nikdo, zvláště pak sestřenice a bratranci, není schopen dostát jejím potřeštěným představám.

Cecilia věděla, že nemůže dál marnit své dny ve svinčíku svého

24$

neuklizeného pokoje, ležet na posteli v oblaku dýmu, bradu podepřenou dlaní, do paže aby se jí dávalo mravenčení při čtení Richardsonovy Clarissy. Učinila polovičatý pokus pokračovat v rodinné tradici, ale na straně jejího otce, alespoň do té doby, než si její prapradědeček otevřel skromné železářství, trčeli předkové bez možnosti úniku až po krk v dřině na farmě. U mužů se podezřele a bez nějakého řádu střídala příjmení a svazky, kdy spolu dvojice žily na hromádce, do církevních matrik nikdo nezaznamenal. Nemůže tady zůstat, věděla, že by si měla udělat plány, ale neudělala nic. Otevíraly se jí různé možnosti, ale nic, co by nemohlo počkat. Měla na účtu trochu peněz, dost, aby s tím skromně vydržela asi rok. Leon ji opakovaně zval k sobě do Londýna. Přátelé z univerzity se nabízeli, že jí pomohou najít práci - určitě nudnou, ale byla by nezávislá. Z matčiny strany měla zajímavé strýce a tety, kteří ji vždycky rádi viděli, včetně nespoutané Hermione, matky Loly a dvojčat, která teď byla dokonce v Paříži se svým milencem, jenž pracoval v rozhlase.

Nikdo tady Cecilii nezdržoval, nikomu by zvlášť neleželo na srdci, kdyby odešla. Nedržela ji tady letargie, někdy bývala až nesnesitelně neklidná. Zkrátka se jí zamlouval pocit, že jí něco v odchodu brání, že je jí tady zapotřebí. Občas přesvědčovala sama sebe, že zůstává kvůli Briony, nebo aby pomáhala matce, nebo proto, že je to ve skutečnosti její poslední ničím nepřerušený pobyt doma a že ho dotáhne do konce. Ve skutečnosti ji nelákalo pomyšlení, že by si měla zabalit kufr a stihnout ranní vlak jenom proto, aby odjela. To, že tady setrvávala, unuděná a zpohodlnělá, byla určitá podoba sebemrskačství, kořeněná potěšením nebo očekáváním toho potěšení; kdyby odjela, mohlo by se stát něco zlého, nebo co hůř, něco dobrého, a to si nemohla dovolit propást. A pak tady byl Robbie, který ji popuzoval tím, jak předstíral, že se od ní drží dál, a svými velkolepými plány, které byl ochoten probírat jenom s jejím otcem. Znala se s Robbiem od sedmi let a zlobilo ji, že si spolu nedokážou normálně promluvit. Přestože měla pocit, že je to ve značné míře jeho chyba - že by mu stouplo do hlavy jeho postavení? - věděla, že tohle si musejí vyjasnit dřív, než vůbec pomyslí na to, že by odjela.

Otevřenými okny pronikal slabý kožnatý zápach kravského hnoje, všudypřítomný, vyjma těch nejchladnějších dnů, který vní-

25$

mali jenom ti, kteří odněkud přijeli. Robbie odložil sázecí lopatku a vztyčil se, aby si mohl ubalit cigaretu, pozůstatek z časů, kdy byl členem komunistické strany - což byla další přechodná libůstka, spolu s jeho ambiciózními plány ohledně antropologie a plánovanou cestou pěšky z Calais do Istanbulu. Vlastní cigarety ovšem měla o dvě patra výš, v některé z několika možných kapes.

Vešla dál do místnosti a nacpala květiny do vázy. Kdysi patřívala jejímu strýci Clemovi, na jehož pohřeb nebo spíš znovupohřbení na konci války se dobře pamatovala: dělová lafeta, která předjela na venkovský hřbitov, rakev zahalená vlajkou pluku, tasené meče, hlahol trubek u hrobu, a to, co si v pěti letech zapamatovala nejvíc - její otec plakal.

Clem byl jeho jediný sourozenec. To, jak přišel k té váze, se dověděli z jednoho z posledních dopisů, které mladý poručík napsal domů. Byl styčný důstojník ve francouzské zóně a započal s evakuací malého města západně od Verdunu těsně předtím, než je bombardování srovnalo se zemí. Zachránilo se snad padesát žen, dětí a starých lidí. Později starosta a další představitelé zavedli strýce Clema městem k polozbořenému muzeu. Vázu vyndali z roztříštěné skleněné vitríny a darovali mu ji na důkaz vděku. Neodmítl to, jakkoli se mohlo zdát nevhodné bojovat ve válce s míšeňským porcelánem pod paží. O měsíc později zanechal poručík Tallis vázu pro jistotu v jednom venkovském stavení, za povodně se přebrodil přes řeku, aby si ji vzal, a stejnou cestou se o půlnoci vrátil ke své jednotce. V posledních dnech války ho odveleli na hlídku, a tak vázu svěřil jednomu příteli, aby mu na ni dával pozor. Pomalu si našla cestu zpátky na velitelství a Tallisovým ji doručili několik měsíců po pohřbu strýce Clema.

Nemělo žádný smysl pokoušet se květiny uspořádat. Zvolily si vlastní symetrii a byla zajisté pravda, že příliš souměrné uspořádání kosatců a vrbovky by pokazilo dojem. Několik minut Cecilia květiny aranžovala, aby dosáhla přirozeného nahodilého vzhledu. Při tom se zaměstnávala pomyšlením, že by vyšla ven k Robbiemu. Ušetřilo by jí to cestu nahoru do pokoje. Cítila se nepříjemně, bylo jí horko a ráda by si ve velkém zrcadle nad krbem zkontrolovala, jak vypadá. Kdyby se ale otočil - stál zády k domu a kouřil - uviděl by rovnou do pokoje. Konečně to dokončila a poodstoupila.

26$

Teď si přítel jejího bratra Paul Marshall možná pomyslí, že květiny strčili do vázy stejně ledabyle, jak byly natrhány. Věděla, že nemá smysl aranžovat květiny, dokud ve váze není voda - ale nedokázala odolat, aby si s nimi nepohrávala, a lidé nedělají vždy všechno správně a logicky, zvláště když jsou o samotě. Její matka chtěla mít v hostinském pokoji květiny a Cecilia ráda vyhověla. Nabízelo se zajít pro vodu do kuchyně, ale Betty tam připravovala dnešní večeři a byla v panovačné náladě. Strachy by se krčil nejenom malý kluk jako Jackson nebo Pierrot - stejně na tom byla přizvaná pomocnice ze vsi. Dokonce i ze salonu se dalo zaslechnout občasný zdušený zlostný výkřik a zařinčení hrnce, který někdo postavil s nebývalou silou na polici u krbu. Kdyby tam teď Cecilia vešla, musela by dělat prostředníka mezi mlhavými matčinými příkazy a Bettyiným bojovným rozpoložením. Bude jistě mnohem rozumnější zajít ven k fontáně a vázu naplnit tam.

Jednou, to jí ještě zdaleka nebylo dvacet, se přišel na vázu podívat jeden otcův známý, který pracoval ve Victoria and Albert Museum, a prohlásil, že váza je pravá. Byl to pravý míšeňský porcelán, práce velkého umělce Höroldta, který ji namaloval v roce 1726. S největší pravděpodobností svého času patřívala králi Augustovi. Přestože si jí Tallisovi považovali víc než ostatních věcí ve svém domě, což byla hlavně veteš, kterou nashromáždil Ceciliin dědeček, Jack Tallis chtěl, aby se váza na počest jeho bratra používala. Neměla být uvězněna ve skleněné vitríně. Když přežila válku, zněl logický argument, potom by měla přežít Tallisovy. Jeho žena souhlasila. Pravda byla, že ji Emily Tallisová neměla moc ráda, i když měla velkou cenu a pohnutou historii. Drobné malované čínské figurky, postavičky obřadně shromážděné kolem stolu, k tomu vyumělkované rostliny a nepravděpodobní ptáci, to jí připadalo přeplácané a skličující. Čínské předměty povšechně ji otravovaly. Sama Cecilia na to neměla vyhraněný názor, i když si někdy lámala hlavu, kolik by se za vázu dostalo v aukční síni Sotheby’s. Vážili si té vázy ne kvůli Höroldtovým mistrovským pestrobarevným emailům nebo modrému a zlatému vzoru propletenému s listovím, ale kvůli strýci Clemovi a životům, které zachránil, kvůli řece, kterou o půlnoci přebrodil, a kvůli jeho smrti přesně týden před uzavřením příměří. Květiny, zvláště pak polní, se zdály vhodným projevem úcty.

27$

Cecilia uchopila chladný porcelán do obou rukou, chvilku postála na jedné noze, když si druhou otevírala francouzské okno dokořán. Vyšla ven do prudkého slunečního světla a vůně stoupající z prohřátého kamene byla jako přátelské objetí. Nad fontánou se namlouvaly dvě vlaštovky a z hutného příšeří obrovitého libanonského cedru se ozývalo pronikavé vyzpěvování ledňáčka. Květiny se v lehkém vánku pohupovaly a lechtaly ji na tváři, když kráčela přes terasu a opatrně zdolala ty tři drolící se schody na štěrkovanou cestu.

Robbie ji uslyšel přicházet a prudce se otočil.

„Byl jsem ponořený v myšlenkách,“ začal vysvětlovat.

„Ubalil bys mi jednu tu svoji bolševickou cigaretu?“

Vlastní cigaretu odhodil, uchopil plechovou krabičku, která ležela na jeho saku na trávníku, a vykročil vedle ní k fontáně. Chvíli neřekli slovo.

„Krásný den,“ podotkla potom s povzdechem.

Hleděl na ni s podezíravým pobavením. Něco mezi nimi bylo, a dokonce i ona musela vzít na vědomí, že krotká poznámka ohledně počasí vyzněla zvráceně.

„Co Clarissa?“ Pohled měl sklopený ke svým prstům, které balily cigaretu.

„Nuda.“

„To nesmíme říkat.“

„Ráda bych, aby s tím pohnula.“

„To se stane, a bude to lepší.“

Zpomalili, a pak se zastavili, aby mohl dokončit její cigaretu.

Pravila: „Radši bych četla kdykoli Fieldinga.“

Uvědomila si, že řekla nějakou hloupost. Robbie se zadíval přes park a krávy k dubovému lesu, který se táhl údolím řeky, k lesu, kterým toho rána běžela. Mohl si myslet, že s ním mluví v jinotajích, sugestivně dává najevo chuť na plnokrevnost a smyslnost. Byl to samozřejmě omyl a Cecilii přepadly rozpaky. Neměla ponětí, jak by to uvedla na pravou míru. Líbí se mi jeho oči, pomyslela si, čistá směsice oranžové a zelené, která je ve slunečním světle ještě zrnitější. A líbilo se jí, že je tak vysoký. Byla to u muže zajímavá kombinace, inteligence a vyslovené humpoláctví. Vzala si od něho cigaretu, připálil jí.

„Vím, co máš na mysli,“ prohodil, když kráčeli těch posled—

28$

nich pár kroků k fontáně. „Ve Fieldingovi je víc života, ale ve srovnání s Richardsonem dokáže být psychologicky vulgární.“

Postavila vázu vedle nerovných schodů, které vedly ke kamenné nádrži fontány. Poslední věc, po které toužila, byla studentská debata o literatuře osmnáctého století. Vůbec si nemyslela, že Fielding je vulgární, ale nehodlala se nechat zatáhnout do debaty, bránit se, specifikovat, útočit. Unavovalo ji to a Robbie se uměl urputně hádat.

Místo toho řekla: „Víš, že dneska přijede Leon?“

„Slyšel jsem. To je bezvadný.“

„Přiveze s sebou přítele, Paula Marshalla. Toho…“

„Čokoládového milionáře. No teda! A ty mu chystáš květiny!“

Usmála se. Předstírá, že žárlí, aby skryl skutečnost, že opravdu žárlí? Už se v něm nevyznala. Na Cambridgi se přestali stýkat. Udělat cokoli jiného bylo příliš obtížné. Změnila téma hovoru.

„Táta říká, že z tebe bude doktor.“

„Uvažuju o tom.“

„Musíš mít studentský život rád.“

Znovu odvrátil pohled, ale tentokrát jenom na vteřinu, nebo ani ne na vteřinu, a když se k ní zase obrátil, připadalo jí, že je mírně podrážděný. Vyznělo to od ní blahosklonně? Znovu uviděla jeho oči, zelené a oranžové skvrnky, jako tygří oko. Když promluvil, nebylo po nějakém podráždění ani stopy.

„Vím, že tobě to moc nesedělo, Cee. Ale jak jinak se z tebe může stát lékař?“

„Přesně tak. Dalších šest let. K čemu to?“

Neurazil se. To ona přeháněla a byla v jeho přítomnosti nervózní a sama ze sebe otrávená.

Vzal její otázku vážně. „Ve skutečnosti mi nikdo nedá práci jako parkovému zahradníkovi. Nechci učit ani nastoupit do státní služby. A medicína mě zajímá…“ Odmlčel se, jak ho něco napadlo. „Podívej, domluvil jsem se, že to tvému otci splatím. Takhle jsme se dohodli.“

„O tohle mi vůbec nešlo.“

Překvapilo ji, že ho vůbec napadlo, že jí snad jde o peníze. To bylo od něho malicherné. Její otec subvencoval Robbieho vzdělání po celou dobu. Namítal proti tomu někdy někdo něco? Myslela si, že se jí to zdá, ale měla pravdu - v Robbieho chování

29$

bylo poslední dobou něco rušivého. Určitým způsobem ji štval, kdykoli jen mohl. Přede dvěma dny zazvonil u hlavních dveří už to bylo divné, protože k nim vždycky mohl chodit, jak se mu zachtělo. Když zavolala z patra, stál venku a hlasitým, neosobním hlasem se ptal, jestli by si mohl půjčit knihu. Polly byla zrovna na všech čtyřech a umývala dlaždice v hale. Robbie si sundal boty, které neměl vůbec špinavé, a potom, jako by ho to dodatečně napadlo, si stáhl i ponožky a směšně okázale přešel po špičkách po mokré podlaze. Všechno dělal se záměrem, aby se jí vzdálil. Hrál syna uklízečky, který přišel do panského domu s posílkou. Společně vešli do knihovny, a když si vyhledal knihu, vybídla ho, ať zůstane na kávu. Jeho nervózně váhavé odmítnutí nebylo nic než předstírání - byl jedním z nejsebejistějších lidí, které kdy poznala. Vysmíval se jí, to věděla. Když ji takhle odmítl, odešla nahoru a natáhla se na postel s Clarissou, četla, aniž by vnímala jediné slovo, a cítila, jak její podrážděnost a zmatek vzrůstají. Vysmívá se jí nebo ji trestá - nevěděla, co je horší. Trestá ji za to, že byla na Cambridgi v jiném kruhu, že nemá za matku posluhovačku; posmívá se jí, že dosáhla tak ubohého titulu - ne že by ženám akademickou hodnost skutečně udělovali.

Nemotorně, protože pořád ještě kouřila cigaretu, zdvihla vázu a postavila ji na okraj nádrže. Dávalo by větší smysl, kdyby nejdřív květiny vyndala, ale byla příliš podrážděná. Ruce měla horké a suché a musela držet vázu o to pevněji. Robbie mlčel, ale podle toho, jak se tvářil - nucený úsměv se semknutými rty - poznala, že toho, co řekl, lituje. Ani to ji neutěšilo. Takhle to mezi nimi poslední dobou chodilo, když spolu mluvili, jeden nebo druhý vždycky šlápli vedle a snažili se poslední větu vzít zpátky. Rozhovory jim neskýtaly uvolnění, neměly v sobě nic jednoznačného, nedávaly žádnou naději na pohodu. Místo toho byl rozhovor samý osten, léčka a podivný zvrat, které způsobovaly, že si byla protivná skoro stejně jako jí byl protivný on, přestože nepochybovala, že hlavní vinu na tom nese sám. Nezměnila se, ale nemohlo být pochyb o tom, že on ano. Udržoval si odstup od rodiny, která k němu byla beze zbytku otevřená a dala mu všechno. Jedině z tohoto důvodu - už napřed očekávala, že odmítne, a kvůli vlastní nespokojenosti - ho nepozvala v ten den na večeři. Jestli si chce udržovat odstup, tak ať si ho má.

30$

Z těch čtyř delfínů, jejichž ocasy podpíraly mušli, na níž se krčil Triton, měl ten nejbližší doširoka otevřenou tlamu ucpanou mechem a řasami. Jeho kulovité kamenné oči, velké jako jablka, byly měňavě zelené. Celá socha měla na straně obrácené na sever namodrale zelenou patinu, takže z určitého úhlu a v přítmí vypadal svalnatý Triton jako by byl skutečně sto mořských mil pod hladinou. Bernini určitě chtěl, aby voda melodicky prýštila z široké mušle s nerovným okrajem do nádrže pod ní. Ale tlak byl tak nízký, že místo toho voda bezzvučně klouzala po spodku mušle, odkud skapával poddajný sliz, který tam visel jako stalaktity v pískovcové jeskyni. Samotná nádrž byla přes metr hluboká a čistá. Dno měla ze světlého krémově zbarveného kamene, na němž se vlnily a překrývaly obdélníky lomeného slunečního světla s bílým okrajem.

Měla v úmyslu sklonit se přes okraj nádrže a přidržet květiny ve váze, kterou nakloní do vody, ale právě v tomhle okamžiku se Robbie, aby všechno napravil, snažil být užitečný.

„Ukaž, dej mi to,“ řekl a natáhl ruku. „Naberu ti vodu a ty podrž květiny.“

„To zvládnu, díky.“ Už držela vázu nad nádrží.

Řekl však: „Hele, držím ji.“ A také ano, svíral ji pevně mezi palcem a ukazováčkem. „Namočíš si cigaretu. Vezmi kytky.“

Byl to příkaz, kterému se pokusil propůjčit naléhavou mužskou autoritu. Na Cecilii to zaúčinkovalo tak, že vázu ještě víc sevřela. Neměla čas a určitě ani chuť vysvětlovat, že když se ponoří váza spolu s květinami, prospěje to přirozenému naaranžování, kterého chce docílit. Sevřela vázu ještě víc a zkroutila se, aby se od něho odtáhla. Nedal se tak snadno setřást. S lupnutím, jako když se zlomí suchá větvička, mu v ruce zůstal kousek hrdla vázy a rozlomil se na dva trojúhelníkovité kousky, které spadly do vody, snesly se na dno synchronizovaným houpavým pohybem a zůstaly tam ležet několik centimetrů od sebe a lomené světlo se na nich vlnilo.

Cecilia a Robbie strnuli uprostřed pohybu. Setkali se pohledem a to, co uviděla v té směsici zelené a oranžové, nebyl šok ani pocit viny, ale jakási výzva, nebo dokonce vítězství. Měla dost duchapřítomnosti, aby zničenou vázu postavila zpátky na schod, než se uvolní a vezme na vědomí, co ta nehoda znamená. Bylo to neodolatelné, to poznala, dokonce rozkošné, neboť čím to bylo

31$

vážnější, o to horší to bude pro Robbieho. Její mrtvý strýc, drahý bratr jejího otce, ničivá válka, překonání zrádné řeky, penězi nenahraditelná vzácnost, hrdinství a dobrota, celá ta léta vížící se k historii té vázy až zpátky k Höroldtovu umění a ještě dál k mistrovství těch, kteří znovu vynalezli porcelán.

„Ty pitomče! Podívej, cos provedl.“

Zadíval se do vody a potom znovu na ni, prostoduše zavrtěl hlavou a přitom si přitiskl ruku na ústa. Tímto gestem vzal na sebe plnou odpovědnost, ale v tu chvíli ho nenáviděla za to, jak nepřiměřeně zareagoval. Vrhl pohled do nádrže a povzdechl si. Na okamžik ho napadlo, že se Cecilia chystá udělat krok zpátky a stoupnout na vázu. Zvedl ruku a ukázal na ni, neřekl však slovo. Okamžitě si začal rozepínat košili. Ihned uhodla, k čemu se chystá. Nesnesitelné. Přišel k nim do domu a sundal si boty a ponožky - dobrá, pak mu tedy ukáže. Skopla sandály, rozepnula si blůzu a stáhla si ji, rozepnula sukni, vystoupila z ní a přistoupila k nádrži. Stál s rukama v bok a díval se, jak leze ve spodním prádle do vody. Trestala ho tím, že odmítla jeho pomoc, jakoukoli možnost, jak by to napravil. Voda, nečekaně studená jako led, způsobila, že zalapala po dechu, tak ho trestala. Zadržela dech, potopila se a vlasy se rozprostřely na hladině. Kdyby se utopila, to by ho vytrestala.

Když se po pár vteřinách vynořila s kouskem keramiky v každé ruce, měl dost rozumu, aby se nenabízel, že jí pomůže z vody ven. Křehká bílá nymfa, z níž voda stékala mnohem zdařileji než z oplácaného Tritona, opatrně položila oba kousky vedle vázy. Rychle se oblékla, pracně si na mokré paže navlékla hedvábné rukávy blůzy a nezapnutou si ji zastrkala do sukně. Sebrala sandály a strčila si je pod paži, úlomky schovala do kapsy sukně a zvedla vázu. Pohybovala se zuřivě a do očí mu nepohlédla. Neexistoval, zapudila ho, a to byl také trest. Tupě tam stál, zatímco od něho, bosá, kráčela přes trávník pryč, a pozoroval, jak se jí ztmavlé vlasy ztěžkle pohupují na ramenou a máčejí jí blůzu. Pak se otočil a zadíval se do vody pro případ, že by tam byl úlomek, který přehlédla. Nebylo lehké něco uvidět, protože se hladina ještě neuklidnila, rozvířenou vodu ještě neopustil přetrvávající duch jejího vzteku. Položil dlaň naplocho na hladinu, jako by ji chtěl zklidnit. Mezitím zmizela v domě.

32$

3

Podle plakátu v hale připadlo datum prvního představení Útrap Arabelliných hned na den po první zkoušce. Avšak autorka-spisovatelka to neměla snadné, aby si našla chvilku pro soustředěnou práci. Stejně jako předchozího odpoledne byla potíž v tom, jak dát dohromady obsazení. Během noci se Arabellin nesouhlasící otec, Jackson, počůral do postele, tak jak se to utrápeným malým chlapcům daleko od domova stává, a podle běžné výchovné praxe byl nucen odnést lůžkoviny a svoje pyžamo dolů do prádelny a sám je ručně pod dohledem Betty, která měla nařízeno mu nepomáhat a nepovolit, vyprat. Chlapci to nepředložili jako trest, šlo o to zapůsobit na jeho vědomí, aby budoucí přehmaty s sebou podvědomě nesly nepohodlí a těžkou práci, stěží to však mohl považovat za něco jiného než za trest, když tak stál u velké kamenné výlevky, která mu sahala až k hrudi, po holých pažích mu vzlínaly mydlinky a máčely mu vyhrnuté rukávy košile, mokré lůžkoviny těžké jako mrtvý pes a celkový pocit neštěstí mu otupovaly vůli. Briony občas sešla dolů zkontrolovat, jak mu to jde. Měla zakázáno mu pomáhat a Jackson samozřejmě v životě nikdy nic nepral. Dvojí praní, bezpočet máchání a následné dvouruční zápolení s mandlem, spolu s patnácti roztřesenými minutami, které strávil u kuchyňského stolu nad chlebem s máslem a sklenicí vody, zabralo dvě hodiny z doby vyhrazené zkoušce.

Když Hardman přišel z dopoledního vedra na pintu piva, svěřila se mu Betty, že už je dost na tom, že musí za takového počasí připravit zvláštní teplou večeři a osobně že považuje takové po—

33$

trestání za příliš tvrdé. Že by ho párkrát pořádně plácla přes zadek a vyprala ložní prádlo sama. To by Briony vyhovovalo, vždyť dopoledne utíkalo. Když sešla dolů její matka, aby se sama přesvědčila, jak je úkol plněn, bylo nevyhnutelné, aby zúčastnění pocítili úlevu, a v duchu pociťovala paní Tallisová jistý nepřiznaný pocit viny, takže když se Jackson přiškrceným hláskem zeptal, jestli by si teď prosím směl jít zaplavat do bazénu a jestli by jeho bratr mohl jít také, bylo mu okamžitě vyhověno a Brioniny námitky odbylo velkorysé mávnutí ruky, jako by to byla ona, kdo malého bezmocného chlapce vystavuje nepříjemným zkouškám. Takže přišlo na řadu koupání a pak se muselo obědvat.

Zkoušení muselo pokračovat bez Jacksona, ale působilo rozkladně, že se nedala důležitá první scéna, Arabellin odchod, dovést k dokonalosti. Pierrot byl příliš nervózní kvůli údělu svého bratra dole v útrobách domu, než aby náležitě ztělesnil zbabělého cizího hraběte; cokoli se dělo Jacksonovi, čeká to v budoucnu i jeho, Pierrota. Často chodil na záchod na konci chodby.

Když se Briony vrátila z jedné z výprav do prádelny, zeptal se jí: „Dostal naplácáno?“

„Ještě ne.“

Stejně jako jeho bratr měl Pierrot schopnost oprostit se od všech pocitů. Odříkal sled slov: „Myslíš - že - dokážeš - uniknout -z - mých - spárů.“ Všechno náležitě a správně.

„Je to otázka,“ vložila se do toho Briony. „Copak to nevidíš? Na konci to stoupá.“

„Co tím myslíš?“

„Vidíš. Právě jsi to tak řekl. Začneš dole a skončíš nahoře. Je to otázka

Ztěžka polkl, nadechl se a zkusil do znovu, tentokrát repliku předvedl na stoupající chromatické stupnici.

„Na konci! Stoupá to na konci!“

Následovala replika původním monotónním hlasem, se zlomem, zajódlováním, na poslední slabice.

To dopoledne se Lola dostavila do dětského pokoje v převlečení za dospělou, za niž se v duchu považovala. Měla na sobě plisované flanelové kalhoty, které se jí nadouvaly přes boky, u kotníků rozšířené do zvonu, a kašmírový svetr s krátkými rukávy. Další znaky dospělosti zahrnovaly sametový náhrdelník

34$

s drobnými perličkami, zrzavé kadeře v zátylku sepnuté smaragdovou sponou, tři volné stříbrné náramky na pihovatém zápěstí, a skutečnost, že kdykoli se pohnula, rozlila se kolem ní vůně růžové vody. Její blahosklonnost, celkově zdrženlivý postoj, byly o to výraznější. Byla vůči Brioniným návrhům chladně vstřícná, svůj text, který se zřejmě naučila přes noc, odříkala dostatečně procítěně a jemně pobízela svého mladšího bratra, aniž by jakkoli zasahovala do autority režisérky. Bylo to jako kdyby Cecilia, nebo dokonce jejich matka, se uvolila, že stráví trochu času s malými tím, že se v té hře ujme nějaké role, odhodlaná nedat na sobě znát stopu nudy. To, co chybělo, byl jakýkoli projev přirozeného dětského nadšení. Když jim Briony předchozího večera ukázala pokladnu a krabičku na peníze, dvojčata se hádala o nejlepší role, ale Lola si založila ruce a kvitovala to uhlazeným, dospělým pousmáním, příliš matným, než aby se v něm dala vystopovat ironie.

„To je úžasné. Ty jsi tak chytrá, Briony, že sis na to vzpomněla. To jsi všechno udělala opravdu sama?“

Briony pojala podezření, že se za dokonalými způsoby její starší sestřenice skrývá záměr, aby se všecko zhroutilo. Možná Lola spoléhá na to, že dvojčata zničí hru zcela mimovolně a že jí postačí držet se stranou a pozorovat.

Tato nedoložitelná podezření, Jacksonovo zdržení v prádelně, Pierrotův mizerný přednes a obrovské dopolední vedro Briony ničily. Také jí nepřidalo, když si všimla, že ode dveří se dívá Danny Hardman. Bylo zapotřebí ho požádat, aby odešel. Nedokázala nahlodat Lolinu netečnost, ani z Pierrota vydolovat běžnou modulaci každodenní řeči. Jaká to úleva, když najednou shledala, že je v dětském pokoji sama. Lola prohlásila, že si potřebuje promyslet, co si udělá s vlasy, a její bratr se odloudal chodbou na záchod nebo někam dál.

Briony seděla na podlaze opřená zády o jednu vysokou vestavěnou skříňku na hračky a ovívala si obličej stránkami své hry. V domě panovalo naprosté ticho - žádné hlasy, žádné kroky na schodech, žádné ševelení v potrubí; mezi jedním otevřeným výsuvným oknem vzdala uvězněná moucha boj a venku se melodická ptačí píseň vedrem vypařila. Přitáhla si kolena k bradě, pustila sklady bílých mušelínových šatů a naskytl se jí pohled na známé,

35$

roztomilé faldíky na kolenou. Ráno se měla převléknout. Pomyslela si, že by měla víc dbát na svůj vzhled, jako Lola. Je dětinské chovat se jinak. Ale toho úsilí, co to vyžaduje. Ticho jí syčelo v uších a vidění měla trochu rozostřené - ruce spuštěné v klíně jí připadaly nezvykle velké a zároveň vzdálené, jako by se na ně dívala z nesmírné dálky. Zvedla jednu ruku, sevřela prsty a podivovala se, tak jako dříve už vícekrát, jak k této bytosti, tomuto stroji na uchopování, masitému pavoukovi na konci své paže, která ji na slovo poslouchá, přišla. Nebo žije nějakým svým vlastním malým životem? Ohnula prst a narovnala jej. Mystérium tkvělo v okamžiku, než se prst pohnul, ve chvíli předělu mezi nehybností a pohybem, kdy se její záměr stal skutečností. Bylo to jako když se tříští vlna. Pomyslela si, že kdyby se tak mohla ocitnout na hřebenu vlny, mohla by nalézt tajemství sebe samé, tu část své osoby, která je skutečně za všechno zodpovědná. Dala si ukazováček blíž k obličeji a upřeně se na něj zadívala, pobízela ho, aby se pohnul. Zůstal nehybný, protože předstírala, nemyslela to úplně vážně, a protože chtění, aby se pohnul, nebo chystání se s ním pohnout, nebylo totéž jako s ním skutečně hýbat. A když pak nakonec prst přece pokrčila, jako by ta činnost začala v samotném prstu, ne v některé části její mysli. Kdy poznal, že se má pohnout, kdy ona poznala, že s ním má hnout? Nepřistihla se při ničem. Bylo to buď a nebo. Nebylo zde žádné viditelné propojení a přesto je to skutečně ona, pod tou hladkou, ničím nenarušenou tkaninou, to ví - je to její duše? - co rozhodlo, že zanechá předstírání, a dalo konečný příkaz.

Byly to myšlenky stejně známé a stejně útěšlivé, jako přesné postavení jejích kolen, jejich shodná, přesto soupeřivá symetrická a zaměnitelná podoba. Jedna myšlenka vždy vyvolala druhou, jedno tajemství plodilo další tajemství: jsou všichni ostatní skutečně tak naživu jako ona? Záleží třeba její sestře opravdu na sobě samé? Cení si sama sebe natolik, jako si sebe cení Briony? Je být Cecilií stejně intenzivní prožitek jako být Briony? Má její sestra také své skutečné já skryté za vzdutou vlnou a tráví čas tím, že o tom přemýšlí s prstem zvednutým k obličeji? Jsou na tom tak všichni, včetně otce, Betty, Hardmana? Pokud odpověď zní ano, potom svět, pospolitý svět, je nesnesitelně složitý, s dvěma biliony hlasů, a myšlenky jednoho každého člověka se snaží prorazit

36$

s rovnocennou závažností, a každý si činí stejně náruživý nárok na život, a každý si myslí, že je jedinečný, přitom nikdo není. Člověk by se mohl utopit v bezvýznamnosti. Ovšem pokud zní odpověď ne, potom je obklopena stroji, inteligentními a navenek vcelku příjemnými, ale postrádajícími ten zářivý a sobě vlastní vnitřní pocit, který má. Bylo to zlověstné a osamělé, ale rovněž nepravděpodobné. Neboť jakkoli to uráželo její smysl pro pořádek, věděla, že je nanejvýš pravděpodobné, že všichni ostatní přemýšlejí jako ona. Brala to na vědomí, ale poněkud jalově, procítěně to nevnímala.

Zkoušení rovněž uráželo její smysl pro pořádek. Soběstačný svět, který si nakreslila zřetelnými a dokonalými tahy, zohyzďovaly škrabopisy myslí ostatních, jiné potřeby; a samotný čas, na papíře tak snadno rozdělený na jednání a výstupy, se dokonce i nyní nekontrolovatelně zmarňuje. Možná Jacksona nedostane zpátky dřív než po obědě. Leon s přítelem přijíždějí navečer, možná ještě dřív, a představení mělo začít v sedm. Doposud pořádně nezkoušeli a dvojčata neumějí hrát, dokonce ani mluvit ne, a Lola jí ukradla roli, která jí poprávu patří, a nic se nedalo dělat, a bylo horko, nesmyslně horko. Dívka se ve své sklíčenosti zavrtěla a zvedla se. O podlahovou lištu si ušpinila ruce a šaty vzadu. V myšlenkách někde jinde si cestou k oknu otřela ruce o předek šatů. Nejjednodušší způsob, jak na Leona udělat dojem, by bylo napsat mu povídku, vlastnoručně mu ji vložit do rukou a dívat se, jak ji čte. Písmo titulu, ilustrovaná obálka, stránky svázané - už jen v těchto slovech si vychutnávala vábnost úhledné, vymezené a kontrolovatelné formy, kterou opustila, když se rozhodla napsat hru. Povídka je přímočará a nekomplikovaná, nedovoluje, aby cokoli vstoupilo mezi ni a jejího čtenáře - žádní prostředníci se svými soukromými ambicemi či neschopností, žádná časová tíseň, žádná omezení zdrojů. V povídce musíte pouze chtít, musíte ji jenom napsat a ten svět je váš: ve hře musíte improvizovat s tím, co je po ruce: žádní koně, žádné venkovské ulice, žádný mořský břeh. Žádná opona. Připadalo jí teď víc než zřejmé, že je příliš pozdě: povídka je určitá forma telepatie. Prostřednictvím symbolů napsaných inkoustem na stránku dokázala poslat myšlenky a pocity ze své mysli do mysli svého čtenáře. Byl to magický proces, tak běžný, že se nikdo nezarazil, aby

37$

se tomu podivoval. Přečíst větu a pochopit ji bylo jedno a totéž; stejně jako ohnout prst, mezi čtením a pochopením nic neleželo. Žádný předěl, během něhož by se symboly rozpojily. Uviděli jste slovo hrad, a byl tam, viděný z určité vzdálenosti, s lesy, které se před ním v plném listoví rozprostírají, vzduch namodralý a vlahý kouřem, který stoupá z kovárny, a kamenitá cesta se vine do dálky do zeleného stínu…

Došla k jednomu z dokořán otevřených oken dětského pokoje a musela uvidět to, co se jí naskýtalo, několik vteřin předtím, než to zaregistrovala. Byla to scéna, do níž by snadno zapadl, alespoň na dálku, středověký hrad. Několik mil za pozemky Tallisových se zvedaly Surrey Hills s nehybnými zástupy dubů s hustými korunami, jejichž zeleň změkčoval mléčný opar vedra. Potom blíž otevřený park panství, který dnes vypadal vyprahle a divoce, sálající jako savana, kde osamělé stromy házely nevlídné přičaplé stíny a vysokou trávu už barvila lví žluť plného léta. Blíž, vymezené balustrádou, byly růžové zahrady, a ještě blíž fontána s Tritonem a u opěrné zdi nádrže stála její sestra a rovnou před ní Robbie Turner. Ve způsobu, jakým stál, rozkročený, hlavu vzpřímenou, bylo něco poněkud formálního. Nabídka k sňatku. Briony by to nepřekvapilo. Sama napsala pohádku, v níž prostý dřevorubec zachránil princeznu před utopením a skončil tak, že si ji vzal. To, co měla v téhle chvíli před očima, do toho zapadalo. Robbie Turner, jediný syn bezvýznamné uklízečky, otec neznámý, Robbie, kterého při studiích na střední škole a na univerzitě podporoval Brionin otec, se chtěl stát parkovým zahradníkem a nyní chtěl studovat medicínu, měl tu smělou ctižádost, aby požádal Cecilii o ruku. Dávalo to dokonale smysl. Takové překročení hranic, to byl materiál běžného milostného vztahu.

Méně pochopitelné však bylo, jak Robbie teď pánovitě zvedl ruku, jako by vyslovoval příkaz, který se Cecilia neodvažuje neuposlechnout. Bylo neobvyklé, že mu nedokáže odporovat. Na jeho naléhání si svlékala šaty, a jakou rychlostí. Už měla dole blůzu a teď nechala spadnout na zem sukni a vykročila z ní, zatímco ji netrpělivě s rukama v bok pozoroval. Vydírání? Výhrůžky? Briony si zvedla obě ruce k obličeji a maličko od okna poodstoupila. Měla bych zavřít oči, pomyslela si, a ušetřit si pohled na sestřinu hanbu. Ale to bylo nemožné, protože následovala další překvape-38$

ní. Cecilia, milosrdně ještě ve spodním prádle, vlezla do nádrže, stála po pás ve vodě, stiskla si nos - a najednou zmizela. Zůstal tam jenom Robbie a šaty na štěrku a za vším mlčenlivý park a vzdáleně, modré kopce.

Sled věcí nebyl logický - scéna s utopením následovaná záchranou měla předcházet nabídce k sňatku. To byla poslední Brionina myšlenka předtím, než přijala skutečnost, že nechápe a že se musí prostě dívat. Neviděná, z výšky dvou pater, za přispění jasného slunečního svitu, měla privilegovaný přístup přes předěl let k dospělému chování, k rituálům konvencí, o nichž nic nevěděla. Zatím. Takové věci se dějí, jasně. Právě když se sestřina hlava vynořila zpod hladiny - bohudíky! - dostalo se Briony prvního slabého náznaku, že od teď pro ni už nebudou žádné pohádkové hrady a princezny, ale podivnost toho tady a teď, jakou moc může mít jeden nad druhým a jak je jednoduché pochopit všechno špatně, naprosto špatně.

Cecilia vylezla z nádrže, natahovala si sukni a s obtížemi si navlékla na mokré tělo blůzu. Prudce se otočila a z hlubokého stínu při stěně fontány vytáhla vázu s květinami, které si Briony předtím nevšimla, a vyrazila s ní k domu. S Robbiem neprohodili slovo, jeho směrem ani nepohlédla. Robbie teď upřeně hleděl do vody a potom také vykročil, nepochybně spokojený, po straně kolem domu pryč. Najednou scéna zůstala prázdná; mokré místo na zemi, kde Cecilia vylezla z nádrže, bylo jediným důkazem, že se tady vůbec něco stalo.

Briony se opřela o stěnu a zahleděla se nevidoucíma očima přes dětský pokoj. Byla v pokušení tvářit se tajemně a dramaticky a to, čeho byla právě svědkem, brát jako živý obraz, vytvořený zvláště pro ni, speciální mravní ponaučení, určené jí, zahalené v tajemno. Velmi dobře však věděla, že kdyby nestála tam, kde stála, ta scéna by se stejně odehrála, neboť vůbec nebyla o ní. Jedině náhoda ji přivedla k oknu. Tohle nebyla pohádka, tohle bylo skutečné, dospělý svět, v kterém žabáci neoslovují princezny, a jedinými poselstvími jsou ta, která vyslali lidé. Byla rovněž v pokušení rozběhnout se do Ceciliina pokoje a dožadovat se vysvětlení. Odolala, protože se chtěla samotná pustit za tou nezřetelnou úchvatnou možností, za tím těžko postižitelným vzrušením při vyhlídce, že se blíží definování, alespoň pocitově. Ta definice se

39$

během let vytříbí. Měla dospět k poznání, že si možná přisoudila více rozvážnosti, než bylo na jejích třináct let pravděpodobné.

V tu chvíli se možná nenabízela žádná přesná slovní formulace; ve skutečnosti nejspíš nezažívala nic jiného než netrpělivost, aby se znovu pustila do psaní.

Jak tak stála v dětském pokoji a čekala na sestřenici a bratrance, nabyla dojmu, že by dokázala napsat takový výjev, jaký se odehrál u fontány, a že by mohla přidat pozorovatele, skrytého jako ona. Dokázala si samu sebe představit, jak spěchá dolů do své ložnice, k čistému bloku linkovaného papíru a mramorovanému bakelitovému plnicímu peru. Přímo viděla ty jednoduché věty, to hromadění telepatických symbolů, probuzených k životu na špičce pera. Mohla by tu scénu napsat třikrát, ze tří hledisek; vyhlídka na volnost, osvobození se od těžkopádného zápasu mezi dobrem a zlem, hrdiny a zlotřilci, ji vzrušovalo. Nikdo z těchto tří nebyl zlý ani zvláště dobrý. Nepotřebovala soudit. Nebylo zapotřebí mravního ponaučení. Potřebovala pouze ukázat oddělené mysli, stejně živé jako její vlastní, zápasící s myšlenkou, že mysli ostatních jsou stejně živé. Nejenom špatnost a pletichy činily lidi nešťastnými, byl to zmatek a nedorozumění; především pak neschopnost uchopit prostou pravdu, že jiní lidé jsou stejně skuteční jako vy. A jedině v povídce jste mohli vstoupit do těchto rozličných myslí a ukázat, jak stejnou hodnotu mají. To bylo jediné morální ponaučení, které povídka vyžaduje.

O šest desetiletí později popíše, jak se ve věku třinácti let propsala celou historií literatury, počínaje povídkami odvozenými z evropské tradice lidových vyprávění, přes drama s jednoduchým morálním podtextem, až dospěla k nezaujatému psychologickému realismu, který sama objevila, jednoho zvláštního dopoledne za vlny veder v roce 1935. Bude si dobře vědoma šíře vlastní mytofabulace a dodá svému vyprávění sebeshazovačný nebo výsměšně heroický tón. Její tvorba se proslavila svojí amorálností a jako všichni autoři, které týrá opakující se otázka, pociťovala povinnost napsat kostru povídky, zápletku jejího vlastního vývoje, která obsahovala okamžik, kdy začala rozpoznávat v souvislostech. Věděla, že není správné mluvit o svých dramatech v množném čísle, že ji její posměvačnost vzdálila tomu upřímnému přemýšlivému dítěti a že to není to dávné dopoledne, které si tak

40$

často vybavovala, jako její následující interpretace toho dne. Bylo možné, že přemítání o ohnutém prstu, ta nesnesitelná představa jiných myslí a nadřazenost povídek nad dramaty, že o tom všem přemýšlela už během dní, které tomu předcházely. Věděla, že ať se ve skutečnosti stalo cokoli, na významu tomu dodalo až její publikované dílo, bez něhož by si to nikdo nezapamatoval.

Nicméně nedokázala samu sebe beze zbytku zradit. Nesměly nastat pochybnosti, jestli k některému druhu odhalení došlo. Když se dívka vrátila znovu k oknu, vlhká skvrna na štěrku se už vypařila. Nyní z té němé scény u fontány nezůstalo nic, jenom co přežilo v paměti, ve třech samostatných vzpomínkách, které se překrývaly. Pravda se stala stejně přízračná jako výmysl. Mohla začít hned, zapsat vše tak, jak to viděla, postavit se té výzvě tím, že by odmítla odsoudit šokující téměř nahotu své sestry za denního světla nedaleko domu. Pak by se ten výjev dal přepracovat z pohledu Cecilie, a pak z pohledu Robbieho. Teď ale nebyla ta pravá chvíle, aby se do toho pustila. Vrchu nabyl její smysl pro povinnost, stejně jako pro pořádek; musí dokončit to, co začala, zkoušení hry bylo v plném proudu, Leon se blížil, celá domácnost očekávala, že bude večer představení. Měla by ještě jednou sejít dolů do prádelny a podívat se, jestli už Jacksonovo trápení skončilo. Psaní může počkat, až bude volná.

41$

4

Až v pozdním odpoledni Cecilia usoudila, že je váza opravená. Celé odpoledne se sušila v knihovně na stole u okna obráceného na jih a na glazuře zůstaly jen tři jemné klikatící se čárky, které se rozbíhaly jako řeky v atlase. Nikdo to nikdy nepozná. Když kráčela přes knihovnu s vázou v rukou, zaslechla z chodby přede dveřmi zvuk, který jí připadal jako kročeje bosých nohou. Poté co mnoho hodin záměrně nemyslela na Robbieho Turnera, připadalo jí urážlivé, že by se měl znovu pohybovat po domě a opět bez ponožek. Vyšla na chodbu, odhodlaná vypořádat se s jeho nestoudností nebo posměchem, a místo toho se ocitla tváří v tvář své sestře, kterou zjevně něco trápilo. Víčka měla naběhlá a růžová a ukazováčkem a palcem si seštipovala spodní ret, což bylo neklamné znamení toho, že Briony hodně plakala.

„Zlato! Co se stalo?“

Oči měla ve skutečnosti suché a na zlomek vteřiny pohled sklopila k váze, pak se protáhla kolem k malířskému stojanu s plakátem s veselým pestrobarevným nápisem a vodovkami namalovanou chagallovskou montáží význačných scén z její hry, rozmístěných kolem nápisu - rodiče v slzách mávají na rozloučenou, měsícem ozářená cesta na pobřeží, chorá hrdinka na loži, svatba. Briony se před ním zastavila a pak jediným divokým svislým pohybem přes polovinu odtrhla a nechala ji spadnout na podlahu. Cecilia postavila vázu, spěchala ke stojanu, poklekla a zvedla ten cár plakátu dřív, než po něm sestra začne dupat. Nebylo to poprvé, kdy zachránila sestru před ničením sebe samé.

42$

„Sestřičko. To ti bratranci a sestřenice?“

Chtěla sestru utěšit, vždycky ráda benjamínka rodiny objímala. Když byla Briony malá a pronásledovaly ji tíživé sny - ten strašlivý noční křik - chodívala Cecilia do jejího pokoje a budila ji. Vrať se, šeptávala. Je to jenom sen. Pojď zpátky. A pak ji odnesla k sobě do postele. Teď ji chtěla vzít kolem ramen, ale Briony se už netahala za ret, poodešla k hlavním dveřím a ruka jí spočívala na velké mosazné klice v podobě lví hlavy, kterou paní Turnerová odpoledne vyleštila.

„Jsou úplně pitomí. O to ale nejde. To, že…“ Hlas se jí vytratil, váhala, jestli by se měla svěřit s tím, co nedávno odhalila.

Cecilia uhladila zubatý trojúhelník papíru a pomyslela si, jak se mladší sestra mění. Víc by jí vyhovovalo, kdyby plakala a nechala se utěšit na hedvábné pohovce v salonu. Takové mazlení a konejšivé mumlání by Cecilii přineslo úlevu po nepříjemném dni plném protichůdných pocitů, které by raději nezkoumala. Kdyby se vypořádala s Brioninými problémy laskavými slovy a hlazením, vrátilo by jí to pocit, že drží věci pevně v rukou. Avšak v Brionině sklíčenosti byla určitá svébytnost. Otočila se zády a otevřela dveře dokořán.

„Tak co s tím?“ Cecilia vnímala, s jakou naléhavostí to řekla. Za sestrou, daleko za jezerem, se příjezdová cesta vinula parkem, zužovala se a stáčela přes pahorek až k místu, kde nějaký drobný obrys rozostřený tetelícím se vedrem nabýval na velikosti, pak se zachvěl a jako by ustoupil. To bude Hardman, který prohlásil, že už je moc starý, aby se naučil řídit vůz, a tak přiváží návštěvníky bryčkou.

Briony si to rozmyslela a otočila se k sestře čelem. „Celá věc je omyl. Je to špatný…“ Zalapala po dechu a odvrátila pohled, signál, jak Cecilia vycítila, že teď přijde slovo ze slovníku. „Je to špatný žánr!“ Vyslovila to podle svého mínění francouzsky, jednoslabičně, ale nedostatečně zdůraznila „r“.

,Jean‘ zavolala za ní Cecilia. „O čem to mluvíš?“

Ale Briony se už belhala na jemných bílých nohou přes rozpálený štěrk pryč.

Cecilia zašla do kuchyně natočit vodu do vázy a odnesla ji nahoru do své ložnice, kde vytáhla z umyvadla květiny. Když je strčila do vázy, znovu odmítly zaujmout tu rafinovanou neuspo—

43$

řádanost, jíž dávala přednost, a místo toho se ve vodě rozložily, jako naschvál úhledně, delší stonky se rovnoměrně rozprostřely kolem hrdla vázy. Vytáhla květiny a znovu je volně spustila do vody, rozprostřely se jinak, ale zase uspořádaně. Ale na tom sotva záleželo. Těžko si představit, že by si pan Marshall stěžoval, že květiny u jeho postele jsou příliš symetricky naaranžované. Odnesla ten výtvor do druhého patra, chodbou s vrzajícími prkny do místnosti, které se říkalo pokoj tetičky Venus, a postavila vázu na komodu vedle postele s nebesy, čímž dokončila přípravy, s nimiž matka ráno, před osmi hodinami, začala.

Nicméně neodešla okamžitě, neboť místnost byla příjemně nezaneřáděná osobními věcmi - ve skutečnosti to byla kromě Brionina pokoje jediná uklizená místnost. A teď tady bylo chladno, když už slunce zmizelo za domem. Všechny zásuvky byly prázdné, na povrchu nábytku by se nenašel ani otisk prstu. Pod kartounovým přehozem budou lůžkoviny naškrobené a bez poskvrnky. Lákalo ji vsunout ruku mezi přikrývku a prostěradlo a ohmatat si je, ale místo toho zašla pár kroků dál do pokoje pana Marshalla. V nohách postele s nebesy stála tak pečlivě uhlazená pohovka z osmnáctého století, že posadit se by Cecilii připadalo jako znesvěcení. Ve vzduchu příjemně tkvěla vůně vosku a v medově zbarveném příšeří se lesknoucí se povrch nábytku jako by chvěl a dýchal. Při chůzi se změnil úhel jejího pohledu a hodovníci na víku starobylé truhly na výbavu jako by se roztančili. Paní Turnerová tady musela dnes ráno přiložit ruku k dílu. Trhla rameny, a tak zahnala připomínku Robbieho. Byla zde vlastně na zakázaném území, když příští obyvatel pokoje byl sotva pár set metrů od domu.

Přistoupila k oknu a odtud viděla, že Briony přešla přes most na ostrov, pustila se po travnatém břehu a začínala mizet mezi stromy na břehu jezera, které obklopovaly ostrovní chrám. Ještě o kus dál Cecilia dokázala rozeznat pouze dvě postavy v klobouku, sedící na sedátku za Hardmanem. Vtom zahlédla třetí postavu, které si předtím nevšimla, jak kráčí po cestě k bryčce. Určitě je to Robbie Turner a míří domů. Zastavil se, a když se návštěvníci přiblížili, jako by s nimi splynul. Dokázala si představit, co se tam děje - chlapské poplácávání a hrubé žerty. Otrávilo ji, že její bratr nemůže vědět, že je Robbie v nemilosti, s odevzdaným

44$

povzdechem se odvrátila od okna a vydala se do svého pokoje, aby si vykouřila cigaretu.

Zbyl jí ještě jeden balíček a až po několika minutách podrážděného přehrabování v tom nepořádku ho opravdu našla v kapse modrého hedvábného županu na podlaze své koupelny. Zapálila si cestou po schodech do haly, ale věděla, že by si něco takového nedovolila, kdyby byl otec doma. Měl naprosto přesnou představu o tom, kde a kdy by mohla být žena viděna s cigaretou: nikoli na ulici ani na žádném jiném veřejném místě, nikoli když vstupuje do místnosti, nebo když stojí, může kouřit, jen když jí někdo nabídne, nikdy ne z vlastních zdrojů - tyhle názory považoval za tak samozřejmé jako přírodní zákony. Tři léta mezi světaznalými spolužáky v Girtonu ji nevybavila dostatečnou odvahou, aby se mu postavila. Lehkomyslné ironické poznámky, kterými mezi svými přáteli nešetřila, ji v jeho přítomnosti přešly a slyšela, jak jí vlastní hlas zeslábl, když se pokusila něco pokorně namítnout. Ve skutečnosti se necítila ve své kůži při jakékoli rozepři s otcem, dokonce i kvůli nějaké podružné domácí záležitosti a nic z toho, jak velká literatura řekněme pozměnila její jemnocit, nic z lekcí praktické kritiky ji nedokázalo zcela zbavit poslušnosti. Kouření na schodišti, když byl její otec bezpečně na ministerstvu ve Whiteliallu, byla jediná vzpoura, kterou jí její výchova dovolila, a i to ji stálo jisté úsilí.

Když došla na širokou podestu, která hale dominovala, Leon právě vedl Paula Marshalla doširoka otevřenými hlavními dveřmi. Za nimi byl Danny Hardman s jejich zavazadly. Starý Hardman se objevil v zorném poli hned přede dveřmi a němě zíral na pětilibrovou bankovku, kterou držel. Nepřímé odpolední světlo, odražené od štěrku a profiltrované proskleným půlobloukem nade dveřmi, naplnilo vstupní chodbu žlutooranžovými tóny sépiového grafického listu. Muži si sundali klobouky, stáli, čekali na ni a usmívali se. Cecilia začala přemýšlet, tak jako to někdy dělávala, když se poprvé setkala s nějakým mužem, jestli tenhleten bude ten, za kterého se provdá, a jestli tohle je ten význačný okamžik, který si zapamatuje do konce svých dnů - s vděčností, nebo s hlubokým a zvláštním politováním.

„Sestřička Celia!“ zvolal Leon. Když se objali, pocítila přes látku jeho saka na klíční kosti tlusté plnicí pero a ze záhybů jeho

45$

šatů ucítila kouř z dýmky, což v ní vyvolalo chvilkovou tesknou touhu po odpoledních čajových sedánkách v pokojích na pánské koleji, vcelku zdvořilých a většinou bezbarvých záležitostech, ale také veselých, zvláště v zimě.

Paul Marshall jí stiskl ruku a mírně se uklonil. V obličeji mu tkvěla jakási komická zádumčivost. První věta, kterou vyřkl, byla konvenčně nudná.

„Slyšel jsem toho o vás spoustu.“

„Já o vás také.“ Dokázala si vybavit pouze telefonický rozhovor s bratrem před několika měsíci, při kterém rozebírali, jestli někdy jedli tyčinku Amo nebo ji vůbec někdy jíst budou.

„Emily leží.“

Nebylo ani zapotřebí to říkat. Jako děti prohlašovali, že z druhého konce parku dokáží podle určitého zatmění v oknech rozpoznat, jestli má matka migrénu.

„A otec je ve městě?“

„Možná přijde později.“

Cecilia si uvědomovala, že z ní Paul Marshall nespouští oči, než však na něho pohlédne, potřebuje si připravit něco, co by řekla.

„Děti připravovaly představení, ale teď to spíš vypadá, že z toho nic nebude.“

Marshall řekl: „To asi byla vaše sestra, koho jsem zahlédl u jezera. Dávala kopřivám co proto.“

Leon poodstoupil, aby mohl vejít Hardmanův chlapec se zavazadly. „Kam Paula dáme?“

„Do druhého patra.“ Cecilia naklonila hlavu a namířila tak tato slova na mladého Hardmana. Došel k patě schodiště, zastavil se a otočil, v každé ruce kožený kufr. Stáli shromáždění uprostřed toho černobíle dlážděného prostoru a on jim čelil s výrazem poklidné nechápavosti ve tváři. Předtím ho viděla, jak se motá kolem dětí. Možná se zajímal o Lolu. Bylo mu šestnáct a rozhodně už nebyl žádné děcko. Buclaté líce, na které si u něho pamatovala, byly pryč a dětsky vykrojené rty se protáhly a byly nevinně kruté. Na čele mu vyrazila zbrusu nová akné, změkčená sépiovým světlem. Uvědomila si, že se po celý den cítila podivně a podivně i vnímala, jako by všechno bylo už dlouho minulostí a v jakési posmrtné ironii, které nedokázala tak docela porozumět, ožilo o to víc.

46$

Trpělivě mu vysvětlila: „Do té velké místnosti vedle dětského pokoje. „

„Pokoj tetičky Venus,“ řekl Leon.

Tetička Venus pobývala po téměř půlstoletí v Severních teritoriích v Kanadě jako životně důležitá ošetřovatelka. Nebyla vlastně ničí tetička, nebo spíš byla tetou mrtvého bratrance z druhého kolena paní Tallisové, když ale odešla na odpočinek, nikdo nezpochybňoval její právo na pokoj v druhém patře, kde po většinu jejich dětství byla tato milá bytost upoutána na lůžko a trpělivě tiše zesnula, když bylo Cecilii deset. O týden později se narodila Briony.

Cecilia vedla návštěvníky přes salon francouzským oknem ven, kolem růží k bazénu, který byl za stájemi a ze čtyř stran ho obklopovala vysoká bambusová houština s průchodem připomínajícím tunel. Se skloněnou hlavou prošli pod nízkou klenbou bambusu a vyšli na terasu z oslnivě bílého kamene, z něhož sálalo vedro jako z pece. V hlubokém stínu, dost daleko od kraje vody, stál kovový, na bílo natřený stůl se džbánem chlazeného punče, přikrytý čtvercem plátna. Leon rozložil zahradní židle a se sklenicemi v rukou se posadili v mírném půlkruhu čelem k bazénu. Ze svého místa mezi Leonem a Cecilií se Marshall chopil hovoru desetiminutovým monologem. Pověděl jim, jak je báječné vypadnout z města, do klidu, na venkovský vzduch; po devět měsíců každou bdělou minutu každého dne otročil své představě, pobíhal mezi kanceláří, svým pronajatým pokojem a továrnou. Koupil si velký dům na Clapham Common a sotva měl čas se tam zastavit. Uvedení Rainbow Amo na trh byl triumf, ale až po různých katastrofách s dodavateli, které se už daly do pořádku; reklamní kampaň urazila některé postarší biskupy, takže se vymyslela jiná; pak nastaly potíže se samotným úspěchem, neuvěřitelné prodeje, nové výrobní kvóty a dohady kvůli přesčasům, a hledání pozemku pro další továrnu, kvůli které se čtyři odborové organizace netvářily nadšeně a bylo zapotřebí je chlácholit a přemlouvat jako děti; když všechno úspěšně běží, tyčí se před ním ještě větší výzva, tyčinka Army Amo pro armádu se sloganem Zdolej Amo!, nápad založený na předpokladu, že investice do armády musí stoupat, pokud se pan Hitler nezklidní, dokonce se rýsuje možnost, že by se tyčinka Amo mohla stát součástí standardního

47$

přídělového systému; v tom případě, kdyby došlo k všeobecné mobilizaci, bylo by zapotřebí dalších pěti továren; ve správní radě se našli takoví, kteří byli přesvědčeni, že by mělo dojít k dohodě s Německem a že se tak stane a že Army Amo je ztracená věc; jeden člen dokonce Marshalla obvinil, že je válečný štváč; ale jakkoli je vyčerpaný a očerňovaný, od svého záměru, své vize, se nenechá odradit. Skončil tím, že zopakoval, jak je to báječné, že je tady „daleko od všeho“, kde se člověk může pořádně nadechnout, tak je to. Jak ho tak Cecilia během několika prvních minut jeho řečnění pozorovala, pocítila v břiše příjemný tíživý pocit; zaobírala se představou, jak rozkošně sebezničující, téměř erotické, by bylo být vdaná za muže tak skoro pohledného, tak obrovsky bohatého, tak bezmezně pitomého. Obdařil by ji dětmi s masivními obličeji, všechno by to byli hluční chlapci s kostnatými hlavami, s vášní pro zbraně, fotbal a letadla. Sledovala ho z profilu, když otočil hlavu k Leonovi. Při řeči mu pracoval dlouhý sval nad hranou spodní čelisti. Z obočí mu trčelo pár černých silných chlupů a z uší mu čouhal stejný černý porost a komicky se kroutil jako pubické ochlupení. Měl by instruovat svého holiče.

Maličký pohyb očima a uviděla Leonův obličej, ten ale zdvořile upíral pohled na svého přítele a zřejmě se rozhodl, že se s jejíma očima nesetká. Jako děti se vzájemně mučívali „pohledem“ při nedělních obědech, které jejich rodiče pořádali pro starší příbuzenstvo. Byly to děsivé sešlosti, které si žádaly starobylý stříbrný servis; ctihodní prastrýcové a tety a prarodiče z matčiny strany patřili do viktoriánské doby, popletení upjatí lidé, ztracený kmen, který se dostavoval do domu v černých pláštích poté, co po dvě desetiletí nevrle putoval cizím, frivolním stoletím. Desetileté Cecilii a jejímu dvanáctiletému bratrovi naháněli strach a vždycky hrozilo, že je popadne záchvat hihňání. Ten, kdo pohled zachytil, byl vyřízený, ten, kdo jej vyslal, imunní. Většinou měl převahu Leon, jeho pohled byl posměšně vážný a sestával z toho, že svěsil koutky úst a přitom zvedl oči k nebi. Třeba Cecilii tím nejnevinnějším hlasem požádal, aby mu podala sůl, a třebaže odvrátila hlavu a zhluboka se nadechla, úplně stačilo vědět, že zase nasadil ten svůj obličej, a připravilo jí to devadesát minut muk, kdy se v ní všechno třáslo potlačovaným smíchem.

48$

Mezitím byl Leon v pohodě, potřeboval ji jenom příležitostně přidusit, když nabyl dojmu, že se Cecilia začíná vzpamatovávat. Pouze vzácně ho dostala povýšeným výrazem s našpulenými ústy. Protože děti byly někdy rozesazené mezi dospělými, mělo takové ksichtění svoje úskalí - dělat u stolu obličeje mohlo vyvolat nelibost a znamenalo jít brzy spát. Trik spočíval v tom, pokusit se o obličej při tom, když si člověk řekněme olizoval rty a široce se usmíval, a zároveň zachytit pohled toho druhého. Při jedné příležitosti oba zvedli pohled a zaksichtili se najednou, což způsobilo, že Leonovi vystříkla polévka nosními dírkami na zápěstí jedné pratety. Obě děti byly po zbytek dne vykázané do svých pokojů.

Cecilia toužila vzít bratra stranou a povědět mu, že panu Marshallovi roste z uší pubické ochlupení. Právě popisoval střet s členem správní rady, který ho nazval válečným štváčem. Pozvedla paži, jako by si chtěla přihladit vlasy. Ten pohyb automaticky přitáhl Leonovu pozornost, a v tom okamžiku vystřihla obličej, který u ní neviděl víc než deset let. Stiskl rty, odvrátil hlavu a našel něco zajímavého u své boty, na co upřel pohled. Jakmile se Marshall otočil k Cecilii, Leon zvedl ruku, aby si zakryl obličej, ale nedokázal před sestrou skrýt, jak se mu třesou ramena. Naštěstí pro něho se Marshall blížil k závěru.

„…kde se člověk může pořádně nadechnout, tak je to.“

Leon byl vmžiku na nohou. Přešel k okraji bazénu a se vším soustředěním se zadíval na mokrý červený ručník ležící poblíž skokanského prkna. Pak se k nim s rukama v kapsách volným krokem vrátil, už se vzpamatoval.

Řekl Cecilii: „Hádej, koho jsme cestou potkali.“

„Robbieho.“

„Řekl jsem mu, ať se k nám dnes večer přidá.“

„Leone! To snad ne!“

Měl náladu na legrácky. Možná na pomstu. Svému příteli řekl: „Syn naší uklízečky dostane stipendium na místní gymnázium, získá stipendium na Cambridge, končí ve stejnou dobu jako Cee - a ona s ním za tři roky skoro nepromluví! Do blízkosti svých vznešených přátel by ho nepustila.“

„Měl ses mě nejdřív zeptat.“

Byla opravdu otrávená, a když si toho Marshall všiml, smířlivě řekl: „Poznal jsem pár lidí z gymnázia na Oxfordu a někteří byli

49$

velice chytří. Ale dokázali se pěkně nasupit, což mi přišlo poněkud komické.“

Řekla: „Neměl byste cigaretu?“

Nabídl jí ze stříbrné tabatěrky, jednu hodil Leonovi, jednu si vzal sám. Teď všichni stáli a Cecilia se naklonila k Marshallovu zapalovači. Leon řekl: „Má prvotřídní mozek, takže mi není jasné, proč se ksakru hrabe v záhonech.“

Šla se posadit na skokanské prkno, snažila se vypadat uvolněně, ale hlas měla napjatý. „Uvažuje o doktorátu z medicíny. Byla bych ráda, Leone, kdybys ho nepozval.“

„Otec se studiem souhlasil?“

Pokrčila rameny. „Podívej, myslím, že bys měl teď zajít do bungalovu požádat ho, aby nechodil.“

Leon přešel na mělký konec bazénu a zůstal tam stát proti ní, mezi nimi jemně se vlnící plocha olejnaté modré vody.

„Jak bych to vůbec mohl udělat?“

„Je mi jedno jak. Vymluv se.“

„Něco se mezi vámi stalo.“

„Ne, nestalo.“

„Znervózňuje tě?“

„Proboha živého!“

Podrážděně se zvedla a vykročila pryč k pavilonu, otevřené stavbě podepřené třemi žlábkovanými sloupy, tam zůstala stát, opřená o prostřední pilíř, kouřila a pozorovala bratra. Před dvěma minutami byli spojenci, teď jsou protivníci - znovu se vrátilo dětství, no nazdar. Paul Marshall stál na půl cesty mezi nimi a pokud mluvili, otáčel hlavu hned k jednomu, hned k druhému - jako na tenisovém zápase. Dával najevo neutrální, mírnou zvědavost a zřejmě ho výměna názorů mezi sourozenci nechávala v klidu. Alespoň to mluví v jeho prospěch, pomyslela si Cecilia. Bratr řekl: „Myslíš, že neumí držet vidličku a nůž.“ „Přestaň, Leone. Neměl jsi ho zvát.“ „Nesmysl!“

Ticho, které se rozhostilo, částečně mírnilo bzučení čističky. Nemohla nic dělat, nemohla nijak přimět Leona, aby něco udělal, a najednou jí připadala hádka nesmyslná. Opírala se o prohřátý kámen, lenivě dokuřovala cigaretu a přemýšlela o tom, co se jejímu pohledu naskýtalo - v perspektivě se zužující pás chloro—

50$

vané vody, nafouklá černá duše z traktoru opřená o rozkládací lehátko, dva muži v krémových plátěných oblecích, napohled téměř k nerozeznání, modrošedý kouř, který sloupá na pozadí bambusové zeleně. Vypadalo to jako vyřezané, pevně usazené, a znovu se jí zmocnil ten pocit: odehrálo se to před dlouhou dobou, a veškeré důsledky - od nejzanedbatelnějšího po ty dalekosáhlé - už nastaly. Cokoli se v budoucnu stalo, jakkoli vnějškově podivné nebo šokující, mělo v sobě rovněž něco známého, co nepřekvapovalo a přimělo ji, aby - ovšem pouze pro sebe - řekla: Ach ano, samozřejmě. Tohleto. Měla jsem to vědět.

Bezstarostně nadhodila: „Víte, co si myslím?“

„Copak?“

„Měli bychom jít dovnitř a měl bys nám namíchat něco pořádného k pití.“

Paul Marshall tleskl a ten zvuk se rozlehl mezi sloupy a odrazil se od zdi pavilonu. „Tohle umím dost dobře,“ zvolal. „S drceným ledem, rumem a rozpuštěnou hořkou čokoládou.“

Při tom návrhu na sebe Cecilia s bratrem pohlédli, a tím se neshoda mezi nimi urovnala. Leon už odcházel a Cecilia s Paulem Marshallem ho následovali a zamířili k mezeře v živém plotě. „Raděj bych si dala něco hořkého,“ řekla. „Nebo dokonce kyselého.“

Usmál se, a protože došel k mezeře dřív, zastavil se a pokynul, ať vejde první, jako by to byly dveře do salonu, a když ho míjela, pocítila, jak se zlehka dotkl její paže.

Nebo to možná byl list.

51$

5

Ani dvojčata ani Lola přesně nevěděli, co vedlo Briony k tomu, že upustila od zkoušení. V tu chvíli dokonce ani nepoznali, že tak učinila. Právě zkoušeli scénu u lůžka nemocné, tu, v níž Arabella upoutaná na lože poprvé přijímá ve své podkrovní komůrce prince převlečeného za dobrého doktora, a šlo to docela dobře, nebo aspoň ne hůř než obvykle, dvojčata odříkávala své repliky stejně neschopně jako předtím. Pokud šlo o Lolu, nechtěla si ušpinit kašmírový svetr tím, že by si lehla na podlahu, a místo toho se zhroutila do křesla, proti čemuž mohla režisérka sotva něco namítat. Starší dívka se natolik vžila do poddajné rezervovanosti, že se jí nedalo nic vytknout. V jednu chvíli dávala Briony trpělivě instrukce Jacksonovi, pak se odmlčela, svraštila čelo, jako by se hodlala opravit, a za chvíli už byla pryč. Nepředcházel žádný klíčový moment tvůrčího rozporu, žádné vztekání, žádný namíchnutý odchod. Otočila se a jednoduše zmizela, jako by šla na záchod. Ostatní čekali, neuvědomovali si, že celý projekt skončil. Dvojčata si myslela, že se velice snažila, zvláště Jackson, který měl pocit, že je v domácnosti Tallisových pořád ještě v nemilosti, si myslel, že by si mohl začít napravovat reputaci tím, že vyhoví Briony.

Zatímco čekali, hráli kluci fotbal s dřevěnou kostkou a jejich sestra upřeně hleděla z okna a něco si broukala. Po nezměřitelné dlouhé době vyšla na chodbu a prošla jí na konec, kde byly otevřené dveře do nepoužívané ložnice. Odtud měla výhled na příjezdovou cestu a jezero a sloup za ním, chvějivě fosforeskující, doběla rozpálený prudkým vedrem pozdního odpoledne. Na po—

52$

zadí toho sloupu, za ostrovním chrámem, dokázala rozeznat Briony, která stála těsně u okraje vody. Ve skutečnosti mohla stát dokonce ve vodě - v takovém jasu se to dalo těžko rozpoznat. Nevypadala na to, že by se chystala k návratu. Cestou z pokoje si všimla pánsky vyhlížejícího kufru ze světlehnědé kůže u postele, s těžkými držadly a vybledlými nálepkami. Nejasně jí to připomnělo otce, zastavila se vedle kufru a dolehl k ní slabý pach po sazích z železničního vagonu. Přiložila palec na jeden ze zámků a přejela po něm. Vyleštěný kov byl chladný a její dotek zanechal drobné mizející stopy sražené vlhkosti. Vyděsilo ji, když se zámek s hlasitým cvaknutím otevřel. Přitlačila ho zpátky a spěchala z místnosti.

Nastal jim další rozplizlý čas. Lola poslala dvojčata, aby se podívala, jestli je bazén volný - necítili se dobře, když tam byli dospělí. Dvojčata se vrátila s tím, že je tam Cecilia a ještě další dva dospělí, ale to už Lola v dětském pokoji nebyla. Byla ve své maličké ložnici a před zrcátkem opřeným o okenní parapet si upravovala vlasy. Kluci se natáhli na její úzké lůžko, lechtali se, zápasili a hulákali. Mohla je bez dalšího poslat do jejich pokoje. Když už se nechystala žádná hra a bazén nebyl k dispozici, bezbřehý čas je skličoval. Padl na ně stesk po domově, a do toho Pierrot řekl, že má hlad - do večeře zbývalo ještě kolik hodin a nehodilo by se, aby teď sešel dolů a požádal o jídlo. Kromě toho by chlapci do kuchyně nešli, protože měli strach z Betty, kterou zahlédli na schodech, jak zachmuřeně míří do jejich pokoje s červenými gumovými podložkami do postele.

O chvíli později se všichni tři znovu ocitli v dětském pokoji, protože to kromě jejich ložnic byla jediná místnost, kde se necítili jako vetřelci. Ošoupaná modrá kostka byla tam, kde ji zanechali, a všechno bylo jako předtím.

Postávali kolem a Jackson řekl: „Nelíbí se mi tady.“

Bezelstnost té poznámky zviklala jeho bratra, který přistoupil ke zdi a našel něco zajímavého na liště podél podlahy, do níž začal šťouchat špičkou boty.

Lola ho vzala kolem ramen a řekla: „To je v pořádku. Brzy pojedeme domů.“ Paži měla mnohem hubenější a lehčí než jejich matka a Pierrot se rozvzlykal, ale potichu, pořád měl na paměti, že je v cizím domě, kde je na prvním místě zdvořilost.

53$

Jackson měl také na krajíčku, ale pořád ještě ze sebe dokázal vypravit slovo. „To nebude brzo. To jenom tak říkáš. Stejně domů nemůžeme…“ Odmlčel se, aby sebral odvahu. „Je to rozvod!“

Pierrot a Lola strnuli. Před dětmi to slovo nikdy nepadlo, a sami je nikdy nevyslovily. Samohlásky toho slova naznačovaly nemyslitelnou nemravnost, tvrdá souhláska na konci podtrhovala rodinnou ostudu. Jackson sám byl značně rozrušený, když to slovo vypustil z úst, ale už se nedalo vzít zpátky, a podle něj říct to slovo nahlas byl stejný zločin jako samotná skutečnost, ať už je rozvod co chce. Žádný z nich, včetně Loly, přesně nevěděl. Osopila se na něho, zelené oči přivřené jako kočka.

„Jak se odvažuješ něco takového říct?“

„Je to pravda,“ zamumlal a odvrátil pohled. Věděl, že je v kaši a že si to zaslouží, a měl v úmyslu vzít nohy na ramena, když ho popadla za ucho a přitáhla si jeho hlavu blíž.

„Jestli mě praštíš,“ vyhrkl, „řeknu to rodičům.“ Sám ale způsobil, že nemělo smysl odvolávat se na tuto autoritu, zničený totem ztraceného zlatého věku.

„Už nikdy to slovo nevypustíš z úst. Slyšíš?“

Zahanbeně přikývl a Lola ho pustila.

Chlapci byli v takovém šoku, že nedokázali plakat, a do toho Pierrot, jako obvykle horlivý, aby napravil nepříjemnou situaci, vesele řekl: „Co teď uděláme?“

„Tuto otázku si neustále kladu sám.“

Vysoký muž v bílém obleku ve dveřích tam mohl stát už dlouhé minuty, dost dlouho na to, aby slyšel Jacksona to slovo vyřknout, a tohle pomyšlení víc než šok z toho, že ho tam vidí, Lole zabránilo, aby odpověděla. Ví o jejich rodině? Zbývalo jenom upřeně hledět a čekat, až se to ukáže. Přistoupil k nim a napřáhl ruku.

„Paul Marshall.“

Pierrot, který stál nejblíž, jeho ruku mlčky přijal, a stejně tak jeho bratr. Když přišla řada na dívku, řekla: „Lola Quinceyová. Tohle je Jackson a tohle Pierrot.“

„Všichni máte úžasná jména. Jak ale mám rozlišit vás dva?“

„Mě všeobecně považují za příjemnějšího,“ řekl Pierrot. Byl to rodinný žert, průpovídka, kterou vymyslel jejich otec a která cizí lidi, když se podobně zeptali, obvykle rozesmála. Tento člověk se ale ani neusmál a řekl: „Musíte být příbuzní ze severu.“

54$

Napjatě čekali, co dalšího ještě ví, a pozorovali ho, jak kráčí po holých prknech dětského pokoje a zastavuje se, aby zvedl kostku, kterou vyhodil do vzduchu a šikovně ji chytil, až to plesklo, jak dopadlo dřevo na pokožku dlaně.

„Bydlím v pokoji tady na chodbě.“

„Já vím,“ řekla Lola.

„V pokoji tetičky Venus.“

„Přesně tak. V jejím starém pokoji.“

Paul Marshall se spustil do křesla, které předtím užívala chorobou stižená Arabella. Měl opravdu zvláštní obličej s rysy jako by natěsnanými kolem obočí a bezvousou mocnou bradou jako Desperát Dan. Měl krutý obličej, ale způsoby příjemné, což je přitažlivá kombinace, pomyslela si Lola. Narovnal si puky a klouzal pohledem z Quinceyho na Quinceyho. Lolinu pozornost přitáhly jeho černobílé perforované kožené střevíce, uvědomil si, že je obdivuje, a zahoupal nohou do rytmu, jakým pokyvoval hlavou.

„Mrzí mě, že vám to s tou hrou tak dopadlo.“

Dvojčata společně přikročila blíž, pobídnuti zpod prahu obezřetnosti k důvěrnému postoji úsudkem, že jestli ví o zkoušení hry víc než oni, musí vědět o moc víc i dalších věcí. Jackson promluvil zhloubi jejich znepokojení.

„Znáte naše rodiče?“

„Pána a paní Quinceyovy?“

„Ano.“

„Četl jsem o nich v novinách.“

Chlapci na něho upírali pohled, vstřebávali, co řekl, a nebyli schopni slova, neboť věděli, že noviny žijí přítomnou chvílí: zemětřesení a železniční neštěstí, to, co ze dne na den dělá vláda a národy, a jestli by se víc peněz mělo utratit na zbraně, v případě, že by Hitler napadl Anglii. Zmocnila se jich úzkost, ale tak docela je nepřekvapilo, že by se jejich vlastní katastrofa měla přiřadit k těmto hrozným záležitostem. Mělo to punc stvrzující pravdy.

Lola si založila ruce v bok, aby se uklidnila. Srdce jí prudce, bolestně bušilo a nevěřila si, že dokáže promluvit, přestože věděla, že musí. Připadalo jí, že je rozehraná nějaká hra, které nerozumí, měla však jistotu, že došlo k něčemu nepatřičnému, dokon—

55$

ce urážlivému. Když promluvila, hlas ji zradil, musela si odkašlat a začít znovu.

„Co jste o nich četl?“

Pozvedl husté, srostlé obočí a přezíravě mu splynulo ze rtů. „Ani nevím. Vůbec nic. Podružnosti.“

„Potom vám poděkuji, že o nich nebudete mluvit před dětmi.“

Byla to věta, kterou musela někdy někde zaslechnout, a vyslovila ji ve slepé víře, jako učeň, který opakuje zaříkávací formuli svého guru.

Zřejmě to zabralo. Marshall sebou trhl, když si uvědomil svůj přehmat, a naklonil se k dvojčatům. „Vy dva mě teď dobře poslouchejte. Všichni jasně vidí, že vaši rodiče jsou báječní lidé, kteří vás mají moc rádi a pořád na vás myslí.“

Jackson a Pierrot se slavnostní vážností přikyvovali. Jen to odbyl, zaměřil Marshall pozornost znovu na Lolu. Po dvou silných koktejlech s ginem v salonu s Leonem a jeho sestrou se pustil nahoru podívat se, kde má pokoj, vybalit si a převléknout se k večeři. Aniž by se zul, natáhl se na postel s nebesy a otupělý venkovským tichem, pitím a teplem časného večera upadl do lehkého spánku, v němž se objevily jeho mladší sestry, všechny čtyři stály kolem jeho postele, žvanily, sahaly po něm a tahaly ho za šaty. Vzbudil se s pocitem horkosti na hrudi a v hrdle, nepříjemně vzrušený a nakrátko zmatený, kde to vlastně je. A právě když seděl na kraji postele a pil vodu, zaslechl hlasy, které musely podnítit jeho sen. Přešel po rozvrzaných prknech chodby, vešel do dětského pokoje a uviděl tři děti. Teď si všiml, že dívka je téměř mladá žena, sebejistá a pánovitá, docela jako malá princezna z období pre-rafaelitů se svými náramky a vrkoči, nalakovanými nehty a sametkou na krku.

Řekl jí. „Máš moc dobrý vkus. Zvláště ty kalhoty ti sluší.“

Spíš ji to potěšilo, než aby ji to uvedlo do rozpaků, a zlehka přejela prsty látku na úzkých bocích, kde se jí nadouvala. „Koupily jsme je v Liberty, když mě matka vzala do Londýna na představení.“

„A na čem jste byly?“

„Na Hamletovi.“, Ve skutečnosti viděly pantomimu, odpolední představení v London Pavilion, při kterém si Lola vylila na šaty jahodovou limonádu a Liberty bylo rovnou přes ulici.

„Patří k mým oblíbeným představením,“ řekl Paul. Naštěstí

56$

pro ni tu hru rovněž neviděl ani nečetl, protože studoval chemii. Ale zmohl se na zamyšlené: „Být či nebýt.“

„To je, oč tu běží,“ přitakala. „A líbí se mi vaše střevíce.“

Nakrčil nohu, aby si ten řemeslný výrobek prohlédl. „Ano. Jsou od Duckera. Udělají ti podle nohy dřevěné kopyto a potom už ho skladují napořád. V suterénu jich mají tisíce a spousta těch lidí je už dávno mrtvá.“

„To je prostě strašné.“

„Mám hlad,“ opakoval Pierrot.

„Tak tedy,“ řekl Paul Marshall a popleskal si kapsu. „Mám tady něco, co vám ukážu, když uhodnete, čím se živím.“

„Jste zpěvák,“ řekla Lola. „Alespoň máte hezký hlas.“

„Laskavé, ale nesprávné. Víš ty co, připomínáš mi sestru, kterou mám nejradši…“

Jackson mu skočil do řeči. „Vyrábíte cukrovinky v továrně.“

Pierrot vyhrkl dřív, než se na jeho bratra stačilo snést příliš obdivu. „Slyšeli jsme, jak o tom mluvíte u bazénu.“

„Takže už nebudem hádat.“ Marshall vytáhl z kapsy obdélníkovou tyčinku zabalenou do nepropustného papíru o rozměrech tak deset na dvaapůl centimetru. Položil si ji na klín, pečlivě rozbalil a zvedl, aby si ji mohli dobře prohlédnout. Zdvořile přistoupili blíž. Měla hladkou, bezvýrazně zelenou polevu, do které cvrnkl nehtem.

„Cukrová poleva, vidíte? Uvnitř je mléčná čokoláda. Je dobrá za všech okolností, dokonce i když změkne.“

Zvedl ruku výš a stiskl tyčinku ještě pevněji, takže viděli, jak se mu chvějí prsty, což ta tyčinka ještě zvýraznila.

„Tahle se dostane do torny každého vojáka v zemi. Součást vybavení.“

Dvojčata se po sobě podívala. Věděla, že dospělí nemají se sladkostmi nic do činění. Pierrot řekl: „Vojáci nejedí čokoládu.“

Jeho bratr dodal: „Mají rádi cigarety.“

„A stejně, proč by měli všichni dostat zadarmo cukroví a děti ne?“

„Protože budou bojovat za svoji zem.“

„Tatínek říká, že válka nebude.“

„Nu, je na omylu.“

Marshall promluvil trochu dotčeně a Lola konejšivě řekla: „Možná si právě tuhle tyčinku vyberou.“

57$

Usmál se na ni. „Nazýváme ji Army Amo.“

„Amo, amas, amat,“ řekla.

„Přesně tak.“

Jackson řekl: „Není mi jasné, proč všechno, co si člověk kupuje, musí končit na o.“

„To je fakt otrava,“ řekl Pierrot. „Jako Polo a Aero.“

„A Oxo a Brillo.“

„Myslím, že se mi tím snaží říct,“ řekl Paul Marshall Lole a nabídl jí tyčinku, „že žádnou nechtějí.“

Vážně si ji vzala a dvojčatům uštědřila pohled, který říkal, to vám patří. Věděli, že je to tak. Teď mohli stěží poprosit o Amo. Sledovali, jak se jí jazyk zbarvil do zelena, když jím přejela po okrajích tyčinky. Paul Marshall se uvelebil v křesle a bedlivě ji pozoroval přes stříšku z rukou, kterou si udělal před obličejem.

Přehodil si nohu přes nohu a zase ji sundal. Pak se zhluboka nadechl. „Kousni do ní,“ řekl tiše. „Musíš do ní kousnout.“

Hlasitě to křuplo, když tyčinka pod jejími neposkvrněnými řezáky povolila a ukázal se bílý okraj cukrové polevy a tmavá čokoláda pod ní. A právě v tu chvíli zaslechli nějakou ženu, jak volá od schodů o poschodí níž, pak zavolala znovu, mnohem naléhavěji rovnou z chodby, a to už dvojčata ten hlas rozpoznala a vyměnila si mezi sebou náhle udivený pohled.

Lola se smála s pusou plnou Amo tyčinky. „To vás hledá Betty. Je čas se jít koupat! Už běžte. Běžte.“

58$

6

Nedlouho po obědě, když se ujistila, že se děti její sestry a Briony rozumně najedli a dodrží slib, že se budou nejméně dvě hodiny držet od bazénu dál, utekla se Emily Tallisová před bílým žárem odpolední výhně do chladné, zatemněné ložnice. Neměla bolesti, ještě ne, ale stáhla se tam dřív, než začnou hrozit. Před očima měla světélkující body, drobná bodnutí špendlíkem, jako by držela obnošenou látku viditelného světa před vzdáleným jasnějším světlem. V pravé horní části mozku pocítila tíži, tíži netečného těla nějakého spícího a do klubíčka stočeného živočicha, ale když si sevřela hlavu a stiskla, jeho přítomnost ze souřadnic nynějšího prostoru vymizela. Nyní byl v pravé horní části její mysli a ve své fantazii se dokázala vytáhnout na špičky a zvednout k němu pravou ruku. Bylo však důležité ho neprovokovat; jakmile se tohle lenivé stvoření přesunulo z okrajových částí do středu, potom rezavá bolest vytěsní veškeré myšlenky a nebude možné dnes večer povečeřet s Leonem a rodinou. Nechoval k ní žádné nepřátelství, ten živočich, byl lhostejný k jejímu trápení. Bude se pohybovat jako by se pohyboval panter v kleci: protože bude vzhůru, zbavený nudy, jen kvůli pohybu samému, nebo vůbec bezdůvodně a neuvědoměle. Ležela na zádech bez polštáře, sklenici vody na dosah a vedle sebe knihu, o níž věděla, že ji nebude schopná číst. Temnotu narušoval pouze dlouhý rozostřený pruh odraženého denního světla nad garnýží. Ležela strnule, znepokojená, ve střehu, s vědomím, že jí strach nedovolí usnout a že její jedinou nadějí je zůstat bez pohnutí.

59$

Přemýšlela o tom velkém vedru, které stoupalo nad dům a park a leželo nad krajinou jako dým, dusilo zemědělské usedlosti a města, a přemýšlela o rozžhavených železničních kolejích, po nichž přijíždí Leon a jeho přítel, a rozpáleném železničním vagonu s černou střechou, ve kterém sedí u okna. Na dnešní večer přikázala připravit pečeni a na jídlo bude příliš dusno. Slyšela, jak dům vrže a přitom se rozpíná. Nebo to trámy a krovy vysychají a smršťují se oproti zdivu?

Smršťování, všechno se smrskává. Příkladně Leonovy vyhlídky se během roku zmenšují, když odmítl otcovu nabídku, že mu pomůže na nějaké slušné místo ve státní službě, dal přednost bezvýznamnému postavení v soukromé bance, žije jenom pro víkendy a popíjení. Měla by na něho větší zlost, kdyby neměl tak příjemnou povahu, nebyl tak spokojený a obklopený úspěšnými přáteli. Příliš hezký, příliš oblíbený, beze špetky škarohlídství a ctižádosti. Jednoho dne by mohl přivést nějakého přítele pro Cecilii, aby se za něho vdala, pokud z ní tři roky na Girtonu neudělaly beznadějnou partii, když se tak utíká do samoty, kouří ve svém pokoji, s tou její svéráznou, téměř neustávající trudnomyslností, a kvůli těm tlustým děvčatům v brýlích z Nového Zélandu, s nimiž se dělila o byt, nebo to byla spíž? Uvolněný žargon Ceciliiny Cambridge - podniky Hall’s, Maids’ Dancing, Little-Go a všechno to sebeobdivné potloukání se po slumech, spodní kalhotky vysoušené před elektrickými kamínky, dělení se o věci, to Emily Tallisovou mírně popuzovalo, přestože záviděla, a ne málo. Až do šestnácti ji vzdělávali doma a na dva roky, z kterých byl nakonec kvůli výdajům rok, ji poslali do Švýcarska, a věděla bezpečně, že celé to předvádění, ženy na univerzitě, je opravdu dětinské, přinejlepším nevinný žertík, asi jako dívčí osmiveslice, trochu postávání vedle bratrů, ve svátečním, jak vyžadoval společenský pokrok. Dokonce dívkám ani neudělovali řádné tituly. Když se v červenci vrátila Cecilia domů s výsledky závěrečných zkoušek - měla tu drzost, že s nimi nebyla spokojená - neměla práci ani žádnou kvalifikaci a pořád ještě ji čekalo najít si manžela a podstoupit mateřství, co jí o tom mohly povědět její vzdělané emancipované učitelky - ty s těmi směšnými přezdívkami a „děsnou“ pověstí? Tyhle přehnaně sebevědomé ženy si vysloužily místní nesmrtelnost těmi nejmírnějšími, nejostýchavějšími

60$

výstřelky - venčením kočky na psím vodítku, jízdou na pánském kole, tím, že je viděli se sendvičem na ulici. o generaci později budou tyhle pošetilé nevědomé dámy dávno po smrti a v univerzitních kruzích budou stále v úctě a bude se o nich hovořit tlumenými hlasy.

Emily pocítila, jak se ten živočich s černou kožešinou začíná vrtět, v myšlenkách se odpoutala od své starší dcery a vyslala úponky znepokojeného rozpoložení ke své mladší dceři. Chudák zlatíčko Briony, ta nejněžnější holčička, tolik se snaží zabavit své bezohledné, nezdolné příbuzné hrou, která jí vytryskla přímo ze srdce. Milovat ji přinášelo úlevu. Jak ji ale ochránit proti selhání, před tou Lolou, převtělením její nejmladší sestry Hermione, která v tom věku bývala stejně předčasně vyspělá a pletichářská a která se nedávno intrikováním vyvlékla z manželství a dopracovala do stavu, který chtěla, aby každý nazýval nervovým zhroucením. Emily si nemohla dovolit vpustit do svých myšlenek Hermione. Místo toho tiše oddychovala ve tmě a sledovala stav své domácnosti tím, že napínala sluch. Ve svém stavu nemohla přispět jinak. Položila si dlaň na čelo a zaslechla další lupnutí, jak se dům zase o kousek smrštil. Zezdola se ozvalo kovové bouchnutí, možná poklička, která někomu upadla; nesmyslná teplá večeře byla v počátečních stadiích příprav. Seshora se ozýval dupot a dětské hlasy, přinejmenším dva tři, hovořily najednou, stoupaly, klesaly a znovu stoupaly, možná nesouhlasně, možná ve vzrušeném přitakání. Dětský pokoj byl o patro výš, jenom o jednu místnost dál. Útrapy Arabelliny. Kdyby jí nebylo tak zle, šla by nahoru a dohlížela nebo pomáhala, neboť na děti je toho příliš, to věděla. Nemoc jí znemožnila, aby svým dětem poskytla to, co jako matka měla. Vycítily to a vždycky jí říkaly křestním jménem. Cecilia měla podat pomocnou ruku, ale byla příliš zaujatá sama sebou, příliš intelektuálská, než aby se obtěžovala s dětmi… Emily úspěšně odolala a dál už tuto myšlenku nerozvíjela a jako by v tu chvíli někam odplynula, ne tak docela do spánku, ale mimo přemýšlení do nemohoucí nicoty, dlouhé minuty uplynuly, než zaslechla z chodby před svým pokojem kroky na schodech a podle zdušeného zvuku usoudila, že musí jít někdo bosý, a tudíž to bude Briony. V takovém vedru by si nevzala boty. O pár minut později se ozvalo, znovu z dětského pokoje, energické šoupání a něco

61$

tvrdého rachotilo po prknech podlahy. Zkoušení se rozložilo, Briony se stáhla do rozmrzelosti, dvojčata se poflakovala a Lola, pokud je tolik podobná své matce, jak byla Emily přesvědčená, bude klidná a vítězící.

Obvyklé starosti o děti, manžela, sestru, služebnou jí obnažily smysly na dřeň; migréna, mateřská láska a během let dlouhé hodiny nehybného ležení na posteli jí z její citlivosti vyextrahovaly šestý smysl, chapadlovitou povědomost, která prostupovala příšeřím a pohybovala se po domě, neviděná a vševědoucí. Vracela se k ní jenom pravda, neboť co věděla, věděla. Nezřetelné mumlání hlasů, které pronikalo podlahou pokrytou kobercem, k ní dolehlo se zřetelností na stroji napsaného přepisu; rozhovor, který bylo slyšet přes zeď, nebo ještě lépe přes dvě zdi, se k ní donesl oproštěný od všeho kromě základních obratů a nuancí. To, co by ostatní vnímali jako zdušený šum, bylo pro její zbystřené smysly, nastavené jako potenciometr staré krystalky, téměř nesnesitelně zesílené. Ležela ve tmě a věděla všechno. Čím méně byla schopná konat, tím více vnímala. Přestože někdy toužila po tom vstát a zasáhnout, zvláště když si myslela, že ji potřebuje Briony, strach z bolesti ji držel na místě. Když bylo nejhůř, přes oční nerv jí nekontrolovatelně přejela sada naostřených kuchyňských nožů, a potom znovu, s ještě větší silou, a to pak zůstala úplně ochromená a osamělá. Dokonce i sténání bolest zvyšovalo.

A tak tam ležela a pozdní odpoledne uplývalo. Hlavní dveře se otevřely a zavřely, Briony odešla ve špatné náladě, pravděpodobně aby byla u vody, u bazénu nebo jezera, nebo možná zašla až k řece. Emily uslyšela obezřetné kroky na schodech - Cecilia konečně nese květiny do hostinského pokoje, jednoduchý úkol, o který ji dnes mnohokrát požádali. Potom později Betty zavolala na Dannyho, skřípění bryčky na štěrku, a Cecilia schází po schodech uvítat návštěvníky, vzápětí proniká příšeřím slaboulinký zápach cigaretového dýmu - tisíckrát ji žádali, aby nekouřila na schodech, ale bude chtít udělat dojem na Leonova přítele, což by samo o sobě nemuselo být tak špatné. Hlasy rozléhající se v hale, Danny vlekoucí zavazadla nahoru a scházející znovu dolů, a ticho - Cecilia vzala Leona a pana Marshalla k bazénu, aby si vypili punč, který sama Emily dopoledne připravila. Slyšela poskaková-

62$

ní čtyřnohého stvoření po schodech dolů - dvojčata, chtěla k bazénu a čekalo je zklamání, že už je zabraný.

Propadla se do dřímoty a vzbudilo ji jednotvárné mumlání mužského hlasu v dětském pokoji a odpovídání dětí. Jistě to není Leon, který se od sestry nehne, když už jsou zase spolu. To bude pan Marshall, usoudila, jehož pokoj je hned vedle dětského, a povídá si s dvojčaty, spíš než s Lolou. Emily uvažovala, jestli se nezačínají chovat drze, neboť dvojčata se každé chovalo, jako by jeho společenské závazky byly poloviční. Pak už stoupala po schodech Betty a přitom na ně volala, možná až příliš ostře, vzhledem k tomu, co Jackson dopoledne vytrpěl. Čas koupání, čas svačiny, čas jít spát - stěžejní body: tyhle svátosti dětství, svátosti vody, jídla a spánku, z každodenního života už téměř vymizely. Brionin pozdní a nečekaný příchod je v domácnosti udržel až přes Emilyinu čtyřicítku, a jak to bylo uklidňující, jakým pevným bodem se staly, lanolinové mýdlo a tlustá bílá osuška, dívčí štěbetání rozléhající se v akustice koupelny plné páry (digrv2rmr); zabalit ji do ručníku, uvěznit jí paže a vzít ji na klín na chviličku dětské bezmocnosti, v níž si Briony ještě nedávno libovala; nyní však dítě a voda na koupání zmizely za zamčenými dveřmi, přestože k tomu docházelo zřídkakdy, neboť dívka stále ještě vypadala, že potřebuje umýt a převléknout. Ztrácela se v nedotčeném vnitřním světě, z něhož psaní nebylo ničím víc než pozorovatelným povrchem, ochrannou krustou, přes kterou ani milující matka, ba zvláště ona, nedokázala proniknout. Její dcera byla v myšlenkách vždycky někde mimo, zápolila s nějakým nevysloveným problémem, který na sebe dobrovolně vzala, jako by ten únavný, jednoznačný svět si dítě mohlo znovu vymyslet. Nemělo smysl ptát se Briony, co si myslí. Bývaly okamžiky, kdy se člověku dostalo veselé a zevrubné odpovědi, která dala průchod pošetilým a důležitým otázkám, na něž Emily odpovídala, jak nejlépe dovedla, a i když si nyní těžko dokázala podrobně vybavit rozmanité zvraty hovoru, v nichž si libovaly, věděla, že nikdy nemluvila tak dobře, jako když hovořila se svojí jedenáctiletou dcerou, která se jí narodila jako poslední. U žádné tabule, v žádném stinném zákoutí tenisového kurtu ji nikdy neslyšeli mluvit tak bez zábran a s tak bohatou nápaditostí. Nyní její dceři přivodili němotu démoni vlastní nejistoty a nadání, a přestože

63$

Brionina náklonnost nebyla menší - při snídani si přisedla blíž a propletla prsty s jejími - Emily oplakávala uplývající období výmluvnosti. Už nikdy s nikým takhle mluvit nebude a znamenalo to jediné, touhu po dalším dítěti. Brzy jí bude čtyřicet sedm.

Zdušené chrčení v potrubí - nepostřehla, kdy začalo - ustalo s vibrováním, které rozechvělo vzduch. Teď budou v koupelně Hermionini chlapci, jejich úzká kostnatá tělíčka každé na jedné straně vany, stejné složené bílé osušky na vybledlé modré proutěné židli a na podlaze velká korková předložka s rohem, který užvýkal pes, jenž už je dlouho po smrti, ale namísto povídání mrtvé ticho, žádná matka, jenom Betty, jejíž laskavé srdce žádné dítě nikdy neobjeví. Jak se mohla Hermione nervově zhroutit tenhle termín ráda používala její přítelkyně, která pracovala v rozhlase - jak mohla Hermione volit u svých dětí mlčení, strach a smutek? Emily měla za to, že by na koupání měla dohlížet sama. Věděla ovšem, že i kdyby neměla nad očním nervem připravené ty nože, dohlížela by na své synovce jen z povinnosti. Nebyli její vlastní. Bylo to tak jednoduché. A byli to malí chlapci, tudíž v samotné podstatě nekomunikativní, bez nadání pro intimitu, a co hůř, těžko je od sebe rozeznat, neboť nikdy neobjevila ten chybějící trojúhelníček na ušním lalůčku. Člověk je mohl poznat pouze povšechně.

Opřela se o loket a zvedla si k ústům sklenici vody. Přítomnost jejího zvířecího mučitele se začínala vytrácet a už byla schopná nahrnout k čelu postele dva polštáře, aby se mohla posadit. Učinila tak pomalu a nemotorně, protože se bála rychlého pohybu, a tudíž se vrzání per v posteli protáhlo a zčásti překrylo zvuk mužského hlasu. Strnula podepřená na boku, rukou svírala roh polštáře a zamířila svoji obnaženou pozornost do každého zákoutí domu. Nikde nic a vtom, jako když se v naprosté tmě rozsvítí lampa, se ozval tichý výboj smíchu, který rázem opadl. Lola, v dětském pokoji s Marshallem. Znovu si začala dělat pohodlí, až se konečně opřela a usrkávala vlažnou vodu. Tenhle mladý bohatý podnikatel by nemusel být tak špatná partie, když je ochotný trávit čas s dětmi a bavit je. Brzy bude schopná podstoupit to riziko a rozsvítit lampu na nočním stolku a za dvacet minut se možná dokáže znovu ujmout domácnosti a pokračovat v různých činnostech, které jí nedopřávají pokoje. Nejnaléhavější byl výpad

64$

do kuchyně, aby zjistila, jestli není moc pozdě na studenou pečeni nakrájenou na plátky a saláty, a potom musí uvítat syna a vychválit jeho přítele, aby se cítil vítaný. Jakmile vyřídí tohle, ubezpečí se, že o dvojčata je náležitě postaráno, a možná jim povolí nějaké povyražení, aby je odškodnila. Pak bude pravá chvíle zavolat Jackovi, který jí zapomněl říct, že nepřijde domů. Propracuje se přes úsečnou ženu v ústředně a nafoukaného mladíka v přední kanceláři a ujistí manžela, že se nemusí cítit provinile. Vypátrá Cecilii a přesvědčí se, že naaranžovala květiny, jak jí nařídila, a pak by měla Cecilie vynaložit námahu a večer na sebe vzít některé povinnosti hostitelky a obléknout si něco pěkného a nekouřit ve všech místnostech. A pak, což je ze všeho nejdůležitější, by se měla vydat za Briony, neboť je strašná rána, že z té hry sešlo, a dítě bude potřebovat veškerou útěchu, kterou jí matka může poskytnout. Vyhledat ji bude znamenat vystavit se prudkému slunečnímu svitu, a dokonce i slábnoucí paprsky časného večera by mohly vyprovokovat záchvat. Nejdřív je tedy potřeba najít sluneční brýle, což, spíš než kuchyně, musí přijít na první místo, protože jsou někde v tomhle pokoji, v zásuvce, založené v knize, v nějaké kapse, a byla by otrava se sem pro ně znovu z přízemí vracet. Rovněž by si měla vzít nějaké střevíce bez podpatku, pro případ, že by se Briony pustila až k řece…

A tak Emily dalších několik minut ležela podepřená polštáři, živočich se z hlavy odkrádal pryč, a trpělivě připravovala a přepracovávala své plány, vylepšovala jejich pořadí. Zklidní svoji domácnost, která jí z chorobného příšeří její ložnice připadala jako rozkotaný a řídce osídlený kontinent, z jehož zalesněných plání si soupeřící živly činí nároky a protinároky na její neklidnou pozornost. Nedělala si žádné iluze: staré plány, pokud si je člověk vůbec zapamatoval, plány, které předstihl čas, měly sklony horečnatě a přehnaně optimisticky působit na události. Dokázala úponky svého vnímání poslat do každé místnosti v domě, ale nedokázala je poslat do budoucnosti. Rovněž věděla, že nakrásně je to její vlastní klid mysli, o co usiluje; vlastní zájmy a laskavost je nejlépe neoddělovat. Zvolna se posadila, přehodila nohy na podlahu a zajela jimi do pantofli. Než by riskovala a rozhrnula i závěsy, raději rozsvítila lampičku na čtení a opatrně začala hledat tmavé brýle. Už se rozhodla, kam se podívá nejdřív.

$65

7

Ostrovní chrám, postavený ve stylu Nicholase Revetta v pozdních osmdesátých letech osmnáctého století, měl upoutat zájem; přitáhl pohled, umocnil romantickou idylu, ale neměl samozřejmě žádný náboženský účel. Stál dost blízko břehu, na ostrohu, aby se mohl jímavě odrážet na hladině jezera - z většiny míst byla řada sloupů a fronton nad nimi vidět, zčásti kouzelně zastíněné jilmy a duby, které vyrostly kolem. Při bližším pohledu skýtal chrám smutnější pohled: vlhko pronikající přes zničené izolační vrstvy způsobilo, že opadaly pláty omítky. Někdy koncem devatenáctého století někdo neodborně provedl opravy nebarveným betonem, který zhnědl a dodal stavbě skvrnitý, chorobný vzhled. Všude vystupovaly rozpadající se latě, jako žebra hladovějícího zvířete. Dvojitá vrata, která se otevírala do kruhové komnaty s klenutým stropem, už dávno odstranili a kamennou podlahu pokrývala vysoká vrstva listí a humusu a trus různých ptáků a zvířat, která volně přicházela a odcházela. Z krásných georgiánských oken zmizela všechna skla, Leon je s kamarády koncem dvacátých let vytloukl. Vysoké výklenky, v nichž svého času stály sochy, zely až na špinavé zbytky pavoučích sítí prázdnotou. Jediným vybavením byla lavice, kterou sem přinesli z vesnického kriketového hřiště - opět výrostek Leon a jeho příšerní kamarádi ze školy. Nohy ukopli a použili je na rozbíjení oken, ležely venku a mezi kopřivami a nezničitelnými střepy skla se tiše rozpadaly.

Stejně jako pavilon u bazénu za stájemi měl chrám navozovat podobu s originálním domem od stavitele Adama, ačkoli nikdo

66$

z Tallisovy rodiny neměl ponětí, v čem ta podoba spočívá. Možná ve stylu sloupu nebo frontonu nebo v rozměrech oken. V různých chvílích, většinou však o Vánocích, kdy byli všichni naměkko, si rodinní příslušníci cestou přes mosty slibovali, že se na tu záležitost podívají, ale když začal nový rok, nikdo už se neobtěžoval vyšetřit si na to čas. Víc než chátrání dodávala té neužitečné stavbičce politováníhodnou atmosféru tato spojitost, tato ztracená paměť příbuzenské velkoleposti. Chrám byl sirotkem vznešené dámy z vyšší společnosti a nyní, když se o něj nikdo nestaral, nikdo na něj nedohlížel, dítě předčasně zestárlo a zchátralo. Na vnější zdi byla ve výši člověka do špičky se zužující skvrna po sazích, kde si svého času dva nestydatí vandráci rozdělali oheň, aby si upekli kapra, který jim nepatřil. Dlouho tam ležela v trávě zkrabacená vysoká bota, o kterou pečovali jenom králíci. Když se tam ale dnes Briony podívala, bota byla pryč - zmizela, jako nakonec zmizí všecko. Představa, že tenhle chrám, se svojí vlastní smuteční páskou, truchlí pro vyhořelý dům, že touží po vznešené a neviditelné přítomnosti, mu propůjčovala lehce religiózní ovzduší. Tragédie chrám zachránila před tím, aby se stal vysloveným paskvilem.

Je těžké dlouho švihat do kopřiv, aniž by se začal vnucovat příběh, a Briony byla brzy ponořená v myšlenkách a chmurně spokojená, i když se ostatnímu světu jevila jako dívka stižená příšernou náladou. Našla si tenkou lískovou haluz a oloupala ji. Ležela před ní práce, a tak se do ní pustila. Vysoká kopřiva s nafoukaným pohledem a hlavou zdrženlivě skloněnou, s listy uprostřed lodyhy otočenými nahoru jako dlaně ujišťující o nevinnosti - to byla Lola, a přestože kňouravě prosila o slitování, zpívající oblouk metrové rákosky ji podťal v kolenou a odmrštil její bezcenné torzo. Bylo to příliš uspokojivé, než aby toho nechala, a několik dalších kopřiv bylo také Lola; tahle, která se skláněla ke své sousedce, aby jí cosi zašeptala do ucha, se snesla k zemi s urážlivou lží na rtech; a už je tady zas, stojí o kus dál od ostatních, hlavu nakloněnou, jak spřádá jedovaté intriky; támhle vznešeně trůní mezi mladými obdivovateli a rozšiřuje pomluvy o Briony. Bylo to politováníhodné, ale obdivovatelé museli zemřít s ní. Potom se znovu zvedla, nestydatá svými rozličnými hříchy pýchou, obžerstvím, lakomstvím, odmítáním spolupráce - a za

67$

každý zaplatila životem. Jejím posledním potměšilým činem bylo, že padla Briony na nohy a spálila jí prsty. Když Lola dostatečně umřela, byly obětovány tři páry mladých kopřiv za neschopnost dvojčat - odveta to byla lhostejná a neposkytla dětem žádnou zvláštní milost. Pak se samotné psaní stalo kopřivou, ve skutečnosti několika kopřivami; mělkost, promarněný čas, vměšování ostatních myslí, beznaděj předstírání - v zahradě umění to byl plevel a musel zhynout.

Už nebyla dramatička a cítila se proto o moc líp, dávala pozor na rozbité sklo a vydala se dál kolem chrámu, pustila se po okraji, kde se spasená tráva setkávala s divoce rostoucí houštinou, která se vyhrnula zpod stromů. Švihání do kopřiv se stalo sebeočišťováním, a teď se vypořádávala s dětstvím, už je víc nepotřebovala. Jedna zvlášť vysoká rostlina zaplatila za vše, čím byla Briony do této chvíle. To ale nestačilo. Pevně se rozkročila v trávě a třinácti švihy se zbavila svého starého já rok po roce. Rozšvihala nanicovatou závislost let batolete a útlého dětství a dychtivost školačky předvést se a být pochválena a hloupou pýchu jedenáctileté na první povídky a své spoléhání na vstřícný matčin názor. Létaly jí přes levé rameno a ležely u nohou. Tenká špička haluze prořízla vzduch a zasvištěla ve dvou tónech. Briony ji přiměla říct: Už dost! To stačí! Spokoj se s tím!

Brzy ji pohltila samotná činnost a novinová zpráva, kterou přepracovávala do rytmu švihání. Nikdo na světě by to nedokázal lépe než Briony Tallisová, která bude příští rok reprezentovat svoji zem na Olympiádě v Berlíně, a nepochybně vyhraje zlato. Lidé ji bedlivě pozorovali a podivovali se nad její technikou. Tomu, že je raději bosa, neboť to zlepšuje její rovnováhu - pro tento náročný sport tak důležitou - kde každý prst hraje svoji úlohu; způsob, jakým vede zápěstí a trhne rukou až na samém konci pohybu, jak rozloží váhu a využívá rotace v bocích, aby švih měl větší sílu, její typický zvyk, jak natáhne prsty volné ruky - aby se k ní nikdo nepřibližoval. Vytrénovala se sama, tahle nejmladší dcera vysokého úředníka ve státní službě. Pohleďte na soustředění v její tváři, jak hodnotí úhel, nikdy úder nezbabrá, dostane každou kopřivu s nelidskou precizností. Dosáhnout takové úrovně vyžadovalo celoživotní obětavé nadšení. Mnoho nechybělo a promarnila by život jako dramatička!

68$

Najednou si uvědomila, že za ní přes první most rachotí bryčka. Konečně Leon. Cítila na sobě jeho pohled. Je tohle malá sestra, kterou posledně viděl sotva před třemi měsíci na nádraží Waterloo, a nyní je členkou mezinárodní elity? Naschvál se neotočila, nevzala ho na vědomí; Leon se musí naučit, že už je samostatná, že víc nezávisí na názoru ostatních, dokonce ani na jeho ne. Byla velkou mistryní pohrouženou do jemnůstek svého umění. Kromě toho bylo na něm, aby zastavil bryčku a seběhl dolů na břeh a ona by to vyrušení vytrpěla ochotně a ráda.

Zvuk kol a koňských kopyt vzdalující se přes druhý most dokazoval, jak usoudila, že její bratr ví, co to znamená rezervovanost a profesionální respekt. Nicméně ji přepadl tak trochu smutek, když se pustila dál kolem ostrovního chrámu, kam už na ni z cesty nebylo vidět. Její postup označovala střapatá řada rozšvihaných kopřiv na trávě a k tomu pálící bílé puchýřky na nohou a kotnících. Špička lískové rákosky se ohnula do oblouku a zazpívala, listy a stonky se rozletěly, ale jásání davů už nebylo tak nadšené. Barvy její představy pomalu vyblédaly. Potěšení ze sebelásky, které jí skýtal pohyb a rovnováha, vyprchávaly, paže ji bolela. Stávala se z ní osamělá dívka, která švihá prutem do kopřiv, a nakonec toho nechala, odhodila prut ke stromům a rozhlédla se.

Cena za snění, od všeho odtržené, byla vždycky tato chvíle návratu, opětné propojení s tím, co bylo předtím a co se teď jevilo o něco horší. Její snění, předtím bohaté na hodnověrné podrobnosti, se stalo před tvrdou matérií přítomného pomíjivou pošetilostí. Bylo těžké se vrátit. Vrať se, šeptávala jí sestra, když se probudila z tíživého snu. Briony ztratila svoji boží tvůrčí sílu, ale jenom v tomto okamžiku návratu byla ta ztráta patrná; snění s otevřenýma očima mělo svůj půvab zčásti i v klamném dojmu, že je před jeho logikou bezmocná? Přinucená mezinárodní rivalitou soutěžit na nejvyšší úrovni mezi světovou špičkou a přijmout výzvy, které šly ruku v ruce s výjimečností v jejím oboru na poli rozšvihávání kopřiv - to ji nutí překonávat vlastní možnosti, aby si usmířila řvoucí dav a byla nejlepší, a co je nejdůležitější, výjimečná. Samozřejmě to všechno je ale ona - ona to stvořila a bylo to o ní, a teď byla zpátky ve světě, ne v tom, který mohla stvořit, ale v tom, který stvořil ji, a cítila, jak se pod pod-69$

večerní oblohou scvrkává. Unavovalo ji pobývat venku, ale ještě nebyla připravená jít dovnitř. Je to skutečně to jediné, co život nabízí, uvnitř nebo venku? Neexistuje jiné místo, kam by lidé šli? Otočila se zády k ostrovnímu chrámu a pomalu kráčela po dokonalém trávníku, který vyrobili králíci, k mostu. Před ní se vznášelo mračno hmyzu, ozářené zapadajícím sluncem, míhali se neuspořádaně, jako by byli zavěšeni na neviditelné elastické niti - tajemný tanec namlouvání nebo čistá hmyzí dovádivost, což jí znemožňovalo objevit význam. Vzpurně a vzdorovitě naladěná vyšla po prudkém travnatém svahu k mostu, a když se dostala na příjezdovou cestu, rozhodla se, že tam zůstane stát a počká, až se jí něco přihodí. Byla to výzva, kterou uváděla v život - nepohne se, ne kvůli večeři, dokonce ani když ji zavolá matka, tak ne. Bude prostě čekat na mostě, klidná a tvrdohlavá, dokud události, skutečné události, ne její představy, neodpovědí na její výzvu a nerozptýlí její bezvýznamnost.

70$

8

Za časného večera vytvořily mraky vysoko na západním nebi tenký žlutý pás, který během hodiny ztmavl a pak zhoustl, až nad obrovitými korunami parkových stromů visela rozptýlená oranžová záře; listy nabyly ořechově hnědé barvy, mezi listovím olejnatě černě vykukovaly větve a zprahlá tráva na sebe vzala barvu nebe. Nějaký fauvista, vyznavač nepravděpodobných barev, by si mohl takhle krajinu vymyslet, zvláště když nebe a země nabyly narezlého odstínu a mohutné kmeny věkovitých dubů tak zčernaly, až se začaly zdát modré. Přestože zapadající slunce ztrácelo sílu, jako by se udělalo ještě tepleji, protože větřík, který po celý den přinášel slabou úlevu, ustal a vzduch byl teď dusný a nehybný.

Krajinu, nebo alespoň její drobný výsek, mohl Robbie Turner vidět uzavřeným oknem světlíku, kdyby se obtěžoval zvednout se z vany, pokrčit se v kolenou a natáhnout krk. Po celý den se jeho ložnice, koupelna a místnůstka vmáčknutá mezi nimi, které říkal pracovna, pekly pod jižní stranou skosené střechy bungalovu. Když se vrátil z práce, přes hodinu ležel ve vlažné vodě a připadalo mu, že jeho krev a myšlenky vodu ohřívají. Nad ním se orámovaný obdélník nebe pomalu posouval ve vymezené úseči spektra, ze žluté v oranžovou, a on mezitím prosíval neznámé pocity a znovu a znovu se vracel k určitým vzpomínkám. Nijak nebledly. Chvílemi se mu těsně pod hladinou vody svaly na břiše mimovolně napjaly, když si vybavil další podrobnost. Kapku vody na nadloktí. Mokro. Vyšívanou kytičku, prostou sedmikrásu, našitou mezi košíčky její podprsenky. Její malé prsy, široko od sebe.

71$

Na zádech měla mateřské znamínko, zpola skryté ramínkem. Pohled na tmavý trojúhelník, když vylezla z vody, který její spodní kalhotky měly skrýt. Mokrý. Viděl ho. Znovu se přiměl si ho vybavit. To, jak jí pánevní kosti napínaly hladkou tkáň pokožky, výrazná křivka pasu, její překvapivá bělost.

Když se sehnula pro sukni, bezmyšlenkovitě pozvednutá noha odhalila stopu po hlíně na každém bříšku jejích sladce se zužujících prstů. Další mateřské znamínko velikosti čtvrtpence na stehně a něco narůžovělého na lýtku - mateřské znamínko připomínající jahodu nebo jizva. Vůbec ne vady. Znamínka krásy.

Znal ji od doby, kdy byli ještě děti, a nikdy se na ni nepodíval. Na Cambridgi jednou přišla do jeho pokoje s dívkou v brýlích z Nového Zélandu a s někým ze své školy, když tam byl jeden jeho přítel z Downingu. Přetloukli hodinu nervózním žertováním a nechali kolovat cigarety. Příležitostně se potkali na ulici a usmáli se. Vždycky jako by jí to připadalo podivné - tohle je syn naší uklízečky, mohla šeptat svým přátelům, když se míjeli. Chtěl, aby lidé věděli, že mu na tom nezáleží - tady jde dcera zaměstnavatelky mojí matky, řekl jednou jednomu příteli. A měl svoje politické názory, aby ho ochraňovaly, a své třídní teorie založené na vědeckém základě a svoji vlastní spíše nucenou sebejistotu. Jsem kdo jsem. Byla jako sestra, téměř neviditelná. Ta dlouhá, úzká tvář, ta malá ústa - kdyby o ní vůbec někdy přemýšlel, mohl by říct, že má tak trochu koňský obličej. Nyní viděl, že je to zvláštní krása - obličej poklidný a jakoby vytesaný, zvláště kolem šikmých lícních kostí, s nespoutanou linkou táhnoucí se k nosním dírkám, a plným lesklým růžovým poupětem úst. Oči měla tmavé a přemýšlivé. Vypadala sošně, ale pohyby měla rychlé a netrpělivé - ta váza by byla pořád ještě celá, kdyby mu ji tak náhle nevytrhla z rukou. Byla neklidná, to bylo jasné, otrávená a v domácnosti Tallisových stísněná, a brzy odejde.

Bude si s ní muset co nejdřív promluvit. Konečně se zvedl celý roztřesený z vany, nepochyboval, že se s ním děje velká změna. Nahý přešel přes pracovnu do ložnice. Neustlaná postel, poházené oblečení, ručník na podlaze, rovníkové vedro v pokoji byly ničivě smyslné. Natáhl se na postel, obličej zavrtal do polštáře a zasténal. Její sladkost, delikátnost, kamarádka jeho dětských let, nyní v nebezpečí, že bude nedosažitelná. Takhle se svléknout

72$

- ano, její odvážný pokus působit excentricky, její záchvat smělosti měl přehnanou diletantskou kvalitu. Teď toho bude trpce litovat a nebude vědět, co s ním provedla. Ale to všechno by se srovnalo, napravilo by se to, kdyby na něho nebyla tak rozzlobená kvůli rozbité váze, která mu praskla v rukou. Ale miloval i její vztek. Překulil se na bok, s upřenýma, ale nevidoucíma očima se kochal filmovými představami: zabuší mu do klop saka a pak se s tichým vzlyknutím uchýlí do bezpečí jeho náruče a nechá se líbat; neodpustila mu, prostě to vzdala. Přehrál si to několikrát, než se vrátil k tomu, co bylo skutečné: zlobí se na něho a bude se na něho zlobit ještě víc, až zjistí, že bude u večeře jedním z hostů. Tam venku, na prudkém žáru, mu to dost rychle nemyslelo, aby Leonovo pozvání odmítl. Automaticky vyblekotal ano a teď bude muset čelit jejímu podráždění. Znovu zasténal, při vzpomínce, jak se před ním svlékla - tak lhostejně, jako by byl dítě - a bylo mu jedno, jestli ho uslyší dole. Samozřejmě. Teď to viděl jasně. Chtěla ho pokořit. Tady to má, ten nepopiratelný fakt. Ponížení. O tohle jí jde. Není jen samá sladkost a on si nemůže dovolit se jí podvolit, neboť ona je síla, dokáže ho vytáhnout z jeho hlubin a zase srazit pod hladinu.

Ale možná - překulil se na záda - neměl by být přesvědčený, že se urazila. Nebylo to příliš teatrální? Určitě tím musela sledovat něco jiného, dokonce i ve vzteku. I když byla vzteklá, chtěla mu ukázat, jak je krásná, a připoutat ho k sobě. Jak by mohl uvěřit takovému nápadu, který vyplynul z naděje a touhy? Musel. Překřížil nohy, dal si ruce za hlavu a vnímal, jak se mu pokožka ochlazuje tím, jak osychá. Co by k tomu asi řekl Freud? Co třeba: skryla podvědomou touhu odhalit se před ním za výbuch zlosti. Dojemná naděje! Je to jen plácáni, věta, a tohle - to, co teď prožívá - tahle muka, je trest za to, že jí rozbil tu její směšnou vázu. Nikdy už by se s ní neměl vidět. Musí se s ní vidět dnes večer. Stejně nemá na výběr - půjde k nim. Bude jím pohrdat, že přišel. Měl Leonovi odmítnout, když ho ale pozval, tep se mu zrychlil a blekotavé ano mu vyklouzlo z úst. Bude s ní dnes večer v jedné místnosti a tělo, které viděl, mateřská znaménka, bledost pleti, mateřské znamínko ve tvaru jahody, bude mít skryté pod šaty. Jenom on jediný o nich bude vědět, a samozřejmě Emily. Ale jenom on na ně bude myslet. A Cecilia s ním slovo neprohodí,

73$

ani na něho nepohlédne. Dokonce i to bude lepší, než tady ležet sténat. Ne, to nebude. Bude to horší, ale i tak po tom prahl. Musel to tak mít. Chtěl, aby to bylo horší.

Nakonec vstal a polooblečený přešel do pracovny a posadil se k psacímu stroji, zaměstnaný tím, jaký druh dopisu by jí měl napsat. Stejně jako ložnice a koupelna, byla pracovna vtěsnaná pod sedlovou střechu bungalovu a byla jen o něco málo víc než jen chodbou mezi těmito dvěma místnostmi, stěží dva metry dlouhá a metr sedmdesát široká. Stejně jako v ostatních dvou místnostech zde byl světlík s rámem z hrubě opracované borovice.

V rohu se vršila jeho turistická výbava - boty, horolezecká hůl, kožený tlumok. Většinu místa zabíral kuchyňský stůl se stopami po noži. Zhoupl se na židli a přehlížel stůl, jako by jiný přehlížel život. Na jednom konci byla opřená o skosený strop hromada složek a učebnic z posledních měsíců, kdy se připravoval na závěrečné zkoušky. Už neměl pro své poznámky žádné další využití, ale bylo s nimi svázáno příliš práce a příliš úspěchu a ještě se nedokázal přimět, aby je vyhodil. Zčásti je zakrývaly některé jeho turistické mapy. Severního Walesu, Hampshiru a Surrey, a cesty do Istanbulu, od které upustil. Měl tam kompas se štěrbinovým zrcátkem, který jednou použil, když se vydal bez map k Lulworth Cove.

Za kompasem měl výtisky Audenových Básní a Housmanovu sbírku básní Chlapec ze Shropshiru. Na druhém konci stolu byly různé dějepisné knihy, teoretická pojednání a praktické příručky parkového zahradničení. Pod odmítavým předtištěným dopisem z časopisu Criterion, podepsaným samotným panem Eliotem, leželo deset na stroji napsaných básní. Nejblíže od místa, kde seděl, ležely knihy svědčící o jeho novém zájmu. Grayova anatomie byla založena blokem s jeho vlastními kresbami. Sám se pustil do úkolu nakreslit a vtisknout si do paměti kosti ruky. Zkusil se rozptýlit tím, že zalistoval v bloku a mumlal přitom jejich názvy: kost vřetenní, loketní, kost poloměsíčitá… Jeho dosud nejlepší kresba, provedená perem a barevnými tužkami, ukazovala průřez jícnem a dýchacími cestami, byla připevněna na trámu nad stolem. V cínové holbě bez ucha byly všechny tužky a pera. Psací stroj Olympia byl docela nový, k jeho jednadvacetinám mu ho daroval Jack Tallis při slavnostním obědě v knihovně. Leon měl proslov a stej-74$

ně tak jeho otec, a jistě tam byla Cecilia. Robbie si však nedokázal vybavit jedinou věc, kterou by si snad řekli. To proto se teď zlobila, že ji léta ignoroval? Další dojemná naděje.

Na dosah od stolu byly různé fotografie: ansámbl Snu noci svatojánské na kolejním trávníku, on sám jako Malvolio, s šerpou. Jak případné. Byl zde další skupinový snímek, on a třicet francouzských dětí, které učil v internátní škole nedaleko Lilie.

V měděnkou potaženém kovovém secesním rámečku byla fotografie jeho rodičů, Grace a Ernesta, tři dny po svatbě. Za nimi nakukoval do obrázku přední blatník nějakého vozu - jistě ne jejich - a ještě dál sušárna tyčící se nad cihlovou zdí. Byly to líbánky, říkala vždycky Grace, čtrnáct dní česali chmel s rodinou jejího manžela a spali v maringotce zaparkované na dvoře. Jeho otec měl na sobě košili bez límečku. Šátek kolem krku a provaz místo pásku u flanelových kalhot byly možná žertovné cikánské prvky. Hlavu a obličej měl kulaté, ale výsledek nebyl až zas tak veselý, neboť se do fotoaparátu neusmíval dost srdečně, aby se mu rozevřely rty, a místo toho, aby svoji mladou nevěstu držel za ruku, založil si ruce na prsou. Naproti tomu ona se o něho zboku opírala, hlavu mu kladla na rameno a oběma rukama se ho nemotorně držela za košili na lokti. Grace, vždycky statečná a dobrosrdečná, se usmívala za dva. Ale vstřícné ruce a laskavá povaha nestačily. Vypadalo to, jako by byl Ernest v duchu už někde jinde, jako by se už přenesl o sedm let dál, k letnímu večeru, kdy odejde ze svého zaměstnání zahradníka u Tallisových, odejde z bungalovu, bez zavazadel a dokonce i bez pár slov na rozloučenou na kuchyňském stole, opustí svoji ženu a jejich šestiletého synka, kteří si s tím po zbytek života budou lámat hlavu.

Někde, zahrabané mezi přepracovanými poznámkami, parkovým zahradničením a hromadami knih o anatomii, byly různé dopisy a pohlednice: nezaplacené kolejné, dopisy od učitelů a přátel, kteří mu gratulovali k vynikajícím výsledkům, což si pořád s potěšením dokola četl, a další, mírně vyzvídající, co hodlá dělat dál. Ten zcela nejčerstvější, napsaný nahnědlým inkoustem na dopisním papíru ministerstva ve Whitehallu, byla zpráva od Jacka Tallise, že souhlasí a pomůže mu se školným na lékařské fakultě. Byly zde formuláře žádostí o přijetí, dvacetistránkové a tlusté, hustě tištěná příručka pro uchazeče z Edinburghu a Londýna,

75$

jejich metodický, náročný text jako by byl předzvěstí nového typu akademické přísnosti. Dnes mu ale neslibovaly dobrodružství a nový začátek, ale vyhnanství. Přímo to viděl - nudnou ulici řadových domků daleko odtud, díru tapetovanou květinovým vzorem, se zašlou skříní a uzlíkovatým přehozem na posteli, vážní noví přátelé, většinou mladší než on, nádrže s formaldehydem, posluchárna, v níž se každé slovo rozlehne - a po Cecilii ani stopy. Z knih o parkovém zahradničení vybral svazek o Versailles, který si vypůjčil v knihovně u Tallisových. Toho dne si poprvé všiml, že je v její přítomnosti rozpačitý a nešikovný. Když poklekl u hlavních dveří, aby si sundal pracovní boty, začal si uvědomovat, v jakém stavu má ponožky - na palci a na patě děravé, a co věděl, páchnoucí - a tak si je z náhlého popudu sundal. Připadal si jako pěkný idiot, když za ní kráčel přes halu a bosý vstoupil do knihovny. Měl jediné pomyšlení, vypadnout, jak nejrychleji to půjde. Unikl přes kuchyni a musel přinutit Dannyho Hardmana, aby mu zašel k přednímu vchodu pro boty a ponožky.

Pravděpodobně by nečetla tohle pojednání o hydraulice ve Versailles od jednoho Dána z osmnáctého století, který latinsky velebil genialitu La Notre. S pomocí slovníku přečetl za dopoledne pět stran, pak to vzdal a spokojil se místo toho s ilustracemi. Tohle nebyla kniha, která by jí seděla, nebo vlastně komukoli, ale podala mu ji ze schůdků v knihovně a někde na jejích kožených deskách byly její otisky prstů. Proti své vůli si zvedl knihu k nosním dírkám a začichal. Prach, starý papír, vůně mýdla, která mu ulpěla na rukou, ale ani stopa po ní. Jak se ho mohlo tak plíživě zmocnit tohle pokročilé stadium fetišizace objektu lásky? Jistě měl k tomu Freud co podotknout ve Třech esejích o sexualitě. A stejně tak Keats, Shakespeare a Petrarca, a všichni ostatní, a bylo to v Romanci o Růži. Strávil tři roky nezáživným studiem symptomů, které nepovažoval za víc než literární konvence, a teď, o samotě, jako nějaký dvořan s náprsenkou a pérem, který si zašel na kraj lesa, aby zde přemítal o odhozeném důkazu lásky, uctíval její stopy - ne kapesníček, ale otisky prstů! - zatímco strádal opovržením své dámy.

Kvůli tomu všemu nezapomněl na průklep, když strkal papír do psacího stroje. Napsal datum a oslovení a rovnou se vrhl do běžných omluv za svoji „nešikovnost a bezmyšlenkovité chování“.

76$

Pak se zarazil. Projeví vůbec svoje city, a pokud ano, do jaké míry?

„Pokud to může být omluvou, teprve nedávno jsem si všiml, že jsem v tvojí přítomnosti trochu mimo. Chci říct, nikdy předtím jsem do žádného domu nevešel bosý. To musí dělat to vedro!“

Jak jen to vypadalo uboze, tahle lehkomyslná sebeobrana. Byl jako člověk s pokročilou tuberkulózou, který předstírá, že je nachlazený. Dvakrát odrazil a přepsal to: „Sotva mě to omlouvá, já vím, ale poslední dobou jako bych byl v tvojí blízkosti celý omámený. Co jsem to prováděl, že jsem vkročil do tvého domu bosý? A copak jsem někdy dřív ulomil okraj starožitné vázy?“ Položil ruce na klávesnici a zápasil s nutkáním znovu napsat její jméno. „Nemyslím, Cee, že z toho můžu vinit vedro! „ Žertování teď uvolnilo cestu melodramatu nebo ublíženému smutku. Řečnické otázky byly upachtěné; vykřičník je prvním útočištěm těch, kteří křičí, aby jim bylo víc rozumět. Vykřičník odpouštěl jenom v matčiných dopisech, kde jich pět za sebou naznačovalo zvláště dobrý žert. Posunul válec a napsal „x“. „Cecilie, nemyslím, že z toho můžu vinit vedro.“ Teď to ztratilo humor a vkradl se do toho prvek sebelítosti. Bude zapotřebí znovu doplnit vykřičník. Je zřejmé, že není jeho jediným účelem vyjadřovat hlasitost.

Páral se s konceptem ještě čtvrthodinu, pak založil nové papíry a naklepal čistopis. Klíčové věty nyní zněly: „Bude ti odpuštěno, pokud si o mně myslíš, že to nemám v hlavě v pořádku když jsem vešel do tvého domu bosý nebo když jsem poškodil tvoji starožitnou vázu. Pravda je, že se cítím v tvojí přítomnosti poněkud pošetile a jako bych měl závrať, Cee, a nemyslím, že by za to mohlo vedro! Odpustíš mi? Robbie.“ Pak, po chvilkovém přemýšlení, během něhož zvrácený za židli přemýšlel o stránce, na které se mu teď poslední dobou obvykle otevřela Anatomie, dopadl s židlí na všechny čtyři a dřív než se stačil zarazit, naklepal: „Ve svých snech líbám tvoji kundičku, tvoji sladkou, vlhkou kundičku. Ve svých snech se s tebou celý den miluju.“

Tak - je to zničené. Koncept je zničený. Vytáhl list papíru ze stroje, odložil jej a napsal dopis rukou, přesvědčený, že osobní přístup je to pravé. Pohlédl na hodinky a vzpomněl si, že než vyrazí, měl by si vyčistit boty. Zvedl se od stolu, opatrně, aby nenarazil hlavou o trám.

Netrpěl společenskou nejistotou - z hlediska mnohých to bylo

77$

nepatřičné. Jednou při večeři v Cambridgi se ho během náhlého ticha, které se rozhostilo u stolu, někdo, kdo ho neměl rád, zeptal na rodiče. Robbie mu s pohledem upřeným do očí příjemně odpověděl, že jeho otec od nich už dávno odešel a matka že je uklízečka, která si příležitostně vylepšuje příjem předpovídáním budoucnosti. Řekl to smířlivým tónem, plným pochopení pro nevědomost tazatele. Podrobně se rozhovořil o své situaci a skončil tím, že se toho jistého zdvořile zeptal na jeho rodiče. Někteří říkali, že je to nevinnost, neznalost světa, co Robbieho chrání, aby jej svět zraňoval, že je svého druhu prosťáček boží, který by dokázal bez úhony přejít po rozžhavených uhlících pás dlouhý jako salon. Pravda, jak Cecilia věděla, byla jednodušší. Dětství prožil tak, že se svobodně pohyboval mezi bungalovem a hlavním domem. Jack Tallis byl jeho ochráncem, Leon a Cecilia jeho nejlepšími přáteli, přinejmenším do střední školy. Na univerzitě, kde Robbie zjistil, že je chytřejší než většina ostatních, se jeho osvobození od společenských předsudků završilo. Dokonce nepotřeboval dávat najevo svoji aroganci.

Grace Turnerová se mu ráda starala o prádlo - jak jinak, kromě teplého jídla, by mohla osvědčit mateřskou lásku, když je jejímu jedinému dítěti třiadvacet? - ale boty si Robbie raději čistil sám. V bílém nátělníku a kalhotách od obleku sešel v ponožkách po krátkém schodišti, v ruce pár černých důkladných střevíců. Vedle dveří obývacího pokoje byl úzký prostor, který končil hlavními dveřmi se zrnitým sklem, jimiž rozptýlené krvavě oranžové světlo dopadalo na béžovou a olivově zelenou tapetu a vytvářelo na ní ohnivé plástve. S rukou na klice dveří pokoje se zarazil, překvapený tou proměnou, pak vešel. Vzduch v pokoji byl vlhký a teplý a slabě páchl po soli. Sezení muselo právě skončit. Matka ležela na pohovce s nataženýma nohama a na špičkách se jí pohupovaly plátěné trepky.

„Byla tady Molly,“ řekla a posadila se, že si popovídá. „A s radostí ti můžu říct, že bude v pořádku.“

Robbie přinesl z kuchyně krabici s věcmi na čištění bot, posadil se do křesla co nejblíž k matce a rozprostřel na koberec stránku ze tři dny starého Daily Sketch.

„Dost tě to unavilo,“ řekl. „Zaslechl jsem tě při tom a šel jsem se nahoru vykoupat.“

78$

Věděl, že by měl brzy odejít, měl by se pustit do čištění bot, ale místo toho si udělal v křesle pohodlí, natáhl se v celé své mohutnosti a zazíval.

„Pletí! Co to provádím se svým životem?“

V tónu jeho hlasu bylo víc humoru než sklíčenosti. Založil si ruce, upřel pohled na strop a přitom si masíroval nárt jedné nohy palcem druhé.

Jeho matka upírala pohled někam nad jeho hlavu. „Tak spusť. Něco se děje. Co je s tebou? A neříkej, že nic.“

Grace Turnerová se stala uklízečkou u Tallisových týden poté, co Ernest odešel. Jack Tallis neměl to srdce, aby odmítl mladou ženu a její děcko. Ve vesnici si našel náhradního zahradníka a řemeslníka, který nepotřeboval domek. Tehdy se rozumělo samo sebou, že Grace v bungalovu rok dva zůstane, než se odstěhuje nebo znovu vdá. Získala si oblibu svojí dobrou povahou a tím, jak uměla všechno vycídit - její oddanost povrchu věcí se stala rodinným žertem - ale zachránilo ji a Robbieho utvářelo to, že vzbudila v šestileté Cecilii a jejím osmiletém bratrovi Leonovi hlubokou náklonnost. Během školních prázdnin měla Grace dovoleno vodit svého šestiletého chlapce s sebou. Robbie vyrostl v dětském pokoji a v ostatních prostorách domu, kam směly děti, a rovněž na okolních pozemcích. Jeho kumpánem pro lezení na stromech byl Leon, Cecilia byla mladší sestra, která se ho důvěřivě držela za ruku a vzbuzovala v něm pocit, že je nesmírně moudrý. Když o pár let později získal Robbie stipendium místního gymnázia, Jack Tallis učinil první krok a jako Robbieho ochránce zaplatil za školní uniformu a učebnice. To se událo v roce, kdy se narodila Briony. Porod byl těžký a Emily pak byla dlouho nemocná. Mohli se spolehnout na Grace, a to jí zajistilo její postavení: toho roku na Štědrý den - 1922 - se Leon v cylindru a jezdeckých kalhotách přebrodil sněhem k bungalovu se zelenou obálkou od otce. Dopis od právníka ji informoval, že je nyní majitelkou bungalovu bez jakýchkoli závazků, bez ohledu na to, jaké místo u Tallisových zastává. Grace zůstala, a jak děti dorůstaly, vrátila se k domácím pracím a na starosti měla zvláště údržbu a čištění předmětů.

O Ernestovi říkala, že se nechal pod jiným jménem poslat na frontu a nevrátil se. Jinak by bylo nelidské, že se vůbec nezajímá

79$

o svého syna. V těchto minutách, které měla každý den pro sebe cestou z bungalovu do domu, často přemýšlela o tom, co příznivého se jí v životě přihodilo. Vždycky měla z Ernesta trochu strach. Možná by spolu nebyli tak šťastní, jako když žila sama se svým milovaným geniálním synem ve vlastním malém domku. Kdyby byl pan Tallis jiný typ člověka… Některé ženy, které přicházely za šilink nahlédnout do budoucnosti, jejich manželé opustili, a dokonce jich ještě víc přišlo o muže na frontě. Byl to nuzácký život, jaký ty ženy vedly, a docela snadno se to mohlo stát i jí.

„Nic,“ odpověděl jí na otázku. „Vůbec nic se mnou není.“ Uchopil kartáč a plechovku s černým krémem a řekl: „Takže pro Molly vypadá budoucnost dobře.“

„Do pěti let se znovu vdá. A bude moc šťastná. S někým ze severu, a bude vyučený.“

„Nezaslouží si nic menšího.“

Seděli v příjemném tichu. Pozorovala ho, jak leští boty žlutou prachovkou. Na pohledných lícních kostech mu při každém pohybu pracovaly svaly a na předloktích mu pod pokožkou hrály a složitě se střídavě napínaly. V Ernestovi muselo být něco dobrého, když jí dal takového chlapce.

„Chystáš se teda ven.“

„Když jsem šel domů, zrovna přijížděl Leon. Měl s sebou přítele, víš, toho čokoládového magnáta. Přemluvili mě, abych k nim přišel dnes na večeři.“

„No a já tam celé odpoledne čistila stříbro. A připravovala mu pokoj.“

Sebral boty a zvedl se. „Až se podívám na svůj obličej do lžíce, uvidím tebe.“

„Běž. Košile ti visí v kuchyni.“

Sbalil krabici s věcmi na čištění bot a odnesl ji, ze tří košil na věšáku si vybral plátěnou krémovou. Vrátil se zpátky a chystal se hned odejít, ale matka ho chtěla ještě chvilku zdržet.

„A ty Quinceyovic děti. Ten kluk se počůral do postele a vůbec jedno s druhým. Jehňátka ubohá.“

Postával ve dveřích, pokrčil rameny. Předtím nahlédl do zahrady a uviděl je kolem bazénu, jak ječí a smějí se ve vedru pozdního dopoledne. Zajeli by s jeho kolečkem do hluboké vody,

80$

kdyby se tam nenachomýtl. Danny Hardman tam byl také a chtivě koukal po jejich sestře, zatímco si měl hledět práce.

„Přežijí,“ řekl.

Nemohl se dočkat, aby už mohl vypadnout, a bral schody do patra po třech. U sebe v ložnici se rychle dooblékl, sehnul se před zrcadlem ve své skříni, aby si napomádoval a učesal vlasy, a přitom si falešně hvízdal. Vůbec neměl hudební sluch a nedokázal odlišit, jestli je nějaký tón vyšší nebo nižší. Nyní se upnul na večer a cítil se vzrušený a podivně svobodný. Nemůže to být horší, než už to je. Metodicky a potěšený vlastní zdatností prováděl známé drobné úkony, jako by se připravoval na nějakou riskantní výpravu nebo vojenský průzkum - našel klíč, objevil v náprsní tašce desetišilinkovou bankovku, vyčistil si zuby, dýchl do dlaně, jaký má dech, popadl dopis z psacího stolu a složil jej do obálky, naplnil si tabatěrku a zkontroloval zapalovač. Ještě naposledy se před zrcadlem morálně připravil, odhalil dásně, otočil se, jak vypadá z profilu, a podíval se na svůj odraz přes rameno. Nakonec se popleskal po kapsách a sběhl po schodech, zase to bral po třech, zavolal na rozloučenou na matku a vyšel na úzkou cihlovou cestičku, která vedla mezi květinovými záhony k brance v laťkovém plotě.

V nadcházejících letech se často v myšlenkách vrátil k tomuto okamžiku, kdy kráčel po stezce, která byla zkratkou přes cíp dubového lesa a ústila na hlavní cestu v místech, kde se stáčela k jezeru a k domu. Nešel pozdě, a přesto mu připadalo obtížné zpomalit krok. V mnohovrstevnatosti se prolínala spousta bezprostředních i méně bezprostředních příjemných prožitků: pohasínající narudlé stmívání, teplo, nehybný vzduch, prostoupený vůněmi suché trávy a zprahlé země, údy uvolněné po celodenní práci na zahradách, pokožka hladká po koupeli, dotek plátěné košile a obleku, jeho jediného obleku. Očekávání a strach z toho, až ji uvidí, byl rovněž svého druhu smyslový požitek, který jako objetí obklopovalo povšechné radostné vzrušení - mohlo by to být zraňující, je to hrozně nevhodné, nemuselo by z toho povstat nic dobrého, ale pro sebe zjistil, jaké to je být zamilovaný, a to ho rozechvívalo. K jeho štěstí přispívaly i další věci; pořád ještě čerpal uspokojení z pomyšlení, že je první - nejlepší v ročníku, tak mu to řekli. A k tomu mu Jack Tallis potvrdil, že ho bude

81$

nadále podporovat. Před sebou měl nové dobrodružství, vůbec ne vyhnanství, tím si byl najednou jist. Je to správné a dobré, že bude studovat medicínu. Svůj optimismus vysvětlit nedokázal byl šťastný, a tudíž ho úspěch nemohl minout.

Jediné slovo vystihovalo všechno, co cítil, a vysvětlovalo, proč měl později u tohoto okamžiku prodlévat. Svoboda. V jeho životě stejně jako v údech. Před dlouhou dobou, dřív než vůbec slyšel o gymnáziích, byl zapsán ke zkoušce, která jej na jedno přivedla. Cambridge, jakkoli se mu tam líbilo, byla volba jeho ctižádostivého ředitele. Dokonce i obor mu ve skutečnosti vybral jeden charismatický učitel. Nyní konečně uplatnil vlastní vůli a zahájil dospělý život. Spřádal kolem sebe příběh, v němž vystupoval jako hrdina, a už jeho začátek vyvolal mezi jeho přáteli trochu pozdvižení. Parkové zahradničení nebylo víc než bohémské fantazírování, a stejně tak skromná ctižádost - tak to analyzoval s pomocí Freuda - kterým nahradil či překonal svého nepřítomného otce. Ředitelování - v rozpětí patnácti let, vedoucí anglistiky pan R. Turner, MA, absolvent cambridžské univerzity - v tom příběhu také nebylo, ani učení na univerzitě. Přestože byl v ročníku první, studium anglické literatury mu při pohledu zpátky připadalo jako nějaká poutavá salonní hra a četba knih a jejich posuzování jako žádoucí doplněk civilizované existence. Ale to nebylo to podstatné, ať si doktor Leavis na přednáškách tvrdil cokoli. Nebylo to nezbytné kněžství, ani životně nedůležitější uplatnění zvídavé mysli, ani první a poslední obrana proti barbarské hordě o nic víc než studium malířství či hudby, historie či vědy. Na různých přednáškách v posledním ročníku si Robbie vyposlechl nějakého psychoanalytika, komunistického odborářského funkcionáře a přírodovědce a každý vychvaloval svůj obor tak vášnivě, tak přesvědčivě jako Leavis ten svůj. Taková tvrzení pravděpodobně padala i o medicíně, ale pro Robbieho byla ta věc jednodušší a mnohem osobnější: jeho praktické založení a zmarněné vědecké aspirace najdou ventil, osvojí si mnohem důkladnější dovednosti než ty, které nabyl v praktickém kriticismu, a především učiní vlastní rozhodnutí. Obstará si podnájem v cizím městě a začne.

Vynořil se mezi stromy a došel k místu, kde stezka ústila na příjezdovou cestu. Zbývající světlo zvětšilo ztemnělou rozlohu

82$

parku, z oken domu na opačném konci jezera se linula měkká žlutá záře a dům tak vypadal téměř velkolepě a krásně. Je tam, možná ve své ložnici, a připravuje se k večeři - mimo dohled, v zadní části domu, ve druhém poschodí, obráceném k fontáně. Zahnal ty živé, denní vzpomínky na ni, nechtěl tam přijít rozrušený. Tvrdé podešve jeho bot hlasitě zacvakaly na štěrkované cestě jako obrovité hodiny, což ho přimělo přemýšlet o čase, o jeho velkém pokladu, luxusu neutraceného bohatství. Nikdy předtím si nepřipadal tak vědomě mladý ani nezažíval takovou chuť, takovou netrpělivost, aby jeho životní příběh už začal. V Cambridgi poznal muže, kteří byli duševně vytížení jakožto učitelé, o dvacet let starší než on, a pořád hráli tenis, pořád veslovali. Má přinejmenším dvacet let - téměř stejně tak dlouhý čas, jaký už prožil, v nichž se může jeho příběh odvíjet a bude přibližně stejně při síle. Dvacet let ho přeneslo k vzdálenému datu 1955. Co důležitého bude v té době vědět, co je mu nyní skryto? Mohlo by ho čekat, kromě tohoto času, dalších třicet let, aby je prožil mnohem uvážlivějším tempem?

Přemýšlel o sobě v roce 1962, v padesáti, kdy bude starý, ale ne zas tak starý, aby byl neužitečný, o tom ostříleném, moudrém lékaři, jakým v té době bude, budou se za ním vršit tajné příběhy, tragédie a úspěchy. A také se budou po tisících vršit knihy, neboť bude mít pracovnu, rozlehlou a zšeřelou, úplně zakramařenou trofejemi celoživotního cestování a přemýšlení - vzácné rostliny z deštného pralesa, jedem napuštěné šípy, nepodařené elektrické vynálezy, sošky z mastku, vysušené lebky, domorodé umění. Na policích lékařské příručky a meditace, to jistě, ale rovněž knihy, které nyní zaplňují jeho pracovnu v podkroví bungalovu - poezie osmnáctého století, která ho téměř přesvědčila, že by se měl stát parkovým zahradníkem, jeho třetí vydání Jane Austenové, jeho Eliot a Lawrence a Wilfred Owen, úplné vydání Conrada, nesmírně cenné vydání z roku 1783 Crabbeovy Vesnice, jeho Housman, Audenův Tanec smrti s podpisem autora. Neboť v tom to vězelo, nepochybně: bude lepším doktorem, protože čte. Co jen jeho utvářená citlivost dokáže vyčíst z lidského utrpení, ze sebezničujícího bláznovství nebo čistě ze smůly, které u lidí podmiňují špatné zdraví! Narození, smrt a mezitím křehkost. Vzestup a pád - to je práce lékaře a rovněž tak literatury. Přemýšlel o románu

83$

devatenáctého století. Celková tolerance, pohled upřený do budoucna, nevtíravě vřelé srdce a chladná uvážlivost, typ lékaře, jakým se stane, si bude uvědomovat nesmyslné podoby osudu a marné a směšné popírání nevyhnutelného, bude nahmatávat zesláblý puls, naslouchat poslednímu vydechnutí, cítit, jak horečkou rozpálená ruka chladne, a přemítat způsobem, jakým jenom literatura a náboženství učí, o titěrnosti a vznešenosti lidstva…

Zrychlil krok, v tom nehybném letním večeru, do rytmu svých rozjásaných myšlenek. Tak sto metrů před sebou měl most a na něm se proti ztemnělé cestě rýsovalo něco bílého, co mu připadalo zpočátku jako součást světlého kamene zábradlí. Jak na to upíral pohled, obrysy se rozostřily, ale po pár krocích to na sebe vzalo nezřetelnou podobu lidské postavy. Na tuhle vzdálenost nedokázal rozpoznat, jestli je odvrácená, nebo stojí čelem k němu. Ani se nepohnula a usoudil, že ho pozoruje. Na vteřinu dvě se snažil pobavit představou, že je to duch, ale nevěřil v nadpřirozeno, dokonce ani v tu nanejvýš nenáročnou bytost, která dozírala na normanský kostel ve vesnici. Vtom uviděl, že je to dítě, a tudíž to musí být Briony, v bílých šatech, v nichž ji během dne zahlédl. Už ji viděl zřetelně a pozvedl ruku a zavolal na ni „to jsem já, Robbie,“ ale ani potom se nepohnula.

Jak se k ní blížil, napadlo ho, že by nemuselo být nejhorší, kdyby ho jeho dopis do domu předešel. Jinak jej mohl Cecilii předat v přítomnosti ostatních, možná by ho pozorovala její matka, která - co se vrátil - se k němu chovala poněkud chladně. Nebo by se mu taky nemuselo podařit dopis Cecilii vůbec předat, protože si od něho bude udržovat odstup. Kdyby jí ho donesla Briony, měla by čas si ho přečíst v soukromí a přemýšlet o něm. Pár minut navíc by ji mohlo obměkčit.

„Říkal jsem si, jestli bys pro mě něco neudělala,“ řekl, když k ní došel.

Přikývla a vyčkávala.

„Běžela bys napřed a předala tenhle vzkaz Cee?“

Při řeči jí vstrčil obálku do ruky a ona ji beze slova vzala.

„Budu tam za pár minut,“ pokračoval, ale Briony se už otočila a rozběhla se po mostě. Opřel se o zábradlí, vytáhl cigaretu a pozoroval její poskakující a vzdalující se postavu, jak pomalu mizí ve tmě. Těžké pořízení s děvčetem v tomhle věku, pomyslel si

84$

spokojeně. Je jí dvanáct, nebo třináct? Na vteřinu dvě ji ztratil z očí, pak ji uviděl, jak přechází přes ostrov. Pak ji znovu ztratil a právě, když se znovu objevila na druhém konci druhého mostu a sešla z cesty, aby to vzala zkratkou přes trávník, najednou se narovnal, zachvácený hrůzou a naprostou jistotou. Mimoděk bezhlese vykřikl, udělal pár směšných kroků po cestě, zapotácel se, rozběhl se, pak se znovu zastavil, protože věděl, že hnát se za ní nemá smysl. Už ji neviděl, ale přiložil si ruce k ústům a zahulákal na ni. Ani to nemělo smysl. Stál tam a napínal zrak - jako by to mohlo k něčemu být - a napínal také svoji paměť, zoufale potřeboval uvěřit, že se mýlí. Ale nemýlil se. Vlastnoručně psaný dopis, který položil na otevřený výtisk Grayovy anatomie, splanchnologie, strana 1546, vagina. Stránka napsaná na stroji, kterou nechal vedle psacího stroje, to byla ta, kterou popadl a složil do obálky. Nepotřeboval žádný přemoudřelý freudovský rozbor - vysvětlení bylo jednoduché a spontánní - neškodný dopis ležel přes vyobrazení 1236, s nestoudně rozhrnutou a prostopášnou korunou pubického ochlupení, zatímco jeho obscénní výlev zůstal na stole při ruce. Znovu zahulákal ,Briony‘, i když věděl, že teď už musí být u hlavního vchodu. Vskutku se za pár vteřin vzdálený kosočtverec okrově zbarveného světla, který vykrojil její postavu, zvětšil, setrval, načež se zúžil, až z něho nezbylo nic, když vešla do domu a dveře za ní zapadly.

85$

9

Během půlhodiny při dvou příležitostech vyšla Cecilia ze své ložnice, zachytila svůj odraz v zrcadle v pozlaceném rámu u schodiště a okamžitě nespokojená se vrátila ke skříni, aby si to znovu rozmyslela. Nejdříve zvolila černé krepdešínové šaty, které podle zrcadla toaletního stolku dovedným střihem propůjčovaly postavě určitou strohost. Navozovaly zdání nezranitelnosti, což ještě umocňovala tmavá barva jejích očí. Než aby to vyvážila šňůrou perel, sáhla z chvilkového popudu po náhrdelníku z čistého gagátu, černého jako uhel. Rtěnka vykreslila dokonalou křivku úst hned napoprvé. Různé pohledy s nakloněnou hlavou do trojdílného zrcadla ji ubezpečily, že nemá obličej příliš dlouhý, alespoň dnes večer ne. Očekávali ji v kuchyni, aby zastoupila matku, a věděla, že v salonu na ni čeká Leon. Přesto si našla těsně před odchodem čas a vrátila se k toaletnímu stolku a do loketních jamek si kápla parfém, lehounký dotek, přesně v souladu s její náladou, když za sebou zavírala dveře ložnice. Ale veřejný pohled schodištního zrcadla, jak spěchala ke schodům, odhalil ženu cestou na pohřeb, upjatou ženu, navíc ženu bez radosti, jejíž krunýř navozuje příbuznost s nějakou formou hmyzu, který přebývá v krabičce od sirek. Roháč obecný! Viděla se ve vlastní budoucnosti, v pětaosmdesáti, ve vdovském smutku. Neotálela - otočila se na podpatku, který byl rovněž černý, a vrátila se do pokoje.

Byla skeptická, protože věděla, jaké triky dokáží člověku myšlenky zahrát. Zároveň se ve všech ohledech zaobírala tím, kde bude trávit večer, a potřebovala být sama se sebou vyrovnaná. Vystou—

86$

pila z černých krepdešínových šatů tam, kde spadly na podlahu, stála tam v botách na podpatku a spodním prádle, přehlížela, jaké možnosti jí nabízejí ramínka ve skříni, a uvědomovala si, jak minuty plynou. Nesnesla pomyšlení, že by vypadala upjatě. Chtěla se cítit uvolněná a zároveň samostatná. Především chtěla vypadat, jako by oblékání nevěnovala ani chvilkové zamyšlení, což vyžadovalo čas. Dole v kuchyni se bude utahovat uzel netrpělivosti, zatímco minuty, které zamýšlela strávit o samotě s bratrem, odplývaly. Brzy se objeví matka a bude chtít probírat, kam koho posadit, Paul Marshall sejde dolů ze svého pokoje a bude vyžadovat společnost, a pak se u dveří objeví Robbie. Jak jí to má pořádně myslet?

Přejela rukou po několika decimetrech osobní historie, krátké kroniky svého vkusu. Byly zde dívčí šaty z let jejího dospívání, dnes od pohledu směšné, zplihlé a bezpohlavní, a přestože na jedněch byly skvrny od vína a jiné měly vypálenou díru od její první cigarety, nedokázala se přimět, aby se jich zbavila. Tady visely šaty s prvním nesmělým náznakem vycpávek na ramenou, a další následovaly už mnohem odvážněji, svalnaté starší sestry, které odhodily mladistvá léta a znovu objevily projmutý pas a křivky, a popustily lemy se zpupnou nevšímavostí vůči mužským nadějím. Její nejnovější a nejlepší kus oděvu, který si koupila aby oslavila konec závěrečných zkoušek - ještě dřív, než se dozvěděla, jak mizerně se umístila, byly přiléhavé tmavozelené šaty, šikmo střižené, s volnými zády a vázačkou kolem krku. Příliš elegantní, aby je poprvé vzala na sebe doma. Zajela rukou dál a vytáhla hedvábné šaty s leskem, s plisovaným živůtkem a zoubkovaným lemem - bezpečná volba, neboť růžová byla tlumená, aby se dala vzít na večer. Trojdílné zrcadlo si to také myslelo. Nazula jiné boty, vyměnila náhrdelník za perly, poopravila makeup, přečesala si vlasy, vklepala si trochu parfému do důlku na hrdle, které nyní měla mnohem víc odhalené, a ani ne za patnáct minut byla zpátky na chodbě.

Předtím během dne viděla starého Hardmana, jak obchází dům s proutěným košíkem a vyměňuje žárovky. Možná teď bylo nahoře nad schodištěm ostřejší světlo, protože nikdy předtím tyhlety potíže se zrcadlem neměla. Dokonce už na vzdálenost dvanácti metrů viděla, že zrcadlo ji nepropustí: růžová byla ve skutečnosti nevinně světlá, pas příliš vysoko, sukně do zvonu jako

87$

u nějakých šatů na party pro osmileté. Chyběly tomu jenom bambulky. Když přišla blíž, nerovný povrch starožitného zrcadla zkrátil její odraz, takže uviděla sebe jako dítě před patnácti lety. Zastavila se a zkusmo si zvedla ruce k hlavě a popadla vlasy do hrsti. Tohle zrcadlo ji muselo vídat, jak schází takhle ze schodů při spoustě příležitostí, cestou na další zábavnou narozeninovou oslavu u kamarádky. Zrovna jí nezvedlo náladu, že má jít dolů a vypadat, nebo aspoň být přesvědčená, že vypadá, jako Shirley Templeová.

Spíš odevzdaně, než podrážděně nebo v panice, se vrátila do svého pokoje. Její mysl netonula v žádných zmatcích: ty příliš živé nedůvěryhodné dojmy, pochyby o sobě samé, rušivá jasnozřivost a záhadné neshody, které ulpěly na všem, co znala, nebyly ničím víc než pokračováním, variacemi toho, jak vše po celý den nahlížela a vnímala. Pocity, ale raději žádné přemýšlení. Kromě toho věděla, co musí udělat, a věděla to po celou dobu. Má jenom jedno oblečení, které se jí skutečně líbí, a to by si měla vzít. Nechala sklouznout růžové šaty na ty černé, pohrdavě z té hromady vystoupila, sáhla po šatech, po těch zelených s volnými zády, koupených po závěrečných zkouškách. Když si šaty natáhla, přitakala pevnému polaskání šikmo střižených šatů, které pocítila přes hedvábí spodničky, a připadala si elegantně nedobytná, těžko uchopitelná a chráněná. Z dlouhého zrcadla v pokoji jí vyšla na uvítanou mořská panna. Perly si ponechala, přezula se do černých bot na vysokém podpatku, ještě jednou si upravila vlasy a make-up, další parfém zavrhla, a pak otevřela dveře a v hrůze vykřikla. Bezprostřední chaotický dojem byl jako bytostná picassovská perspektiva, v níž slzy, opuchlé oči za obroučkami, vlhké rty a červený nevysmrkaný nos se prolnuly v šarlatové navlhlosti smutku. Vzpamatovala se, položila ruce na kostnatá ramena a zlehka pootočila celým tím tělem, aby viděla na levé ucho. Byl to Jackson, kdo se předtím chystal zaklepat na její dveře. V druhé ruce držel šedou ponožku. Když poodstoupila, všimla si, že je ve vyžehlených šedých šortkách a bílé košili, jinak ale bosý.

„Chudáčku! Co se děje?“

Chvilku si nedůvěřoval, že ze sebe vypraví slovo. Místo toho zvedl ponožku a ukázal jí do chodby. Vyklonila se a uviděla o kousek dál Pierrota, rovněž bosého a rovněž s ponožkou v ruce, který je pozoroval.

88$

„Máte tedy každý jednu ponožku.“

Chlapec přikývl a polkl a potom byl konečně schopen říct: „Slečna Betty říká, že nám naplácá, jestli hned nepůjdeme dolů na svačinu, ale máme jenom jeden pár ponožek.“

„A prali jste se o něj.“

Jackson vehementně zavrtěl hlavou.

Když kráčela s chlapci po chodbě k jejich pokoji, chytil se jí za ruku nejdříve jeden, potom druhý a ji překvapilo, že jí to udělalo takovou radost. Musela pořád myslet na svoje šaty. „Nepoprosili jste sestru, aby vám pomohla?“

„Momentálně s námi nemluví.“

„Pročpak to?“

„Nenávidí nás.“

Jejich pokoj, to byla žalostná směsice oblečení, mokrých ručníků, slupek od pomerančů, komiks roztrhaný na kousky rozložený kolem listu papíru, převrácené židle, zčásti zakryté přikrývkami a matracemi. Na koberci mezi postelemi byla velká mokrá skvrna, uprostřed leželo mýdlo a mokré smotky toaletního papíru, jedna záclona visela pod garnýží nakřivo a přestože byla okna dokořán, vzduch byl zatuchle smrdutý, jako by byl několikrát vydýchaný. Všechny zásuvky ve skříni na prádlo byly vytahané a prázdné. Celkově to budilo dojem uzavřené nudy přerušované soutěžením a vymýšlením všeho možného - skákali z postele na postel, postavili si tábor, částečně vytvořili stolní hru a pak to vzdali. Nikdo v domácnosti Tallisových na Quinceyova dvojčata nedohlížel, a aby skryla svůj pocit provinění, vesele řekla: „V pokoji v takovémhle stavu nikdy nic nenajdeme.“

Začala dělat pořádek, přestlala postele, skopla boty na vysokém podpatku, aby mohla vylézt na židli a upevnit záclonu, a zadala dvojčatům drobné úkoly, které byli kluci schopní splnit. Poslouchali na slovo, při práci byli zamlklí a shrbení, jako by to byl spíš trest než vysvobození, víc pokárání než laskavost, která ji k tomu vedla. Styděli se za svůj pokoj. Jak tak stála na židli v přiléhavých zelených šatech a pozorovala ty jasně ryšavé hlavy, jak se sklánějí a poskakují nad prací, přišlo jí prostě a jasně na mysl, jak beznadějné a děsivé to pro ně musí být bez lásky, budovat si život v cizím domě z ničeho.

S potížemi, protože nemohla moc ohnout kolena, slezla dolů,

89$

posadila se na kraj postele a popleskala místa vedle sebe. Hoši však zůstali stát a vyčkávavě na ni hleděli. Nasadila mírně zpěvavý tón učitelky z mateřské školy, kterou kdysi obdivovala.

„Nemusíme plakat nad ztracenými ponožkami, nemám pravdu?“

Pierrot řekl: „Vlastně bychom radši domů.“

Takhle odkázaná do patřičných mezí, začala znovu hovořit jako dospělá. „To v tuhle chvíli nejde. Vaše matka je v Paříži a užívá si trochu volna a váš otec má povinnosti ve škole, takže tady chvilku musíte zůstat. Mrzí mě, že vás zanedbávají. Ale u bazénu jste si přece užili…“

Jackson řekl: „Chtěli jsme v té hře hrát, ale potom Briony odešla a ještě se nevrátila.“

„Skutečně?“ Další, s kým si musí dělat starosti. Briony měla být už před dlouhou dobou doma. Obratem jí to připomnělo lidi, kteří čekají dole: matku, kuchařku, Leona, návštěvu, Robbieho. Dokonce i večerní teplo, které jí proudilo na holá záda otevřenými okny, na ni kladlo odpovědnost; o takovémhle večeru člověk sní celý rok. Teď konečně nastal, nasycený těžkou vůní, obtěžkaný radostmi a zábavou, ale byla příliš rozptýlená požadavky a drobnými nesnázemi, než aby mu vyšla v ústrety. Přesto musela. Byla by chyba to neudělat. Bude to hotový ráj dát si s Leonem venku na terase gin s tonikem. Sotva může za to, že teta Hermione utekla s nějakým hnusákem, který týden co týden v rozhlase bez zábran nudně a karatelsky řeční. Už dost smutku. Zvedla se a tleskla.

„Ano, je to smutné, s tou hrou, ale s tím nic nenaděláme. Pojďte, najdeme nějaké ponožky a půjdeme.“

Hledání ukázalo, že ponožky, v nichž přijeli, se perou a teta Hermione jim ve víru vášně zapomněla zabalit víc než jeden rezervní pár. Zašla do Brioniny ložnice a vyhrabala v zásuvce poslední výkřik dívčí módy - bílé, po kotníky, s červenými a zelenými jahodami kolem lemu. Předpokládala, že se teď strhne boj o šedé ponožky, ale právě naopak a aby zamezila dalšímu smutku, musela se vrátit do Brionina pokoje pro další pár. Tentokrát se zdržela, zahleděla se oknem do tmy a říkala si, kde asi sestra vězí. Utopila se v jezeře, unesli ji cikáni, srazil ji projíždějící vůz, napadlo ji automaticky; zdravý přístup je ten, že nikdy není

90$

nic tak, jak si to člověk představuje, a tohle byl účinný způsob, jak vyloučit nejhorší.

Vrátila se k chlapcům, učesala Jacksona hřebenem namočeným do vody ve váze s květinami, pevně mu svírala bradu palcem a ukazováčkem, když mu kšticí dělala tenkou rovnou pěšinku. Pierrot trpělivě čekal, až na něho přijde řada, pak beze slova společně běželi dolů, aby se popasovali s Betty.

Cecilia je volným krokem následovala, cestou kolem kritizujícího zrcadla, vrhla do něho rychlý pohled a plně ji uspokojilo to, co uviděla. Nebo spíš už jí na tom tolik nezáleželo, protože od chvíle, kdy byla s dvojčaty, se jí nálada změnila a v mysli měla místo i na jakési nejasné rozhodnutí, které se formovalo, aniž by cokoli obsahovalo nebo podněcovalo jakýkoli plán; musí pryč. To pomyšlení bylo uklidňující a příjemné, vůbec ne zoufalé,. Došla na podestu v prvním patře a zastavila se. Dole matka, ochromená pocitem viny, že se nevěnovala rodině, kolem sebe bude šířit nervozitu a zmatek. Do toho všeho je potřeba přidat novinu, že se Briony ztratila, pokud tomu tak je. Toho času a starostí, než ji najdou. Po telefonu se ozvalo ministerstvo s tím, že pan Tallis musí pracovat déle a zůstane ve městě. Leon, který má přirozené nadání vyhýbat se zodpovědnosti, nepřevezme roli svého otce. Formálně by tu roli měla převzít paní Tallisová, ale úspěch večera bude v podstatě v Ceciliiných rukou. Všechno bylo jasné a nemělo smysl proti tomu bojovat. Neoddá se voňavé letní noci, žádné dlouhé posezení s Leonem se konat nebude, nebude se bosa procházet po trávníku pod půlnočními hvězdami. Cítila pod rukou začernalé lakované borovicové zábradlí, přibližně neogotické, nehybně pevné a nepůvodní. Nad hlavou jí na třech řetězech visel obrovský lustr z tepaného železa, který za jejího života nebyl nikdy rozsvícený. Místo toho se člověk musel spolehnout na dvě nástěnná světla s třapci a stínítky jako kulovitá výseč z nepravého pergamenu. V jejich kalném žlutavém světle kráčela tiše po podestě, aby mohla nahlédnout k matčinu pokoji. Pootevřené dveře - pruh světla na koberci na chodbě - potvrzovaly, že Emily Tallisová vstala z postele, kde strávila den. Cecilia se vrátila ke schodišti a znovu zaváhala, nechtělo se jí dolů. Neměla ovšem na výběr.

Nebylo to nic nového a nechávalo ji to v klidu. Přede dvěma

91$

lety se její otec stáhl na ministerstvo vnitra, kvůli přípravě tajemných poradních dokumentů. Její matka vždycky žila v chorobné zemi stínů, Briony vždycky vyžadovala od své starší sestry mateřskou péči, Leon vždycky vším svobodně proplouval a ona ho kvůli tomu vždycky měla ráda. Nemyslela si, že to bude zvlášť snadné zapadnout do starých rolí. Cambridge ji podstatně změnila a Cecilia si myslela, že je imunní. Nikdo z rodiny si ovšem nevšiml, jak se změnila, a ona nebyla schopná odolat síle jejich navyklých očekávání. Nedávala to nikomu za vinu, ale zůstala po celé léto trčet doma povzbuzovaná jakýmsi nejasným vědomím, že obnovuje důležité vazby se svojí rodinou. Tyto vazby se však nikdy nezpřetrhaly a teď viděla, že rodiče jsou stejně každý jiným způsobem nepřítomní, Briony se ztrácí ve svých představách a Leon je ve městě. Teď přišel ten pravý čas, aby učinila další krok. Potřebovala nějaké dobrodružství. Strýc a teta ji pozvali, aby je doprovázela do New Yorku. Teta Hermione byla v Paříži. Mohla by jít do Londýna a najít si práci - což od ní otec očekával. Pociťovala rozčilení, ne neklid, a nedovolí, aby ji tenhle večer zdeptal. Budou další večery jako ten dnešní, a aby si je mohla užít, musí být někde jinde.

Tato nová jistota jí vlila energii do žil - to, že si vybrala správné šaty jistě pomohlo -, přešla přes halu, protáhla se dveřmi potaženými zeleným suknem a kráčela chodbou po černobílých dlaždicích ke kuchyni. Vešla do oblaku páry, v němž se v různých výškách vznášely obličeje bez těl jako náčrty v kreslířově skicáku, a všechny oči se upíraly k tomu, co bylo rozložené na kuchyňském stole, který Cecilii zacláněla Bettyina široká záda. Rozostřený červený svit ve výši kotníků se linul z hořícího uhlí ze sporáku, jehož dvířka právě někdo s hlasitým prásknutím a hněvivým výkřikem přikopl. Hustá pára stoupala z kotle s vařící vodou, kterého si nikdo nevšímal. Pomocnice kuchařky Doll, hubená dívka z vesnice s vlasy stočenými do tuhého uzlu, stála u dřezu a nasupeně rachotila poklicemi, které umývala, ale také byla pootočená, aby viděla, co Betty rozložila po stole. Jedna z tváří patřila Emily Tallisové, další Dannymu Hardmanovi, třetí jeho otci. Nad nimi se vznášeli Jackson a Pierrot, možná stáli na židlích, a tvářili se vážně. Cecilia na sobě pocítila upřený pohled mladého Hardmana. Zuřivě mu ho oplatila a potěšilo ji, když se

92$

otočil. V kuchyni se po celý den v horku tvrdě a dlouho pracovalo a zbytky se povalovaly všude: podlaha z plochých kamenů byla kluzká od rozlitého omastku z pečeně a do toho byly zašlapané slupky, promáčené utěrky, daň zapomenutým heroickým výkonům, zplihle visely nad kamny jako práchnivějící korouhve v kostele: Cecilia pocítila na koleni tlak koše. Přetékal zeleninovým odpadem, který si Betty odnese domů pro gloucesterského strakáče, kterého vykrmuje na prosinec. Kuchařka pohlédla přes rameno a vzala na vědomí novou příchozí, a než se odvrátila, stačila Cecilia postřehnout v jejích očích vztek, v očích, které tuk v tvářích zúžil do želatinovitých štěrbin,

„Dej to z ohně!“ zaječela. Hněv byl nepochybně namířený na paní Tallisovou. Doll odskočila od dřezu ke sporáku, smekla se a málem upadla, vzala dva hadry, aby mohla odtáhnout kotel na kamnech stranou. Zlepšující se viditelnost odhalila Polly, panskou, o které všichni říkali, že je prostoduchá. Zůstávala déle, kdykoli bylo víc práce. Velké důvěřivé oči rovněž upírala na kuchyňský stůl. Cecilia obešla Betty, aby uviděla to, co mohl vidět každý - obrovský začernalý pekáč, nedávno vytažený z trouby, v němž pořád ještě mírně syčela spousta pečených brambor. Byla jich snad stovka, v nepravidelných světle nazlátlých řadách, do kterých Betty zarývala železnou lopatkou, odškrabovala je a obracela. Druhá strana brambor lepkavě žlutě svítila a tu a tam se zvedal lesklý okraj, perleťově zahnědlý, a semtam filigránská krajka, která rozkvetla kolem popraskané slupky. Byly, nebo budou, skvělé.

Betty obrátila poslední řadu. „Chtěla byste, madam, tydlecty do bramborovýho salátu?“

„Přesně tak. Okrájejte to spálené, setřete tuk, dejte je do velké mísy a pořádně je prolijte olivovým olejem a pak…“ Emily neurčitě máchla rukou k hromadě ovoce vedle dveří do špižírny, kde mohl nebo nemusel být citron.

Betty oslovila strop. „Budete chtít salát z růžičkový kapusty?“ „Samozřejmě, Betty.“

„A gratinovaný květákový salát? A salát s křenem?“

„Děláte mnoho povyku pro nic.“

„A salát z chlebovýho pudinku?“

Jedno z dvojčat si odfrklo.

93$

Dokonce i Cecilii došlo, co přijde teď, už to začínalo. Betty se otočila k ní, popadla ji za paži a přiměla ji, aby zasáhla. „Slečno Cee, nařídilo se mi, ať dělám pečeni, a já se s tím celej den párám ve vedru, že by se krev vařila.“

Tahle scéna bylo něco nového, nezvyklým prvkem byli přihlížející, avšak dilema bylo dobře známé: jak udržet klid zbraní a neponížit matku. I tohle musela Cecilia vyřešit, aby mohla za bratrem na terasu; bylo tudíž důležité přiklonit se k vítězící straně a rychle to skoncovat. Vzala matku stranou a Betty, která věděla, co se sluší a patří, poslala všechny ostatní po svých. Emily a Cecilia Tallisovy stály v otevřených dveřích, které vedly do hospodářské zahrady.

„Drahoušku, je strašné vedro a salát si nedám vymluvit.“ „Emily, já vím, že je moc horko, ale Leon se nemůže dočkat, až si dá Bettyinu pečeni. Neustále mluví o jejích pečeních. Slyšela jsem ho, jak se s nimi vychloubá před panem Marshallem.“ „Dobré nebe,“ řekla Emily.

„Jsem s tebou. Nechci žádnou pečeni. Nejlíp bude, aby si každý vybral. Pošli Polly, ať nařeže nějaký hlávkový salát. Ve spíži je červená řepa. Betty může uvařit další brambory a vychladit je.“ „Máš pravdu, drahoušku. Víš, nerada bych Leonka zklamala.“ Tím se to vyřešilo a pečeně byla zachráněna. S taktickou ochotou nařídila Betty Doll, aby oškrábala další brambory, a Polly se vydala s nožem ven.

Když poodešly z kuchyně, Emily si nasadila tmavé brýle a řekla: „Jsem ráda, že se to vyřešilo, protože to, co mi dělá opravdu starosti, je Briony. Vím, že je rozčilená. Potlouká se někde venku a já ji chci dostat domů.“

„Dobrý nápad. Také jsem si o ni dělala starosti.“

Salon, kterým dopoledne Cecilia procházela, když ho prosvětlovaly obdélníky slunce, tonul nyní v příšeří, osvětlovala ho jenom jedna lampa u krbu. Otevřená francouzská okna vykrajovala nazelenalou oblohu a na jejím pozadí se vznášel obrys známé hlavy a ramenou jejího bratra. Když kráčela přes pokoj, zaslechla cinkot ledových kostek v jeho sklenici. Jen vyšla ven, ucítila mátu, heřmánek a kopretiny, rozdrcené chůzí a vonící nyní mnohem omamněji než dopoledne. Nikdo se nepamatoval na jméno, dokonce ani na podobu výpomocného zahradníka, který před ně-

94$

kolika lety plánoval osázet pukliny v dláždění. Tehdy nikdo nepochopil, co má v úmyslu. Možná proto ho propustili.

„Sis! Trčím tady venku už čtyřicet minut a jsem napolo uvařený.“

„Promiň. Kde mám pití?“

Na nízkém dřevěném stole přiraženém ke zdi domu stála petrolejka s kulovitým cylindrem a kolem ní byl rozestavěný provizorní bar. Konečně měla v ruce gin s tonikem.

Zapálila si cigaretu z jeho zásob a přiťukli si.

„Ty šaty se mi líbí.“

„Vidíš je vůbec?“

„Otoč se. Nádhera, Zapomněl jsem, že máš to znamínko.“

„Co v bance?“

„Otravné a zcela uspokojivé. Žijeme kvůli večerům a víkendům. Kdy přijedeš?“

Sešli z terasy na štěrkovanou cestu mezi růžemi. Před nimi se vynořila fontána s Tritonem, inkoustově černá hmota, jejíž složitý obrys se rýsoval proti nebi, jež s ubývajícím světlem ještě víc zezelenalo. Slyšeli zurčení vody a Cecilii připadalo, že ji také cítí, stříbřitou a ostře vonící. Možná to bylo to pití, co držela.

Po chvilce řekla: „Tady už mi to leze trochu na mozek.“

„Zase být něčí dcera. Víš, děvčata dneska vykonávají nejrůznější zaměstnání. Dokonce si dělají zkoušky do státní služby. To by starého pána potěšilo.“

„Nikdy by mě s mým hodnocením nevzali.“

„Až začneš žít svůj život, uvidíš, že na těchhle věcech nezáleží.“

Došli k fontáně, otočili se k domu, mlčky tak nějakou chvíli postáli a opírali se o hranu nádrže, na místě jejího zostuzení. Ztřeštěné, směšné, a především zahanbující. Jedině čas, puritánský závoj hodin, znemožnil jejímu bratrovi, aby ji tak viděl. Nic podobného ji ovšem neochránilo před Robbiem. Viděl ji, vždycky ji tak uvidí, dokonce i když čas ohladí tu vzpomínku do nějaké hospodské historky. Pořád ještě se na bratra zlobila, že Robbieho pozval, ale potřebovala Leona, chtěla s ním sdílet jeho svobodu. Dychtivě ho pobídla, aby jí pověděl, co je s ním nového.

V Leonově životě, nebo spíš v jeho vyprávění o jeho životě, se nevyskytovali žádní ničemní lidé, nikdo nepletichařil, ani nelhal, ani nezrazoval. Každý byl proslulý, aspoň do jisté míry, jako by

95$

to byl důvod k úžasu, že ten jistý vůbec existuje. Vzpomínal na nejlepší vlastnosti všech svých přátel. Jedna z Leonových příhod měla zaúčinkovat tak, aby posluchač shovívavě chápal lidstvo a jeho slabosti. Každý byl přinejmenším „prima chlap“ nebo „sympaťák“ a to, co činil, se nikdy neposuzovalo v rozporu s tím, jak se kdo stavěl navenek. Pokud u přítele shledal nějaké nesrovnalosti, nebo že něco tají, dlouze se na vše podíval a našel neškodné vysvětlení. Literatura a politika, věda a náboženství ho nenudily - jednoduše pro ně nebylo v jeho životě místa, a ani mu nijak nezáleželo na tom, s čím lidé vážně nesouhlasí. Vystudoval práva a spokojeně zapomněl vše, co se ve škole naučil. Bylo těžké představit si ho někdy osamělého, nebo unuděného, nebo skleslého; jeho duševní klid byl bezedný, stejně jako jeho nedostatek ctižádosti, a předpokládal, že každý druhý je víceméně jako on. Navzdory tomu se dala jeho dobromyslnost naprosto tolerovat, byla dokonce uklidňující.

Nejdříve se rozhovořil o svém veslařském klubu. Nedávno vesloval jako strok v druhé osmiveslici, a přestože všichni byli moc milí, připadá si spokojenější, když se teď může řídit podle tempa někoho jiného. Podobně v bance, mluvilo se o povýšení, ale když z toho nakonec nic nebylo, tak nějak se mu ulevilo. Potom děvčata: ta herečka Mary, která byla tak báječná v Soukromých životech, se zničehonic bez vysvětlení odstěhovala do Glasgowa a nikdo neví, proč. Má dojem, že ošetřuje nějakou umírající příbuznou. Francine, která mluví krásnou francouzštinou a uráží svět tím, že nosí monokl, s ním byla minulý týden na operetě od Gilberta a Sullivana a o přestávce zahlédli Kinga, který jako by vrhl pohled jejich směrem. Sladká, nesamostatná Barbara, která má dobré styky a o níž si Jack a Emily myslí, že by se s ní měl oženit, ho pozvala na Vysočinu, aby tam strávil týden na hradě jejích rodičů. Podle jeho názoru by to byla nevychovanost, kdyby nejel.

Kdykoli to začalo vypadat, že už mu dochází dech, Cecilia ho pobídla další otázkou. Jaksi nevysvětlitelně přišel o podnájem v Albany. Jeden dávný přítel přivedl nějakou dívku, co si šlape na jazyk, do jiného stavu a vzal si ji a je ohromně šťastný. Jiný si kupuje motorku. Otec jednoho kámoše koupil továrnu na vysavače a řekl, že je to licence na výrobu peněz. Něčí babička byla

96$

statečná vykopávka, protože ušla půl míle se zlomenou nohou. Tenhle hovor jí procházel a vinul se kolem ní stejně sladce jako večerní vzduch a vytvářel svět dobrých úmyslů a příjemných rozuzlení. Poloseděli, polostáli, těsně vedle sebe, obráceni k domovu svého dětství, jehož architektonicky chaotické středověké prvky jako by teď byly rozmarně bezstarostné; migréna jejich matky se stala komickou mezihrou v operetě, smutek dvojčat sentimentální extravagancí a roztržka v kuchyni pouhým veselým kláním temperamentních povah.

Když na ni přišla řada, aby vyprávěla o posledních měsících, nedalo se, aby ji neovlivnil Leonův tón, přestože to podala tak bezmocně, že to vyznělo jako výsměch. Zesměšnila vlastní pokusy navázat na rodinnou tradici; rodinný strom byl strom zimní, bez listí a stejně tak bez tradice. Dědeček Harry Tallis byl synem zemědělského dělníka, který si z nějakého důvodu změnil jméno na Cartwright a jehož narození a manželství se nezaznamenalo. Pokud jde o Clarissu - celé ty hodiny a dny stočená na lůžku, až ji paže brněla, Ztracený ráj naruby, to si najisto ověřila - hrdinka byla odpudivější, když se odhalila její smrtí zpečetěná ctnost. Leon přikývl a stiskl rty, nebude předstírat, že ví, o čem je řeč, ani ji nebude přerušovat. S humornou nadsázkou vyprávěla o týdnech nudy a osamělosti, o tom, jak se vrátila k rodině, aby jim vynahradila, že byla pryč, o tom, jak našla sestru a rodiče každého svým způsobem nepřítomné. Povzbuzená bratrovým velkorysým náznakem smíchu, pokusila se o komické črty, které se točily kolem její denní potřeby cigaret, toho, jak Briony roztrhala plakát, jak dvojčata čekala před jejím pokojem, každé s jednou ponožkou, a jak matka toužila po zázraku na hostině - přeměně pečených brambor v bramborový salát. Tady Leon nepochopil biblickou narážku. Ze všeho, co říkala, čišelo zoufalství, bytostná prázdnota, něco vynechaného nebo nepojmenovaného, co ji přimělo, aby hovořila rychleji a aby přeháněla zdaleka ne tak přesvědčivě. Příjemná nicotnost Leonova života byl naleštěný artefakt, jeho pohoda klamná. Tohoto vymezení dosáhl neviditelnou tvrdou prací a náhodnými povahovými vlastnostmi; nemohla doufat, že by dokázala s něčím z toho soupeřit. Vzala ho podpaží a stiskla. To byla u Leona další věc: ve společnosti byl okouzlující a působil změkčile, ale přes sako bylo cítit paži jako tvrdé dřevo

97$

z tropů. Sama si připadala změkčilá ve všech ohledech a prokouknutelná. Láskyplně se na ni díval.

„Copak je, Cee?“

„Nic, vůbec nic.“

„Opravdu bys měla přijet, zůstat u mě a porozhlédnout se.“

Na terase se někdo pohyboval a potom se rozsvítilo v obývacím pokoji. Briony zavolala na bratra a sestru.

„Tady jsme,“ zavolal Leon na oplátku.

„Měli bychom jít dovnitř,“ řekla Cecilia, a pořád ještě do sebe zavěšení vykročili k domu. Když procházeli kolem růží, přemýšlela, jestli existuje něco, co mu opravdu chce říct. Bylo naprosto vyloučené, aby se mu přiznala, jak se dopoledne zachovala.

„Moc ráda bych odjela do města.“ Už když to říkala, představovala si samu sebe, jak ji vlečou nazpátek, jak si nedokáže zabalit ani stihnout vlak. Možná vůbec nechce odjet, ale přesto zopakovala to, co už řekla, s trochu větším důrazem.

„Ráda bych odjela.“

Briony netrpělivě čekala na terase, aby se přivítala s bratrem. Někdo na ni ze salonu promluvil a ona mu přes rameno odpověděla. Když se Leon s Cecilií přiblížili, znovu ten hlas uslyšeli matka, a pokoušela se být přísná.

„Nebudu to znova opakovat. Teď půjdeš nahoru, umyješ se a převlékneš.“

Briony na nich utkvěla dlouhým pohledem a vykročila k francouzskému oknu. Něco držela v ruce.

„Mohli bychom tě ráz na ráz někam upíchnout,“ řekl Leon.

Když vešli do místnosti, do světla z několika lamp, Briony tam pořád stála, stále ještě bosá a ve špinavých bílých šatech, a matka stála ve dveřích na druhém konci místnosti a shovívavě se usmívala.

Leon rozpřáhl náruč a směšným tónem londýnských proletářů, který si schovával pro Briony, řekl:

„Eslipa to neni moje malá čečetka!“

Když Briony metelila kolem Cecilie, strčila jí do ruky na dvakrát složený list papíru, pak vypískla bratrovo jméno a skočila mu do náruče.

Cecilia si uvědomovala, že ji matka pozoruje, nasadila tedy výraz pobavené zvědavosti, když list rozložila. Chvályhodně si

98$

dokázala ten výraz podržet, když uviděla ten na stroji napsaný krátký text a jediným pohledem ho celý vstřebala - významovou jednotku, jíž sílu a barvitost dodávalo jediné opakující se slovo. Vedle ní Briony vykládala Leonovi o hře, kterou pro něho napsala, a stěžovala si, že ji nedokázala nastudovat. Útrapy Arabelliny, opakovala pořád dokola. Útrapy Arabelliny. Doposud nikdy se nezdála tak čilá, tak podivně rozčilená. Pořád se ještě držela bratra kolem krku, vytažená na špičky, aby se mu mohla tváří třít o tvář.

Nejprve Cecilii vířilo v mysli prosté Samozřejmé, samozřejmě. Jak to, že to neviděla? Všechno se vysvětlilo, celý den, týdny předtím, její dětství. Celý život. Už jí to bylo jasné. Proč by jí jinak trvalo tak dlouho zvolit si šaty, proč by se hádala kvůli váze, proč jí všechno připadalo tak rozporuplné, proč nebyla schopná odejít? Co to, že byla tak zaslepená, tak tupá? Uplynuly dlouhé vteřiny a nebylo nadále únosné, aby upírala pohled na ten list papíru. Skládala ho a přitom si uvědomila naprosto jasnou věc: nemohl být poslán bez obálky. Otočila se a pohlédla na sestru.

Leon jí právě říkal: „Co kdybychom to udělali takhle? Umím měnit hlas, a ty jsi v tom dokonce ještě lepší. Přečteme si to spolu nahlas. „

Cecilia ho obešla, aby na ni Briony viděla.

„Briony? Briony, četla jsi to?“

Ale Briony zaměstnávalo, jak halasně odpovídala na bratrův návrh, zavrtěla se mu v objetí, odvrátila obličej od sestry a zpola jej zabořila Leonovi do saka.

Přes místnost se ozvalo Emilyino konejšivé: „Uklidni se.“

Cecilia se znovu přesunula na druhou stranu vedle bratra. „Kde je obálka?“

Briony znovu odvrátila obličej a jako pominutá se smála něčemu, co jí Leon povídal.

Vtom si Cecilia uvědomila, že se dostavil někdo další, koutkem oka ho uviděla, jak se za ní pohybuje, a když se otočila, ocitla se tváří v tvář Paulu Marshallovi. V jedné ruce držel stříbrný podnos, na němž stálo pět koktejlových sklenic, každá zpoloviny naplněná jakousi hustou hnědou tekutinou. Uchopil sklenku a podal jí ji.

„Trvám na tom, abyste to zkusila.“

99$

10

Samotná spletitost vlastních pocitů utvrdila Briony v názoru, že vstupuje do arény dospělých emocí a předstírání, z nichž nutně bude její psaní těžit. Která pohádka se mohla kdy opřít o tolik protikladů? Nezkrotná a bezmyšlenkovitá zvědavost ji přiměla, aby vytrhla dopis z obálky - přečetla si ho v hale, když ji Polly vpustila dovnitř - a přestože ten šokující vzkaz její čin zcela ospravedlnil, nezbavilo ji to pocitu provinění. Otevírat cizí dopisy je špatnost, ale bylo to správné, potřebovala všechno vědět. Moc ráda zase viděla bratra, ale i tak své city přeháněla, jen aby se vyhnula sestřině obviňující otázce. A potom jenom předstírala, že ochotně plní matčin příkaz, a odběhla do svého pokoje; chtěla uniknout Cecilii a zároveň potřebovala být sama, aby mohla znovu přemýšlet o Robbiem a zasadit úvodní odstavec povídky do skutečného života. Žádné další princezny! Scéna u fontány, pachuť ošklivého vyhrožování, a nakonec, kdy každý šel svou cestou, ta světélkující nepřítomnost chvějící se nad mokrou skvrnou na štěrku - o tom všem bylo zapotřebí znovu přemýšlet. S dopisem vstoupilo do hry něco prazákladního, surového, možná zločinného, nějaký zákon temnoty, a dokonce i ve svém vzrušení nad všemi těmi možnostmi nepochybovala, že její sestra je nějakým způsobem ohrožená a bude potřebovat její pomoc.

To slovo: snažila se, aby jí neznělo v hlavě, a přesto jí tam necudně tančilo, grafický démon, žonglující neurčitost, našeptávačské anagramy - kulička a bundička, kukačka a bludička, latina pro zasvěcence, starý anglický král, který se pokouší obrátit příliv.

100$

Hru se slovy znala z dětských knížek - liška ryska, šedá myška, padá šiška, bum do bříška. Přirozeně, že nikdy neslyšela to slovo nikoho vyslovit, ani ho neviděla vytištěné, ani na ně nenarazila ve výrazech označených hvězdičkou. Nikdo se před ní nikdy nezmínil, že by to slovo existovalo, a co víc, nikdo, dokonce ani její matka, nenaznačil, že by na těle existovala taková část, k níž by se to slovo - vtom si byla Briony jistá - vztahovalo. Nepochybovala, že to je to, co to je. Kontext pomohl, ba co víc, to slovo bylo v souladu se svým významem, bylo téměř zvukomalebné. Tvary písmen byly zřetelné jako kresba. Jako postavy choulící se u paty kříže. Hluboce ji znechucovalo, že to slovo napsal muž, který se zpovídal obrazu ve své mysli a svěřoval se se svou osamělou představou.

Beze studu stála uprostřed haly, četla si ten vzkaz a okamžitě vycítila neotesanost, kterou v sobě skrýval. Řád jejich domácnosti ohrozilo něco nezadržitelně lidského, či spíš mužského, a Briony si uvědomila, že pokud sestře nepomůže, budou trpět všichni. Rovněž jí bylo jasné, že bude muset sestře pomoci nějakým ohleduplným, taktním způsobem. Jinak by se obrátila proti ní, to Briony věděla ze zkušenosti.

Tyhle myšlenky ji zaměstnávaly, když si myla ruce a obličej a vybírala čisté oblečení. Dole popíjeli koktejl, takže bude mít přinejmenším dvacet minut pro sebe. Vlasy by si mohla učesat, až bude odcházet. Zvenčí se před otevřeným oknem ozýval cvrček. Před sebou měla hromádku papíru z kanceláře svého otce, lampa na stole vrhala útěšlivé žluté světlo, v ruce držela plnicí pero. Spořádaná skupina hospodářských zvířat, vyrovnaná na okenním parapetu, a upjaté panenky, naaranžované v různých pokojích svého domečku bez přední stěny, čekaly na perlu její první věty. V tu chvíli bylo nutkání ke psaní silnější, než jakákoli představa toho, co by snad mohla napsat. Chtěla se ztratit v rozvíjení neodolatelného nápadu, spatřit černé vlákno odvíjející se od špičky jejího stříbrného rozskřípaného pera, a stáčející se do slov. Jak ale dostát změnám, které ji konečně přetvořily ve skutečnou spisovatelku, a dojmům, které ji chaoticky zahltily, a znechucení a fascinovanosti, které pociťuje? Pořádek je třeba nastolit. Měla by začít, jak se už předtím rozhodla, s jednoduchým vylíčením toho, co viděla u fontány. Ale tahle epizoda za plného

101$

slunečního světla nebyla až zase tak zajímavá, jako stmívání, lenivé minuty na mostě, ztracené ve snění, a potom Robbie objevující se v polotmě, volající na ni, držící v ruce malý bílý čtverec, který znamenal dopis, jenž obsahoval to slovo. A co obsahovalo to slovo?

Napsala: „Byla jedna stará paní, která spolkla mouchu.“

Jistě nebylo příliš dětinské tvrdit, že je zapotřebí vyprávět; a tohle byl příběh o muži, kterého měli všichni rádi, ale o němž hrdinka vždycky do jisté míry pochybovala, a nakonec se jí podařilo odhalit, že onen muž je převtělením zla. Ale neměla by spisovatelka - tedy Briony - být už teď tak zkušená, aby se povznesla nad takové dětinské povídačky o dobru a zlu? Musí existovat nějaké velebné, jakoby božské místo, odkud lze všechny lidi posuzovat stejně, nikoli jako protivníky postavené proti sobě jako v nějakém celoživotním hokejovém zápasu, ale viděné, jak se společně halasně hledí ve vší své úžasné nedokonalosti někam prodrat. Pokud takové místo existovalo, ona ho nebyla hodna. Nikdy by nedokázala Robbiemu jeho nechutné myšlenky odpustit.

Lapená mezi nutkáním napsat jednoduché deníčkové líčení celodenních zážitků a ctižádostí vytvořit z nich něco většího, co by bylo vytříbené, soběstačné a záhadné, dlouhé minuty jen tak seděla, mračila se na papír i na tu dětinskou větu a nenapsala dál ani slovo. Myslela si, že umí docela dobře popsat, co se děje, a měla smysl pro dialog. Dokázala stvořit lesy v zimě a ponurost hradní zdi. Jak ale stvořit pocity? Je v naprostém pořádku napsat Byla smutná, nebo popsat, co by smutná osoba mohla asi tak dělat, ale co smutek samotný? Jak to sdělit, aby se dal pociťovat ve vší své pokořující bezprostřednosti? Dokonce ještě obtížněji se dala vylíčit hrozba, nebo zmatené vnímání odporujících si věcí. S perem v ruce upřeně hleděla přes pokoj na své panenky s nesmiřitelnými obličeji, odcizené společnice dětství, které považovala za uzavřené. Byl to mrazivý pocit, dospívat. Nikdy víc už nebude sedět Emily nebo Cecilii na klíně, když tak jedině z legrace. Přede dvěma léty, na jedenácté narozeniny, ji rodiče s bratrem, sestrou a nějakou další osobou, kterou si nezapamatovala, vzali ven na trávník a na dece ji jedenáctkrát vyhodili do vzduchu a potom ještě jednou pro štěstí. Mohla by tomu důvěřovat teď, té

102$

bujaré volnosti, když letěla vzhůru, a slepé důvěřivosti ve stisk dospělých rukou, kdyby tou pátou osobou snadno mohl být Robbie?

Zvedla hlavu, když se ozvalo tiché ženské zakašlání. Lola. Omluvně nahlížela do místnosti, a jen se setkaly pohledem, jemně zaklepala kotníky na dveře.

„Můžu dál?“

Šla dál tak jako tak, v pohybu ji poněkud omezovaly modré saténové pouzdrové šaty, které měla na sobě. Vlasy měla rozpuštěné a byla bosa. Když se blížila, odložila Briony pero a přikryla napsanou větu rohem knihy. Lola se posadila na kraj postele a dramaticky si zhluboka povzdechla. Chovala se, jako by si vždycky na sklonku dne chodila takhle sestersky popovídat.

„Mám za sebou úděsný večer.“

Briony byla nucena pozvednout obočí, když na ni Lola nepřestávala upírat rozdivočelý pohled. „Dvojčata mě mučila,“ navázala.

Myslela si, že je to jenom slovní obrat, dokud Lola neodhalila rameno a neukázala jí nahoře na paži dlouhý škrábanec.

„To je strašné!“

Ukázala zápěstí.

„Modřiny!“

„Přesně tak.“

„Přinesu ti na ten škrábanec nějakou dezinfekci.“

„Už jsem si to vyčistila.“

Byla to pravda, ženská vůně Lolina parfému nedokázala překrýt dětský pach germolenu. To nejmenší, co mohla Briony udělat, bylo zvednout se od stolu a jít si sednout vedle sestřenice.

„Chudinko!“

Brionin soucit vehnal Lole slzy do očí, hlas jí ochraptěl.

„Každý si myslí, že to jsou andílci, protože vypadají stejně, ale jsou to malí surovci.“

Potlačila vzlyk, jako by se zaťatými zuby, až jí přes bradu přeběhlo zachvění, a pak se několikrát rozšířenými nosními dírkami zhluboka nadechla. Briony ji uchopila za ruku a napadlo ji, že jí začíná být jasné, jak může člověk začít mít Lolu rád. Pak přistoupila ke komodě, vytáhla kapesník, rozložila jej a podala dívce. Lola ho užuž chtěla použít, ale když uviděla, že je potištěný veselými dívkami v kovbojském s lasem, tiše zpěvavě zahýkala, jako když děti napodobují duchy. Dole zazněl zvonek u dveří a ve

103$

chviličce se ozval sotva rozeznatelný rychlý klapot vysokých podpatků na dláždění haly. To bude Robbie - a Cecilia jde sama otevřít. Briony dostala strach, že by Lolin pláč mohli uslyšet dole, takže se znovu zvedla a zavřela dveře ložnice. Lolino trápení ji zneklidnilo, rozrušilo tak, že neměla daleko k radosti. Vrátila se k posteli a vzala Lolu, která skryla obličej v dlaních a rozplakala se, kolem ramen. Briony připadalo k nevíře, že dva devítiletí kluci dokáží takhle zdeptat dívku tak odtažitou a panovačnou, ale vzbudilo to v ní vědomí vlastní moci. Nic jiného za tím téměř radostným pocitem nevězelo. Možná není zase až tak slabá, jak si o sobě vždycky myslela, člověk se musí poměřovat s ostatními lidmi - ve skutečnosti se s ničím jiným měřit nelze. Čas od času se o sobě mimoděk něco dozvíte prostřednictvím někoho jiného. Došla jí slova, a tak jemně hladila sestřenici po rameni a přemítala, že takový smutek nemohou mít na svědomí jenom Jackson a Pierrot, připamatovala si, že v Lolině životě je ještě další trápení. Rodiště na severu - Briony si představila ulice začernalých mlýnů a zachmuřené muže, kteří se vlečou do práce s krajíci chleba v plechových krabicích. Domov Quinceyových je zavřený a možná se nikdy neotevře.

Lola se začala vzpamatovávat. „Co se stalo?“ zeptala se tiše Briony.

Starší dívka se vysmrkala a chvilku přemýšlela. „Chystala jsem se, že se vykoupu. Vtrhli dovnitř a vrhli se na mě. Srazili mě na podlahu…“ Při té vzpomínce se odmlčela a vší mocí potlačila další vzmáhající se vzlyk.

„Proč to vůbec udělali?“

Zhluboka se nadechla a zklidnila se. Nevidomě se zahleděla přes pokoj. „Chtějí domů. Řekla jsem, že nemůžou. Myslí si, že je tady držím já.“

Dvojčata si hloupě vylila pocit křivdy a nespokojenosti na sestře - to všechno dávalo Briony smysl. Momentálně však jejího puntičkářského ducha znepokojovalo, že je co nevidět zavolají dolů, a bude zapotřebí, aby se sestřenice ovládala.

„Zkrátka nic nechápou,“ řekla Briony moudře, vykročila k umyvadlu a napustila do něho horkou vodu. „Jsou to jenom malé děti, které mají smůlu.“

S hlubokým smutkem sklopila Lola hlavu a přikývla takovým

104$

způsobem, že to v Briony vzbudilo nával něžnosti. Odvedla Lolu k umyvadlu a strčila jí do ruky žínku. A potom z různých důvodů - praktické potřeby změnit téma hovoru, touhy podělit se o tajemství a ukázat starší dívce, že i ona ví, jak to v životě chodí, ale především proto, že vůči Lole roztála a chtěla k ní mít blíž pověděla jí Briony o setkání s Robbiem na mostě a o dopisu, jak ho otevřela a co v něm bylo. Než aby to slovo vyslovila nahlas, což bylo nemyslitelné, odhláskovala jí ho pozpátku. Na Lolu to potěšitelně zaúčinkovalo. Zvedla zmáčený obličej od umyvadla a zůstala s pusou dokořán, Briony jí podala ručník. Uplynuly dlouhé vteřiny, za nichž Lola předstírala, že hledá slova. Trochu to přehrávala, a chraplavý šepot také, ale to bylo v pořádku.

„Že na to myslí pořád?“

Briony přikývla a odvrátila se, jako by byla ztělesněním tragédie. Od své sestřenice, která jí teď na oplátku položila konejšivě ruku na rameno, mohla pochytit, jak působivěji se tvářit.

„To musí být pro tebe úděsné. Ten člověk je maniak.“

Maniak. To slovo mělo něco do sebe, mělo váhu lékařské diagnózy. Zná Robbieho celá dlouhá léta, a tohle v něm vězí. Jako malou ji nosíval na zádech a ona předstírala, že je zvíře. Častokrát s ním bývala o samotě u bazénu, kde ji jednoho léta učil šlapat vodu a první tempa. Když teď byl jeho stav pojmenován, pocítila určitou útěchu, ovšem výjev u fontány tím byl o to záhadnější. Už se rozhodla, tohle že vyprávět nebude, neboť měla podezření, že by se to dalo jednoduše vysvětlit a že udělá líp, když nedá najevo nevědomost.

„Co chce tvoje sestra udělat?“

„To nevím.“ Znovu se nezmínila, že má ze setkání s Cecilií strach.

„Víš, hned odpoledne jsem si pomyslela, že je to zrůda, když jsem ho slyšela, jak řve na dvojčata u bazénu.“ Briony se pokoušela vybavit si podobné chvíle, kdy se snad daly pozorovat příznaky šílenství. Řekla: „Vždycky se tvářil docela mile. Celá léta nás klamal.“

Změna tématu učinila zázrak, neboť naběhlá pokožka kolem očí Lole opět zbělala, vystoupily na ní pihy, a Lola byla zase skoro úplně sama sebou. Vzala Briony za ruku. „Podle mě by se o něm měla dozvědět policie.“

105$

Konstábl ve vesnici byl laskavý muž s navoskovaným knírem, jehož manželka chovala slepice a na kole rozvážela čerstvá vejce. Bylo nepředstavitelné, že by mu Briony ten dopis a to slovo, třeba i pozpátku, přeříkala. Chtěla si vyprostit ruku, ale Lola ji sevřela pevněji a jako by jí četla myšlenky.

„Musíme jim ten dopis ukázat.“

„Ona s tím třeba nebude souhlasit.“

„Vsadím se, že bude. Šílenci můžou napadnout každého.“

Najednou se Lola zatvářila zamyšleně a jako by se chystala sestřenici svěřit nějakou novinu. Místo toho vyskočila, popadla Brionin kartáč na vlasy, stoupla si před zrcadlo a energicky si začala kartáčovat vlasy. V tu chvíli zaslechli zdola paní Tallisovou, jak je volá k večeři. Lola začala být okamžitě nedůtklivá a Briony usoudila, že ty náhlé změny nálady je třeba přičíst jejímu nedávnému rozčilení.

„Nemá to cenu. Nejsem vůbec připravená,“ řekla a zase pomalu nabírala k pláči. „Ještě jsem ani nezačla s obličejem.“

„Půjdu dolů,“ uklidňovala ji Briony, „a řeknu jim, že přijdeš o chviličku později.“ Ale Lola už mířila z pokoje pryč a zřejmě ji neslyšela.

Briony si upravila vlasy, pak zůstala před zrcadlem a zkoumavě si prohlížela vlastní obličej a uvažovala, co by asi tak měla dělat, až přijde na to, aby s ním „začala“, což věděla, že už bude co nevidět nezbytné. Další požadavek na její čas. Alespoň nemusí skrývat nebo zjemňovat žádné pihy, a to jistě ušetří práci. Před mnoha lety, když jí bylo deset let, usoudila, že s namalovanými rty vypadá jako šašek. Ten názor byl zralý na přezkoumání. Ale ne hned, kdy má na přemýšlení spoustu jiného. Postála u psacího stolu a roztržitě nasadila uzávěr na pero. Psát povídku byla beznadějná, zanedbatelná záležitost, když kolem ní vířilo tolik mocných a chaotických sil a když po celý den sled událostí vždy pohltil nebo přetvořil to, co se událo předtím. Byla jedna stará paní, která spolkla mouchu. Přemítala, jestli neudělala neodpustitelnou chybu, když se sestřenici svěřila - Cecilia bude mít sotva radost, jestli se začne Lola vytahovat, že o Robbieho dopise ví. A jak by teď mohla jít dolů a sedět u stolu s šílencem? Kdyby ho policie zatkla, třeba by se musela ona, Briony, dostavit k soudu a vyslovit to slovo nahlas jako důkaz.

106$

Váhavě vyšla ze svého pokoje a pustila se zšeřelou, dřevem obloženou chodbou ke schodišti, kde zůstala stát a naslouchala. Ze salonu se stále ozývaly hlasy - slyšela matku a pana Marshalla, a potom, odděleně, dvojčata, jak se spolu vybavují. Neslyšela v tu chvíli ani Cecilii, ani šílence. Neochotně se pustila po schodech dolů a vnímala, jak se jí rozbušilo srdce. Její život ztratil svoji jednoduchost. Ani ne před třemi dny dopisovala Útrapy Arabelliny a čekala na sestřenici a bratrance. Chtěla, aby se všechno změnilo, a už je to tady, a nejenom že to bylo špatné, mělo to být ještě horší. Znovu se zastavila na první podestě, aby si ujasnila, jak bude postupovat; bude se držet od své náladové sestřenice pěkně dál, i pohledem se jí bude vyhýbat. Nemůže si dovolit nechat se zatáhnout do spiknutí, ani si nepřála vyvolat katastrofální scénu. A k Cecilii, kterou měla chránit, se neodváží přiblížit. Robbiemu by se měla kvůli bezpečnosti vyhýbat, to je jasné. Matka s tím svým nervózním panikařením by ničemu nepomohla. V její přítomnosti by se nedalo pořádně přemýšlet. Měla by zajít pro dvojčata - byla by její útočiště. Zůstane jim nablízku a bude na ně dohlížet. Tyhle letní večeře vždycky začínaly tak pozdě - bylo po desáté - a kluci budou unavení. A jinak by se měla věnovat panu Marshallovi a vyptat se ho na cukrovinky - kdo je vymyslel a jak se vyrábějí. Byl to zbabělý plán, ale žádný jiný vymyslet nedokázala. Když se měla co nevidět podávat večeře, byla to stěží vhodná chvíle, aby z vesnice přivolali policejního konstábla Vockinse.

Pokračovala po schodech dolů. Měla Lole poradit, aby se převlékla tak, aby ten škrábanec nebyl vidět. Kdyby se jí na to někdo zeptal, mohla by se rozbrečet. Ale v tu chvíli by si asi nedala vymluvit ty šaty, ve kterých skoro nemohla chodit. Cesta k dospělosti je o svolném přijímání takových překážek. Sama je právě na sebe brala. Nebyl to její škrábanec, ale pociťovala za něj a za všechno, co se mělo stát, odpovědnost. Když byl otec doma, domácnost se shlukla kolem pevného bodu. Nic neorganizoval, nechodil po domě a nedělal si starosti kvůli jiným lidem, zřídkakdy někomu řekl, co má dělat - ve skutečnosti proseděl většinu času v knihovně. Jeho přítomnost však nastolovala pořádek a poskytovala svobodu. Netížila ji žádná břemena. Když byl doma, nezáleželo víc na tom, že se matka stáhla do svého pokoje, stačilo, že seděl dole s knihou na klíně. Když usedl na své místo u jídel-107$

ního stolu, klidný, přívětivý, beze zbytku sebejistý, krize v kuchyni se změnila v pouhou legrácku, bez něho to bylo drama, které jí svíralo srdce. Znal většinu věcí, které stálo za to znát, a když něco nevěděl, měl představu, kam se obrátit, a vzal ji do knihovny, aby mu pomohla to vyhledat. Kdyby nebyl otrokem ministerstva a konečného plánování, jak to nazval, a byl teď doma, poslal by Hardmana do sklepa pro víno, řídil hovor a nenápadně rozhodoval, kdy je na co ta pravá chvíle, Briony by se teď nevlekla přes halu tak ztěžka.

Právě myšlenky na otce ji přiměly zpomalit, když míjela zavřené dveře knihovny, zavřené, což bylo neobvyklé. Zastavila se a naslouchala. Z kuchyně se ozýval cinkot kovu o porcelán, v salonu tiše hovořila matka a o něco blíž říkalo pisklavým jasným hlasem jedno z dvojčat „fakt je v tom ú,“ a jeho bratr odpověděl: „Mně je to fuk, dej to do obálky.“ A potom se za dveřmi knihovny ozvalo škrábání a po něm bouchnutí a zdušené mumlání, mohla to být žena i muž. Ve svých představách - později o této věci Briony dosti přemýšlela - nic zvláštního neočekávala, když položila ruku na mosaznou kliku a otočila jí. Četla však Robbieho dopis, převzala roli ochránkyně své sestry a sestřenice jí pověděla, co a jak: to, co uviděla, muselo zčásti utvářet to, co už věděla, nebo o čem byla přesvědčená, že to ví.

Když otevřela dveře a vešla, tak zpočátku neviděla nic. Jediné světlo skýtala stolní lampa se zeleným stínítkem, která osvětlovala jen o něco málo víc než ornamentem zdobený kožený povrch stolu, na němž stála. Udělala ještě pár kroků a uviděla je, tmavé obrysy v nejvzdálenějším koutě. Přestože se ani nepohnuli, okamžitě pochopila, že přerušila útok, zápas zblízka. Ten výjev byl tak dokonale zhmotněním jejích nejhorších obav, že se jí zdálo, jako by její přepjatá představivost promítla postavy na vyrovnané hřbety knih. Tato iluze, nebo spíš naděje, že je to iluze, vyprchala, jakmile její oči přivykly šeru. Nikdo se nepohnul. Briony hleděla Robbiemu přes rameno do vyděšených očí své sestry. Otočil se, aby viděl, kdo se tam vetřel, Cecilii ale nepustil. Tiskl se k ní tělem, vyhrnoval jí šaty nad kolena a věznil ji tam, kde se police v pravém úhlu stýkaly. Levou rukou jí za krkem svíral vlasy a pravou ji držel za paži, kterou na protest nebo v sebeobraně zvedla.

108$

Zdál se tak obrovitý a divoký a Cecilia s holými rameny a hubenými pažemi tak křehká, že Briony netušila, když k nim vykročila, čeho by mohla dosáhnout. Chtělo se jí křičet, ale nemohla popadnout dech a jazyk měla nepohotový a ztěžklý. Robbie se posunul tak, že jí úplně zakryl výhled na sestru. Potom se Cecilia snažila vyprostit a on ji pustil. Briony se zastavila a oslovila sestru jménem. Když se Cecilia protáhla kolem Briony, nebyla na ní znát žádná vděčnost ani úleva. Obličej měla bezvýrazný, téměř klidný, a hleděla rovnou před sebe ke dveřím, kterými se chystala uniknout. Pak byla pryč a Briony s ním zůstala sama. Ani on se jí nepodíval do očí. Místo toho byl otočený do kouta a urovnával si sako a vázanku. Obezřetně před ním couvala, ale ani se nepohnul, aby ji napadl, dokonce ani nezvedl pohled. Otočila se a vyběhla z místnosti za Cecilií. Hala však zela prázdnotou a nebylo znát, kudy Cecilia odešla.

109$

11

Přestože se do směsi rozpuštěné čokolády, vaječného žloutku, kokosového mléka, rumu, ginu, rozmačkaného banánu a moučkového cukru přidala dodatečně nasekaná čerstvá máta, nebyl koktejl nijak zvlášť osvěžující. Chuť k jídlu, už utlumená vedrem noci, se ještě zmenšila. Téměř všem dospělým, kteří vešli do jídelny, kde by se dal vzduch krájet, se dělalo zle při vyhlídce na teplou večeři, dokonce i na pečené maso se salátem, a jistě by se spokojili se sklenicí studené vody. Ale voda byla pouze pro děti a ostatní se měli osvěžit dezertním vínem pokojové teploty. Na stole už stály připravené tři otevřené láhve - v nepřítomnosti Jacka Tallise obvykle Betty usoudila, co by tak bylo nejvhodnější. Žádné ze tří vysokých oken se nedalo otevřít, neboť rámy se už dávno zbortily a z perského koberce se zvedal pach teplého prachu a vítal příchozí. Jedinou útěchou zůstávalo, že dodávka obchodníka s rybami, který se blížil s prvním chodem, s kraby v majonéze, měla poruchu.

Pocit, že je tam k padnutí, ještě zvyšovalo tmavé obložení, které pokrývalo stěny a strop, a jediný obraz, velké plátno, jež viselo nad krbem, v kterém se, co ho postavili, nikdy netopilo chyba ve stavebních nákresech způsobila, že nezůstalo místo na kouřovod ani na komín. Na portrétu v Gainsboroughově stylu byla nějaká aristokratická rodina - rodiče, dvě dospívající dívky a batole, všichni s úzkými rty a bledí jako upíři - umístěná před jakousi neurčitou toskánskou krajinou. Nikdo neměl ponětí, kdo ti lidé jsou, Harry Tallis si ale podle všeho myslel, že dodají jeho domácnosti pečeť solidnosti.

110$

Emily stála v čele stolu a rozesazovala stolovníky tak, jak přicházeli. Leona posadila napravo, Paula Marshalla nalevo. Leon měl po pravé ruce Briony a dvojčata, zatímco Marshalla a Cecilii měl po levici, pak byl Robbie, a vedle Lola. Robbie stál za svou židlí a držel se jí, aby mu skýtala oporu, a žasl, že nikdo neslyší jeho stále ještě rozbušené srdce. Unikl koktejlu, ale rovněž neměl žádnou chuť k jídlu. Maličko se pootočil od Cecilie, a když ostatní zaujali svá místa, s úlevou zaznamenal, že sedí hned vedle dětí.

Leon, kterého k tomu matka pokývnutím pobídla, zamumlal krátkou modlitbu - Za to, čeho se nám dostává -, kterou zakončil skřípot židlí. Ticho, jež se rozhostilo, když se usadili a rozprostřeli si ubrousky, by snadno dokázal rozptýlit Jack Tallis. Přišel by s nějakým vcelku nezajímavým námětem k hovoru, zatímco by Betty obcházela s hovězím. Místo toho ji stolovníci pozorovali a poslouchali, jak si u každého místa přestala mumlat a jak servírovací lžící a vidličkou škrábe o stříbrný podnos. Čím jiným se mohli zaobírat, když jediné v místnosti bylo jejich vlastní mlčení? Emily Tallisová nikdy nedokázala nezávazně klábosit a bylo jí to jedno. Leon, který si úplně vystačil sám, se vyvaloval na židli s lahví vína v ruce a studoval vinětu. Cecilia byla ponořená v událostech, k nimž došlo před deseti minutami, a nebyla schopná dát dohromady jednoduchou větu. Robbie se tu vyznal a mohl začít o něčem řeč, ale i v něm všechno vířilo. Úplně stačilo, že zvládl předstírat, že mu je Ceciliina holá paže vedle něho lhostejná cítil její teplo a upřený nepřátelský pohled Briony, která seděla šikmo naproti němu. I kdyby se považovalo za vhodné, aby děti zapřádaly hovor, ani ony by nebyly schopné něco říct: Briony dokázala myslet jenom na to, čeho byla svědkem, Lola byla udolaná šokem z fyzického napadení a řadou protichůdných pocitů a dvojčata se zaobírala svým plánem.

Více než tříminutové dusivé ticho přerušil Paul Marshall. Zaklonil se na židli, aby mohl za Ceciliinou hlavou oslovit Robbieho.

„Jářku, pořád ještě platí ten tenis na zítřek?“

Robbie si všiml, že má Marshall pěticentimetrový škrábanec, který se mu táhl od koutku oka souběžně s nosem a přitahoval pozornost k tomu, jak měl rysy natěsnané v horní části obličeje, přímo nahloučené pod očima, moc nechybělo, aby byl krutým

111$

způsobem pohledný. Místo toho vypadal absurdně - plocha brady zela prázdnotou na úkor znepokojeného, přelidněného čela. Z pouhé zdvořilosti se Robbie také zaklonil, aby rozuměl, co říká, ale i ve své rozháranosti sebou trhl. Neslušelo se, aby se Marshall na začátku večeře odvrátil od hostitelky a zapředl soukromý rozhovor.

„Předpokládám, že ano,“ řekl Robbie stručně, a potom, aby situaci vylepšil, předložil k všeobecné úvaze: „Bylo v Anglii někdy větší vedro?“

Jak se vyklonil z tepelného pole Ceciliina těla a odvrátil pohled od Brioniných očí, zjistil, že nasměroval konec otázky do poděšeného upřeného pohledu Pierrota, kterého měl šikmo po levici. Chlapec zůstal civět a začal usilovně přemýšlet, jako by seděl ve třídě a psal test z dějepisu. Nebo zeměpisu? Nebo fyziky?

Briony se naklonila přes Jacksona, aby dosáhla na Pierrotovo rameno, a po celou dobu nespouštěla z Robbieho pohled. „Nech ho, prosím tě, na pokoji,“ zašeptala důrazně a pak chlapci tiše řekla: „Nemusíš odpovídat.“

Ze svého místa u stolu se ozvala Emily: „Briony, to byla zcela neškodná poznámka o počasí. Omluvíš se, nebo půjdeš hned do svého pokoje.“

Kdykoli paní Tallisová uplatnila v manželově nepřítomnosti autoritu, považovaly děti za povinnost ji chránit, aby nevypadala neschopně, a Briony, která by teď za žádnou cenu sestru neopustila, sklopila hlavu a oslovila ubrus: „Moc se omlouvám. Mrzí mě, že jsem to řekla.“

Podávali si sem a tam zeleninu v servírovacích mísách s poklicemi nebo na vybledlých porcelánových podnosech, a panoval tu takový nezájem nebo zdvořilá snaha nedat najevo nedostatek chuti k jídlu, že většina z nich skončila s pečenými brambory a bramborovým salátem, růžičkovou kapustou a červenou řepou a listy hlávkového salátu plovoucími ve šťávě z masa.

„Starý pán nebude mít moc velkou radost,“ řekl Leon, když se zvedl. „Je to Brasac, ročník 1921, ale už je otevřený.“ Naplnil matčinu sklenici, potom sestřinu a Marshallovu, a když se ocitl vedle Robbieho, prohodil: „Hojivý lektvar pro nadějného doktora. Chci se o tomhle novém plánu něco dovědět.“

112$

Na odpověď však nečekal a cestou ke své židli prohodil: „Miluju Anglii, když vypuknou vedra. Je to úplně jiná země. Všechna pravidla se mění.“

Emily Tallisová uchopila nůž a vidličku a všichni ostatní učinili totéž.

Paul Marshall řekl: „Nesmysl. Jmenuj mi jediné pravidlo, které se mění.“

„Dobrá. Jediným místem v klubu, kde je přípustné sundat si sako, je kulečník. Pokud se ale před třetí odpoledne vyšplhá teplota přes třicet, potom si příští den může člověk svléknout sako také v baru nahoře.“

„Příští den! Vskutku jiná země!“

„Víš, co chci říct. Lidé jsou mnohem uvolněnější - pár dní slunečního svitu a stanou se z nás Italové. V Charlotte Street se minulý týden večeřelo u stolů na chodníku.“

„Rodiče byli vždycky toho názoru,“ řekla Emily, „že teplé počasí vyvolává u mladých lidí uvolněnou morálku. Méně vrstev oblečení, spousty míst, kde se mohou setkat. Venku, bez dohledu. Zvláště vaše babička byla celá nesvá, když přišlo léto. Vymyslela by si tisíce důvodů, jen abychom se držely se sestrami doma.“

„Co ty, Cee,“ řekl Leon, „co myslíš? Chovala ses dnes nějak hůř než jindy?“

Všichni na ni upírali pohled, ale bratr s tím nemínil přestat.

„Propána, ty se červenáš. Odpověď musí znít ano!“

Robbie vy cítil, že by jí měl přispěchat na pomoc, a tak řekl: „Vlastně…“

Avšak Cecilia se nedala. „Je mi strašně horko, nic víc. A odpověď zní ano. Chovala jsem se velice nepřístojně. Přemluvila jsem Emily proti její vůli, že bychom měli mít na tvoji počest pečeni, a to bez ohledu na počasí. Ty se teď držíš salátu, zatímco my ostatní kvůli tobě trpíme. Takže mu podej zeleninu, Briony, a možná zmlkne.“

Robbiemu se zdálo, že zaslechl v jejím hlase zachvění.

„Stará dobrá Cee. Ve vrcholné formě,“ řekl Leon.

Marshall řekl: „To tě odkázalo do patřičných mezí.“

„Snad abych si radši vybral někoho mladšího.“ Leon se usmál na Briony vedle sebe. „Provedlas dnes nějakou špatnost, která by

113$

se dala přičíst na vrub tomu strašnému vedru? Porušila jsi pravidla? Řekni nám, prosím, že ano.“ S předstíranou úpěnlivostí ji uchopil za ruku, ale odtáhla ji.

Je to pořád ještě děcko, pomyslel si Robbie, ještě by klidně mohla přiznat nebo vyžbleptnout, že četla jeho vzkaz, což by druhou stranu třeba vedlo k tomu, že by popsala to, při čem je vyrušila. Bedlivěji pozoroval, jak hraje o čas, bere ubrousek, poťukává si jím rty, ale nepociťoval žádný zvláštní strach. Ať se stane, co se má stát. Jakkoli je večeře úděsná, nebude trvat věčně, a on jistě připadne na způsob, aby mohl být dnes v noci znovu s Cecilií a společně se postaví té výjimečné nové skutečnosti v jejich životech - v jejich změněných životech - a začnou tam, kde přestali. Při tom pomyšlení se mu sevřel žaludek. Až do onoho okamžiku bylo všechno zastřeně nepodstatné a ničeho se neobával. Zhluboka si lokl přeslazeného zteplalého vína a čekal.

Briony řekla: „Je to ode mě otravné, ale dnes jsem neprovedla nic špatného.“

Podcenil ji, důraz na slově neprovedla, mohl být určený jenom jemu a její sestře.

Ozval se Jackson vedle ní. „Ale ano, provedla. Nedovolilas, aby se hrála ta hra. Chtěli jsme v ní hrát.“ Chlapec se rozhlédl kolem stolu, zelené oči se mu rozhořčeně leskly. „A říkalas, že chceš, abysme v ní hráli.“

Jeho bratr přikyvoval. „Ano. Chtělas, abysme v ní hráli.“ Nikdo nedokázal odhadnout míru jejich ukřivděnosti.

„Tak to vidíte,“ řekl Leon. „Briony se zbrkle rozhodla. Za chladnějšího dne bychom teď seděli v knihovně a sledovali divadelní představení.“

Tyhle neškodné jalové řeči, které byly daleko lepší než mlčení, Robbiemu umožnily, aby se stáhl za masku pobavené pozornosti. Cecilia měla levou ruku přiloženou ke tváři, podle všeho proto, aby jej vyloučila ze svého periferního vidění. Tvářila se, že naslouchá Leonovi, který znovu vykládal o tom, jak v divadle ve West Endu zahlédl Kinga, Robbie si mohl prohlížet její holou paži a rameno a přitom ho napadlo, že musí cítit na pokožce jeho dech, a ta představa ho vzrušila. Nahoře na rameni měla maličkou prohlubeninku, nerovnost v kosti, nebo předěl mezi dvěma kostmi,

114$

s nádechem stínu při okraji. Brzy objede obrys té prohlubeninky jazykem a polaská ji. Jeho vzrušení se blížilo bolesti a vyostřoval je tlak protikladů: znal ji důvěrně jako sestru, jako milenka byla zvláštní a exotická; znal ji odjakživa, nic o ní nevěděl, byla obyčejná, byla krásná, byla schopná - jak snadno se ubránila bratrovi - a před dvaceti minutami plakala, jeho připitomělý dopis ji odpuzoval, ale zároveň ji zbavil zábran. Litoval svého přehmatu, a zároveň nad ním jásal. Brzy spolu zůstanou znovu o samotě, s dalšími protichůdnými pocity - rozpustilost a smyslnost, touha a obava z jejich nezodpovědnosti, zpočátku strach a netrpělivost. V nepoužívaném pokoji někde v druhém poschodí nebo daleko od domu, pod stromy u řeky. Kde to bude? Matka paní Tallisové měla hlavu na pravém místě. Venku. Zahalí se do hebké temnoty a začnou znovu. Nebyla to žádná fantazie, bylo to skutečno, byla to jeho blízká budoucnost, žádoucí a nevyhnutelná zároveň. Přesně totéž deptalo Malvoliovu mysl v té úloze, kterou hrál jednou na školním trávníku. „Co se dá proti tomu vznésti? Nic se nedá, nic, co by vstoupilo mezi mne a mou nadějeplnou budoucnost.

Před půldruhou hodinou neměl vůbec žádnou naději. Poté co Briony zmizela s jeho dopisem v domě, šel dál, ale přímo se svíjel v mukách, jak se mu chtělo udělat čelem vzad. Dokonce i když došel k hlavním dveřím, nebyl ještě rozhodnut a pár minut otálel pod lampou na verandě a její jedinou věrnou můrou a pokoušel se vybrat ze dvou špatných možností tu méně katastrofální. Nabízelo se následovně, jít dovnitř hned a postavit se jejímu hněvu a znechucení, podat vysvětlení, které nebude přijato, a dočkat se s velkou pravděpodobností odmítnutí - nesnesitelné ponížení; nebo jít beze slova domů, zanechat dojem, že ten dopis je přesně to, co zamýšlel, mučit se celou noc a následující dny usilovným přemýšlením, aniž by věděl, jak zareagovala dokonce ještě nesnesitelnější. A bezpáteřné. Znovu si to přebral, ale dospěl k tomu, k čemu předtím. Položil ruku na knoflík zvonku. Neopouštělo ho pokušení, aby se sebral a odešel. Mohl by jí napsat omluvu v bezpečí své pracovny. Zbabělce! Na špičce ukazováčku ho chladil porcelán zvonku a dřív než ho stačily přepadnout další důvody proti, přinutil se jej stisknout. Poodstoupil od dveří s pocitem člověka, který právě spolkl pilulku, jež mu

115$

přinese smrt - nemohl nic dělat, jen čekat. Zevnitř zaslechl kroky, rychlý klapot ženských kroků v hale.

Když otevřela, uviděl v její ruce složený ten dopis. Přese všechno okolkování si nepřipravil, co řekne. Dokázal myslet jenom na to, že je ještě krásnější než v jeho představách. Hedvábné šaty, které měla na sobě, jako by ctily každou křivku jejího pružného těla, ale malá smyslná ústa měla pevně, nesouhlasně, nebo možná dokonce zhnuseně, semknutá. Světlo v domě, které měla za sebou, mu prudce svítilo do očí, takže nedokázal dost dobře rozpoznat, jak se vlastně tváří.

Nakonec ze sebe vypravil. „Byl to omyl, Cee.“

„Omyl?“

Otevřenými dveřmi salonu k nim přes halu doléhaly hlasy. Leonův, pak Marshallův. Možná to byl strach z toho, že je někdo vyruší, co ji přimělo poodstoupit a nechat ho vejít. Následoval ji přes halu do knihovny, kde byla tma, a čekal u dveří, až nahmátne vypínač stolní lampy. Když se rozsvítilo, zavřel za sebou dveře. Domyslel se, že v několika málo minutách bude kráčet přes park zpátky k bungalovu.

„Nebyl to ten dopis, který jsem chtěl poslat.“

„Ne.“

„Dal jsem do obálky jiný list.“

„Ano.“

Z těch úsečných odpovědí nedokázal nic vysoudit a pořád ještě zřetelně neviděl, jak se tváří. Pohybovala se za světlem, podél polic s knihami. Udělal pár kroků do místnosti, ne že by ji přímo následoval, ale nechtěl se od ní příliš vzdálit. Mohla ho vyhodit rovnou od hlavních dveří, a teď se mu naskýtala příležitost jí to vysvětlit, než odejde.

Řekla: „Briony si to přečetla.“

„Ach bože. To mě mrzí.“

Chystal se ji zapřísahat soukromou chvílí nevázanosti, pomíjivou netrpělivostí vůči konvencím, vzpomínkou na to, jak četl neproškrtané vydání Milence lady Chatterleyové, které dostal pod pultem v Soho. Avšak tento nový prvek - nevinné dítě - posunul jeho přehmat mimo veškeré zlehčování. Bylo by neodůvodnitelné, kdyby pokračoval. Dokázal jenom opakovat to, co už řekl, tentokrát šeptem.

116$

„To mě mrzí…“

Mířila dál do kouta, do hlubšího stínu. Přestože si myslel, že před ním ustupuje, udělal k ní dalších pár kroků.

„Byla to ode mě pitomost. Nemělas to nikdy číst. Nikdo to neměl nikdy číst.“

Pořád před ním ustupovala, loket měla opřený o police a jako by po nich klouzala, jako by měla zmizet mezi knihami. Uslyšel tichý, mlaskavý zvuk, takový, jako když se člověk chystá něco říct a jazyk se mu odlepí od patra. Neřekla však nic. Až v tuhle chvíli ho napadlo, že možná před ním neustupuje, ale táhne ho s sebou dál a dál do přítmí. Od chvíle, kdy stiskl zvonek, už neměl co ztratit. Takže k ní pomalu kráčel. Pozpátku ustupovala, až se ocitla v rohu, kde se zastavila a pozorovala, jak se k ní blíží. Také se zastavil, ani ne metr od ní. Byl už teď dost blízko i světla bylo právě tolik, aby viděl, že je uplakaná a snaží se něco říct. Chvilku toho nebyla schopná, a tak jen potřásla hlavou, aby mu naznačila, že by měl počkat. Pootočila se, rukama složenýma do stříšky si zakryla nos a ústa a vtiskla si prsty do koutků očí.

Zklidnila se a řekla: „Viselo to ve vzduchu týdny…“ Hrdlo se jí stáhlo a musela se odmlčet. Okamžitě mu bylo jasné, co má na mysli, ale odvrhl to. Zhluboka se nadechla a potom mnohem přemýšlivěji pokračovala: „Možná měsíce. Nevím. Ale dnes… celý den byl podivný. Chci říct, všechno jsem viděla jinak, jako by poprvé. Všechno vypadalo odlišně - příliš vyhroceně, příliš skutečně. Dokonce i moje vlastní ruce vypadaly nezvykle. Jindy mi připadalo, že sleduji, co se odehrává, jako něco, k čemu došlo už před dávnou dobou. A po celý den jsem na tebe měla vztek - a na sebe taky. Myslela jsem si, že budu blahem bez sebe, když už tě v životě neuvidím, ani s tebou nepromluvím. Myslela jsem, že odejdeš na medicínu a že budu šťastná. Tolik jsem se na tebe hněvala. Asi to byl způsob, jak na to nemyslet. Poněkud samoúčelné, vskutku…“

Tiše se přiškrceně zasmála.

Řekl: „To?“

Doposud upírala pohled na zem. Když teď znovu promluvila, zvedla k němu oči. Viděl jenom lesknoucí se bělma.

„Poznals to dřív než já. Něco se stalo, viď? A věděls to dřív než já. Je to, jako když je člověk u něčeho velkého tak blízko, že

117$

to nevidí. Ani teď si nejsem jistá, že to vidím. Ale vím, že to tady je.“

Sklopila pohled a on vyčkával.

„Vím, že to tady je, protože se kvůli tomu chovám směšně. A ty taky, samozřejmě… Ale dnes dopoledne, ještě nikdy jsem nic podobného neprovedla. Potom jsem kvůli tomu měla takovou zlost. Už když se to odehrávalo. Připadalo mi, že jsem ti dala do ruky zbraň, abys ji mohl proti mně použít. A dnes večer, když jsem začala chápat - jak to, že jsem sama sebe vůbec neznala? A že jsem byla tak hloupá?“ Přepadlo ji nepříjemné pomyšlení, a tak vyhrkla: „Víš přece, o čem mluvím. Řekni mi, že víš.“ Dostala strach, že spolu vůbec nic nesdílejí, že všechna její tušení jsou nesprávná, že se svými slovy ještě víc izoluje a že si o ní bude myslet, že to nemá v hlavě v pořádku.

Přistoupil blíž. „Vím to. Vím to přesně. Proč ale pláčeš? Děje se ještě něco?“

Napadlo ho, že přijde s nějakou nepřekonatelnou překážkou, měl na mysli jiného muže, samozřejmě, avšak nepochopila ho. Nevěděla, jak odpovědět, a zadívala se na něho úplně vyvedená z míry. Proč pláče? Jak by mu mohla začít něco vysvětlovat, když ji zahlcuje takový cit, tolik různých citů? Sám chápal, že jeho otázka není na místě, že není fér, a pracně přemýšlel, jak by to napravil. Zmateně na sebe hleděli, neschopni slova, a vycítili, že něco křehkého, co mezi nimi vzniklo, by jim mohlo proklouznout mezi prsty. To, že byli staří přátelé, kteří spolu prožili dětství, teď bylo na překážku. Styděli se před těmi, jimiž byli dřív. Jejich přátelství v posledních letech ochladlo a dokonce začalo být křečovité, ale pořád to byl letitý zvyk, a aby jej mohli porušit, aby se mohli stát v intimních ohledech cizinci, vyžadovalo jednoznačně vědět, k čemu směřují, a tahle jednoznačnost je dočasně opustila. Na chvíli to vypadalo, že slovy se nikam nedostanou.

Položil jí ruce na ramena, na dotek měla pokožku chladnou. Když se jejich obličeje přibližovaly, byl natolik nejistý, že si myslel, že by od něho mohla odskočit, nebo ho udeřit otevřenou dlaní do tváře, jako ve filmu. Její ústa chutnala po rtěnce a soli. Na vteřinu se od sebe odtáhli, objal ji a znovu se mnohem směleji políbili. Odvážně se dotkli špičkami jazyka a v tom okamžiku si poddajně, tiše povzdechla, což, jak si později uvědomil, spustilo

118$

proměnu. Až do toho okamžiku bylo pořád ještě něco směšného na tom, že mají důvěrně známý obličej tak blízko svého. Měli pocit jako by je pozorovalo vlastní znejistělé dětství. Ale dotek jazyků, živého kluzkého svalu, vlhký dotek těl, a ten zvláštní zvuk, který vydala, všechno změnily. Ten povzdech jako by do něho vstoupil, projel jím od hlavy k patě, takže celé tělo se mu otevřelo, dokázal sám ze sebe vystoupit a bez zábran ji políbit. Předchozí uvědomování si sebe sama se stalo najednou neosobní, téměř abstraktní. Povzdech, který vydala, byl dychtivý a probudil v něm také dychtivost. Tvrdě ji vtlačil do kouta mezi knihy. Líbali se a ona ho přitom tahala za oblečení, neúspěšně mu škubala košilí a opaskem. Zmítali hlavami a měřili si síly, když se z jejich líbání stalo kousání. Kousla ho do tváře, a nijak hravě. Odtáhl se, pak se k ní znovu sklonil a ona ho bolestivě kousla do spodního rtu. Políbil ji na hrdlo, silou jí vtlačil hlavu na police, zatáhla ho za vlasy a přitáhla si jeho hlavu k prsům. Nezkušeně šátral, až našel její bradavku, drobnou a tvrdou, a sevřel ji ústy. Páteř jí strnula, pak jí proběhlo zachvění. Na okamžik si myslel, že omdlela. Její paže mu volně spočívaly kolem krku, a když ho stiskla pevněji, narovnal se v jejím objetí do své plné výše, protože se nutně potřeboval nadechnout, sevřel ji v náručí a přitiskl si její hlavu k hrudí. Znovu ho kousla a zatáhla za jeho košili. Když zaslechli, jak o prkna podlahy cvrnkl knoflíček, museli potlačit úsměv a odvrátit se. Legrace by je zničila. Sevřela jeho bradavku mezi zuby. Ten pocit byl k nesnesení. Zvrátil jí obličej, uvěznil ji na své hrudi, zlíbal jí oči a rozevřel jazykem rty. Její bezmocnost měla za následek znovu ten vzdech, jako nespokojené povzdechnutí.

Konečně se z nich stali cizinci, jejich minulost byla zapomenuta. Ani sami sebe nepoznávali, cizí lidé, kteří nevědí, kdo jsou ani kde jsou. Dveře knihovny byly masivní a žádný z těch běžných zvuků, který by jim to připomněl, k nim nemohl dolehnout. Ocitli se mimo přítomnost, mimo čas, bez vzpomínek a bez budoucnosti. Neexistovalo nic jiného než pocity, které všechno vymazaly, vzrušující a vzdouvající se, a tření látky o látku a pokožky o látku, jak se jejich údy při tom nedočkavém, smyslném zápolení proplétaly. Měl omezené zkušenosti a pouze z druhé ruky věděl, že není nutné, aby si lehli. Pokud šlo o ni, kromě všech těch filmů, které viděla, a všech těch románů a lyrických

119$

básní, které přečetla, neměla vůbec žádnou zkušenost. Navzdory všem těmto omezením je nepřekvapilo, jak zřetelně rozeznávají své vlastní potřeby. Znovu se líbali, pevně ho držela kolem krku. Olízla mu ucho, pak mu skousla ušní lalůček. To kousnutí ho vzrušilo i rozzuřilo zároveň, pobídlo ho. Nahmátl pod šaty její hýždě, pevně je stiskl a pootočil ji, že ji za trest plácne, ale nebylo tam dost místa. Nepřestávala mu hledět do očí a natáhla ruku, aby si sundala střevíce. Další nešikovné, horečnaté rozepínání knoflíků, hledání, kam dát nohy, kam paže. Neměla vůbec žádné zkušenosti. Beze slova vedl její nohu a opřel ji o nejnižší polici. Byli nešikovní, ale už příliš sebou zaujatí, než aby byli v rozpacích. Když jí znovu vyhrnul přiléhavé, hedvábné šaty, přišlo mu, že její nejisté oči jsou odrazem jeho vlastního pohledu. Měli však před sebou jen jedno jediné nevyhnutelné zakončení a nezbývalo, než k němu zamířit. Podpíral ji v rohu vlastní váhou a ona ho znovu vzala kolem krku, opřela se lokty o jeho ramena a nepřestávala mu polibky pokrývat obličej. Samotný ten okamžik byl snadný. Zadrželi dech, než blána povolila, a když se tak stalo, rychle se odvrátila, ale nevydala hlásku - jako by to byla věc cti. Spojili se víc, hlouběji, a ke konci se na několik vteřin všechno zastavilo. Místo extatického šílenství nastala nehybnost. Znehybnila je nejen udivující skutečnost završení, ale i pocit úzkostného vědomí návratu - tváří v tvář v přítmí, vpíjeli pohledem to málo, co si dokázali vyčíst z očí, a vtom to přestalo být neosobní. Samozřejmě, na obličeji toho druhého nebylo nic abstraktního. Syn Grace a Ernesta Turnerových, dcera Emily a Jacka Tallisových, kamarádi z dětství, známí z univerzity, ve stavu rostoucí, poklidné radosti, tváří v tvář významné změně, ke které dospěli. Blízkost známého obličeje nebyla směšná, byla nádherná. Robbie upíral pohled na ženu, tu dívku, kterou znal odjakživa, a myslel si, že tou změnou prošel výlučně jen on sám a že byla stejně fundamentální, stejně prazákladně biologická jako narození. Vracela mu upřený pohled, zasažená pocitem vlastní přeměny a ohromená krásou obličeje, který se naučila nevnímat, tak jak ji k tomu vedl dlouholetý zvyk. Zašeptala jeho jméno s obezřetností dítěte, které se pokouší vyslovit určité hlásky. Když jí odpověděl jejím jménem, znělo jí to jako nové slovo - slabiky zůstaly stejné, význam byl jiný. Nakonec vyslovil ta dvě slova, která ani sebevětší

120$

množství mizerného umění nebo špatné víry nedokáží úplně znevážit. Opakovala je se stejným důrazem na první slovo, jako by to byla ona, kdo je vyslovil první. Nevěřil v boha, nedokázal však nemyslet na to, že je v místnosti nějaká neviditelná bytost nebo svědek a že ta slova vyslovená nahlas jsou jako podpisy na nějaké neviditelné smlouvě.

Možná dobrou půlminutu se ani nepohnuli. Delší doba by vyžadovala zvládnutí nějakého náročného tantrického umění. Začali se milovat u polic s knihami, které při jejich pohybech začaly vrzat. V takových chvílích je vcelku běžné si představovat, že se člověk ocitne na nějakém odlehlém, vysoko položeném místě. Sám si představoval, že se prochází po nějakém hladkém kulatém vrcholku hory, mezi dvěma vyššími štíty. Nikam nespěchal a byl v náladě prozkoumávat, měl čas přistoupit k okraji skály a rychle pohlédnout do té strmé hlubiny, do níž se zakrátko vrhne. Byl v pokušení skočit do toho průzračného prostoru hned, ale je zkušený muž a dokáže poodstoupit a počkat. Nebylo to jednoduché, protože ho to táhlo zpátky a musel odolávat. Pokud nebude na ten kraj skály myslet, nepřiblíží se k němu a nebude v pokušení. Přinutil se myslet na ty nejnudnější věci, které znal - černý krém na boty, formulář žádosti, mokrý ručník na podlaze ve své ložnici. Také na převrácené víko od popelnice se skoro třemi centimetry dešťové vody a přerušené kolečko od hrnku s čajem na obálce jeho Housmanových básní. Z této nepřirozené inventury ho vytrhl zvuk jejího hlasu. Volala na něho, vábila ho, mumlala mu do ucha. To je ono. Skočí spolu. Už byl s ní, nahlíželi do hlubiny a viděli, jak oblázek padá dolů příkrovem mraku. Ruku v ruce pozpátku poletí. Opakovala, co už řekla, tlumeně do jeho ucha, a tentokrát jí zřetelně porozuměl.

„Někdo je tady.“

Otevřel oči. Knihovna, v domě, v naprostém tichu. Má na sobě svůj nejlepší oblek. Ano, vcelku snadno si všechno uvědomil. S námahou se ohlédl přes rameno a uviděl pouze spoře osvětlený psací stůl, jako předtím, jako by si ho vybavoval ze sna. Z místa, kde byli, se nedalo na dveře dohlédnout. Nic se ale neozývalo, vůbec nic. Zmýlila se, zoufale si kvůli ní přál, aby se zmýlila, a opravdu se zmýlila. Otočil se zpátky k ní a už jí to chtěl říct, když v tom mu stiskla paži ještě víc a on se znovu otočil. Do jejich zorného

121$

pole pomalu vešla Briony, zastavila se u psacího stolu a uviděla je. Hloupě tam stála, civěla na ně, paže jí volně visely podél těla jako nějakému pistolníkovi z westernu. V tomto okamžiku, který se hroutil do sebe, si uvědomil, že až do této chvíle nebyl schopen nikoho nenávidět. Byl to cit stejně čistý jako láska, ale prostý vší vášně a mrazivě rozumový. Nebylo v tom nic osobního, neboť by začal nenávidět kohokoli, kdo by vešel. V salonu nebo na terase bylo připravené pití a tam správně měla Briony být - se svojí matkou a bratrem, kterého zbožňuje, a svými malými bratranci. Neexistoval jediný důvod, proč by měla být v knihovně, jedině aby vyhledala právě jeho a odepřela mu, co mu patří. Už viděl jasně, jak k tomu došlo: otevřela zalepenou obálku, aby si mohla přečíst jeho vzkaz, znechutilo ji to a jaksi mlhavě si začala připadat podvedená. Přišla sem sestru hledat - nepochybně se vzpružující představou, jak ji ochrání, případně ji upozorní na nebezpečí, a zaslechla za zavřenými dveřmi knihovny šramot. Pobízená z hlubin své nevědomosti, pošetilého fantazírování a holčičích představ o tom, co je správné, se dostavila, aby všemu učinila přítrž. Což ani nemusela - samovolně se od sebe odpoutali a otočili se a teď si oba diskrétně upravovali šaty. Bylo po všem.

Nádobí od hlavního chodu bylo dávno sklizené a Betty se přikolébala s chlebovým pudinkem. Jenom si to představuju, uvažoval Robbie, nebo je za tím její zlovolný úmysl, že porce pro dospělé se zdají dvakrát větší než porce pro děti? Leon si naléval ze třetí láhve brasaku. Sundal si sako a tak umožnil dvěma zbylým mužům, aby učinili totéž. Za okny se ozýval tichý šelest, jak se nejrůznější létavá noční havěť vrhala proti okenním sklům. Paní Tallisová si poťupkala obličej ubrouskem a vlídně se zadívala na dvojčata. Pierrot něco šeptal Jacksonovi do ucha.

„Jen žádné tajnosti u jídelního stolu, hoši. Všichni si to rádi poslechneme, pokud vám to nevadí.“

Jackson, pověřený promluvit, pracně polkl. Jeho bratr upíral pohled do svého klína.

„Rádi bychom, abyste nás omluvili, teto Emily. Můžeme na záchod?“

„Samozřejmě, ale říká se smíme, ne můžeme. A není zapotřebí to až tak dalece specifikovat.“

122$

Dvojčata sklouzla ze židlí. Když došla ke dveřím, Briony vřískla a ukázala prstem.

„Moje ponožky! Máte moje ponožky s jahodama!“

Chlapci se zastavili a otočili, zahanbeným pohledem sjeli z ponožek na svoji tetu. Briony se už napolo vztyčila. Robbie usoudil, že si v dívce hledají uvolnění silné emoce.

„Vlezli jste mi do pokoje a vzali jste mi je ze zásuvky.“

Cecilia poprvé během jídla promluvila. Rovněž hledala uvolnění hlubších pocitů.

„Buď zticha, prokristapána! Ty jsi opravdu únavná malá primadona. Kluci neměli žádné čisté ponožky, takže jsem je vzala od tebe.“

Briony na ni zůstala užasle koukat. Napadená, zrazená tou, již jedinou chtěla ochraňovat. Jackson a Pierrot měli pořád ještě obrácené oči na tetu, která je nyní propustila s tázavě nakloněnou hlavou a mírným pokývnutím. S přehnanou, možná až zesměšňující péčí za sebou zavřeli dveře a ve chvíli, kdy pustili kliku, Emily uchopila lžíci a ostatní ji následovali.

Mírně podotkla: „Mohla by ses k sestře chovat trochu uvážlivěji.

Když se Cecilia otočila k matce, zachytil Robbie závan potu z podpaží, což mu připomnělo čerstvě posečenou trávu. Brzy už budou venku. Krátce zavřel oči. Vedle sebe měl půllitrový džbánek s vaječným krémem a říkal si, jestli bude mít sílu ho uzvednout.

„Omlouvám se, Emily, ale celý den se chovala dost nepřiměřeně.

Briony promluvila s dospělou vyrovnaností. „To jsou dost silná slova, zvláště od tebe.“

„Tím máš na mysli co?“

Tuhle otázku neměla položit, to Robbie věděl. V této životní fázi Briony obývala ne zcela přesně vymezený přechodový prostor mezi dětským pokojem a světem dospělých a nevyzpytatelně přecházela z jednoho do druhého. Za nynější situace byla méně nebezpečná coby ublížená malá holčička.

Ve skutečnosti Briony neměla jasnou představu, co tím myslela, to ovšem Robbie nemohl vědět, když se rychle vložil do věci, aby změnil téma hovoru. Otočil se k Lole po své levici a řekl

123$

tónem, který měl zahrnovat celý stůl: „Jsou to milí chlapci, ti tví bratři.“

„Pche!“ Briony byla k nezvládnutí a nedopřála své sestřenici čas, aby něco řekla. „Z toho je vidět, jak málo toho víš.“

Emily odložila lžíci. „Drahoušku, jestli to takhle půjde dál, budu tě muset požádat, abys opustila stůl.“

„Ale podívej, co jí provedli. Poškrábali ji na obličeji a udělali jí modřiny!“

Všechny pohledy se upřely na Lolu. Pleť jí pod pihami ztmavla a tím škrábanec poněkud vybledl.

„Nevypadá to tak zle,“ řekl Robbie.

Briony ho sežehla pohledem. Matka řekla: „Nehty malých chlapců. Měli bychom ti to něčím namazat.“

Lola se zatvářila statečně. „Už jsem si to namazala. Je to už o moc lepší.“

Paul Marshall si odkašlal. „Já to viděl - musel jsem se do toho vložit a odtrhnout je od ní. Musím říct, že mě to překvapilo, u takových malých chlapců. Vrhli se na ni…“

Emily se zvedla ze židle. Přistoupila k Lole a uchopila její ruce do svých. „Podívej se na své paže! To není jenom oteklé. Máš modřiny až k loktům. Jak ti to pro všechno na světě provedli?“

„Nevím, teto Emily.“

Marshall se znovu zaklonil na židli. Za hlavami Cecilie a Robbieho promluvil na dívku, která na něho upírala pohled, a přitom se jí oči zalévaly slzami. „Nemusíš se stydět za ten poprask. Jsi ohromně statečná, ale moc ti ublížili.“

Lola usilovně přemáhala pláč. Emily si k sobě neteř přivinula a pohladila ji po hlavě.

„Máte pravdu,“ oslovil Marshall Robbieho. „Jsou to milí chlapci. Nejspíš toho na ně bylo poslední dobou moc.“

Robbie by rád věděl, proč se Marshall nezmínil o celé věci dřív, když Lole tolik ublížili, ale u stolu zavládl zmatek. Leon se přes stůl halasně otázal matky. „Chceš, abych zavolal doktora?“ Cecilia se zvedla ze židle. Robbie se dotkl její paže, otočila se a poprvé, co odešli z knihovny, se jejich oči setkaly. Nebyl čas na nic jiného než na ten pohled, pak už spěchala k matce, která začala udílet příkazy ohledně studených obkladů. Emily mumla-124$

la konejšivá slova do vršku neteřiny hlavy. Marshall zůstal, kde byl, a dolil si sklenici. Briony se také zvedla a vzápětí znovu pronikavě vřískla. Sebrala z Jacksonovy židle obálku a zvedla ji, aby ji všichni viděli.

„Dopis!“

Chystala se ho otevřít. Robbie se nedokázal opanovat, aby se nezeptal. „Komu je určený?“

„Tady stojí ,Všem‘.“

Lola se vyprostila tetě a utřela si obličej ubrouskem. Emily uplatnila překvapivou autoritu. „Nebudeš ho otvírat. Uděláš, co se ti řekne, a podáš ho mně.“

Briony neunikl v matčině hlasu nezvyklý tón a pokorně obešla s obálkou stůl. Emily poodstoupila o krok od Loly a přitom vytáhla z obálky list linkovaného papíru. Když si ho četla, mohli si ho přečíst i Robbie a Cecilia.

Utíkáme, protože Lola a Betty jsou na nás strašný a chceme domů. Promiňte, že sme si vzali ňáký ovoce. A nehrála se hra.

Oba se podepsali křestními jmény, vylepšenými kudrlinkami. Když to Emily nahlas přečetla, rozhostilo se ticho. Lola se zvedla a udělala pár kroků k oknu, pak si to rozmyslela a vrátila se zpátky ke stolu. Roztržitě otáčela hlavou zleva doprava a přitom zdušené pořád opakovala: „Ach bože, ach bože…“

Marshall k ní přistoupil a položil jí ruku na paži. „To bude v pořádku. Rozdělíme se do skupin a brzo je najdeme.“

„To rozhodně,“ řekl Leon, „jsou pryč jen pár minut.“

Lola však neposlouchala a jako by se pro něco rozhodovala. Vykročila ke dveřím. „Máma mě zabije,“ řekla.

Leon se pokusil uchopit ji za rameno, ale setřásla ho a pak už byla ze dveří pryč. Slyšeli ji, jak běží přes halu.

Leon se obrátil k sestře. „Cee, my dva půjdeme spolu.“ Marshall řekl: „Nesvítí měsíc. Je tam tma jako v ranci.“ Skupinka už kráčela ke dveřím a do toho Emily řekla. „Někdo by měl počkat tady, což bych mohla docela dobře já.“

„Za dveřmi do sklepa jsou baterky,“ řekla Cecilia.

„Myslím, že bys měla zavolat konstáblovi,“ řekl Leon matce. Robbie odcházel z jídelny jako poslední a také jako poslední

125$

se přizpůsobil nové situaci. Jeho prvním pocitem, který neochabl, když vyšel do relativního chládku v hale, bylo, že ho podvedli. Nedokázal uvěřit, že dvojčatům hrozí nějaké nebezpečí. Krávy je vyděsí, že se vrátí domů. Nekonečnost noci za domem, tmavé stromy, vlídné stíny, chladná, čerstvě posečená tráva - to vše bylo rezervováno, bylo určeno výlučně jemu a Cecilii. To všechno čekalo na ně, aby si to zabrali, aby toho využili. Zítra, nebo v kteroukoli jinou chvíli než teď, to nepůjde. Avšak najednou dům vyvrhl svůj obsah do noci, která nyní patřila vcelku směšné domácí krizi. Budou se potloukat hodiny venku, hulákat a mávat baterkami, nakonec se dvojčata unavená a špinavá najdou, Lola se uklidní, pak si budou všichni gratulovat nad skleničkou na dobrou noc, a večer bude v tahu. Za pár dní, nebo dokonce hodin, se z toho stane zábavná vzpomínka, která se bude při rodinných sešlostech dávat k lepšímu: noc, kdy dvojčata utekla.

Skupinky hledajících se dávaly dohromady, právě když došel k hlavnímu vchodu. Cecilia se zavěsila do bratra, a když odcházeli, otočila se a uviděla ho stát ve světle. Vyslala k němu pohled a pokrčila rameny, což vyjadřovalo - prozatím nemůžeme nic dělat. Dřív než jí stačil nějakým gestem láskyplně přitakat, odvrátila se. S Leonem vykročili a volali na kluky jménem. Marshall byl dokonce ještě o kus dál, pochodoval po hlavní cestě a byl k rozpoznání jen podle baterky, kterou držel. Po Lole nebylo vidu. Briony se pustila kolem domu. Přirozeně nebude stát o jeho společnost, což byla do jisté míry úleva, neboť se už rozhodl: když nemůže být s Cecilií, když ji nemůže mít sám pro sebe, potom se vydá hledat také sám, jako Briony. Tohle rozhodnutí, jak si měl v budoucnu mnohokrát přiznat, změnilo jeho život.

126$

12

Jakkoli elegantní bývalo staré sídlo ve stylu stavitele Adama, jakkoli půvabně svého času vévodilo parku, zdi nemohly být tak masivní jako u té velkopanské stavby, která je nahradila, a v pokojích nikdy nemohlo panovat takové umíněné ticho, jaké občas dusilo domácnost Tallisových. Emily teď pocítila jeho přikrčenou číhající přítomnost, když zavřela hlavní dveře za hledajícími a otočila se, že se pustí přes halu. Usoudila, že Betty a její pomocníci stále ještě jedí v kuchyni dezert a nevědí, že se jídelna vyprázdnila. Panovalo naprosté ticho. Zdi, obložení, vše prostupující těžkopádnost téměř nového vybavení, obrovité kozlíky v krbu, krby ze světlého nového kamene, kam se dalo vstoupit, to vše staletími upomínalo k času osamělých hradů v němých lesích. Předpokládala, že její tchán zamýšlel vytvořit prostředí solidnosti a rodinné tradice. Muž, který celý život strávil vymýšlením železných zástrček a zámků, uměl ocenit soukromí. Hluk zvenčí do domu vůbec nepronikal, a dokonce i běžné domácí zvuky byly tlumené, někdy dokonce zcela potlačené.

Emily si povzdechla, vlastní povzdech nezaznamenala a povzdechla si znovu. Stála u telefonu, který byl umístěný na polokruhovitém stolku z tepaného železa vedle dveří do knihovny, ruku položenou na sluchátku. Aby se dostala k policejnímu konstáblovi Vockinsovi, musela by nejdřív mluvit s jeho upovídanou ženou, která ráda klábosila o vejcích a přidružených záležitostech - ceně krmiva pro slepice, liškách, o tom, jak ty moderní papírové pytlíky nic nevydrží. Její manžel odmítal dávat najevo

127$

úctu, kterou by od policejního úředníka člověk očekával. Mluvil pouze v otřepaných frázích, které z jeho pevně upnuté hrudi dunivě vycházely jako těžce nabytá moudrost: nikdy nepršelo, ale padaly trakaře, zahálka, to byl čertův polštář a matka hříchů, jedno jablko červivé, celý sud červivý. Po vesnici se povídalo, že než se dal k policii a nechal si narůst knír, býval odborář. Za časů velké stávky ho vídávali chodit s letáky.

Kromě toho, co by mohla chtít po vesnickém konstáblovi? Než by jí vypověděl, že kluci jsou holt kluci, vytáhl z postele půltucet místních mužských, aby šli hledat, uplynula by hodina a dvojčata už by byla sama zpátky, k smrti vyděšená rozlehlostí světa v noci. Ve skutečnosti jí v hlavě neleželi kluci, ale jejich matka, její sestra, nebo spíš, její převtělení do nezdolné Loly. Když se Emily zvedla od stolu, aby dívku utěšila, překvapilo ji, jaký odpor k ní pociťuje. Čím byl silnější, tím víc kolem Loly nadělala, aby to skryla. Škrábanec na tváři byl nepopiratelný, modřina na paži skutečně dost šokující, vzhledem k tomu, že jí to udělali malí kluci.

Emily však zahltil starý odpor. Byla to její sestra Hermione, koho utěšovala - Hermione, která na sebe strhávala pozornost, malá komediantka, kterou si tiskla k hrudi. Jako za starých časů - čím víc v ní všechno vřelo, tím víc pozornosti dávala najevo. A když chudák Briony našla dopis od chlapců, byla to ta stará nesmiřitelnost, která ji popíchla, aby se na ni nezvykle ostře obořila. Jaká nespravedlnost! Ale představa vlastní dcery, jakékoli dívky mladší než byla sama, jak otvírá obálku, zvyšuje napětí tím, že ji otvírá o poznání pomaleji, a potom všem shromážděným předčítá nahlas, sděluje jim novinu, a tím ze sebe učiní středobod všeho dění, v ní vyvolala staré vzpomínky a malicherné myšlenky.

Hermione se prožvatlala, proskotačila a protancovala jejich dětstvím a při každé vhodné příležitosti dávala bezohledně najevo - tak o tom aspoň byla její starší zamračená, mlčenlivá sestra přesvědčená - jaká je vlastně nemožná a k politování. Vždycky se našlo dostatek dospělých, kteří ji v tomhle zarytém vyvádění podporovali. A když se v jedenácti Emily neslavně proslavila tím, že šokovala místnost plnou návštěvníků, protože narazila do francouzského okna a ošklivě si pořezala ruku, že sprška krve vytvořila na bílých mušelínových šatech dítěte opodál šarlatový květ, byla to devítiletá Hermione, která se stala středem pozornosti,

128$

když ji popadl záchvat jekotu. Zatímco Emily ležela na podlaze v přítmí za pohovkou a strýc lékař jí odborně ránu obvazoval, tucet příbuzných mělo co dělat, aby utišilo její sestru. A teď se v Paříži baví s chlápkem, který pracuje v rozhlase, zatímco Emily se stará o její děti. Plus ça change, podotkl by možná policejní konstábl Vockins.

A Lola, stejně jako její matka, by se nedala zadržet. Jakmile si vyposlechli ten dopis, přetrumfla svoje bratry vlastním teatrálním odchodem. Maminka mě zabije. Ale byla to právě její máma, jejíhož ducha udržovala při životě. Mohla by se najisto vsadit, že až se dvojčata vrátí, po Lole stále ještě nebude vidu. Podle železného pravidla sebelásky zůstane ve tmě venku déle, zahalená v jakési vykonstruované neštěstí, tak aby všeobecná úleva, až se objeví, byla o to intenzivnější a veškerá pozornost se soustředí pouze na ni. Odpoledne, aniž by se pohnula z postele, se Emily domyslela, že Lola naleptává Brioninu hru, a to podezření potvrdil napříč přetržený plakát na malířském stojanu. Přesně, jak předpovídala, toulala se rozmrzelá Briony někde venku a nebyla k nalezení. Jak jen se Lola podobá Hermione, všichni se můžou na její podnět přerazit, a ona z toho vychází jako lilium.

Emily postávala nerozhodně v hale. Přála si být v některém pokoji, ale ne v žádném určitém, a snažit se zachytit zvenčí hlasy hledajících - a kdyby k sobě měla být poctivá - ulevilo by se jí, kdyby žádný nezaslechla. Bylo to drama o ničem, kluci, kteří se ztratili; to Hermione jí vnutila svůj život. Není nejmenší důvod, dělat si kvůli dvojčatům těžkou hlavu. Není pravděpodobné, že by se přiblížili k řece. Utahají se a vrátí se domů. Obklopovaly ji tlusté zdi ticha, které jí syčelo do uší, sílilo a sláblo podle nějakého svého vlastního pravidla. Odtáhla ruku od telefonu a promasírovala si čelo - ani stopy po té ohavné migréně, díky bohu a vykročila do salonu. Další důvod proč nevolat policejního konstábla Vockinse byl, že brzy zavolá Jack a bude se omlouvat. Ten hovor spojí telefonistka na ministerstvu; pak uslyší toho mladého asistenta s nosovým hlasem a potom manžela od jeho psacího stolu, kde se jeho hlas bude rozléhat v obrovské místnosti s kazetovým stropem. Nepochybovala, že pracuje dlouho do noci, ale věděla, že nespal ve svém klubu a ví, že ona o tom ví. Ale nebylo co k tomu říct. Nebo spíš toho bylo víc než dost, co by se říct dalo.

129$

Strach ze střetu jim byl společný a pravidelnost jeho večerních telefonátů, přestože jim nevěřila, je oba uklidňovala. Jestli to předstírání znamenalo všeobecně tolerované pokrytectví, musela uznat, že má své výhody. Dostala v životě to, co jí přinášelo uspokojení - dům, park, to především, děti - a měla v úmyslu si je zachovat tím, že nepůjde s Jackem do střetu. A nepostrádala tolik jeho přítomnost jako jeho hlas v telefonu. Dokonce i když jí tak nepřetržitě lhal, přetrvala laskavost, přestože se to stěží mohlo měřit s láskou; musí mu na ní záležet, když si tak složitě a tak dlouhou dobu vymýšlí. Jeho podvádění bylo určitým způsobem projev úcty vůči jejich manželství.

Odstrkované dítě, odstrkovaná manželka. Ale nebyla tak nešťastná, jak by měla být. Jedna role ji připravila na druhou. Ve dveřích salonu se zastavila a vzala na vědomí, že sklenice od čokoládového koktejlu je třeba uklidit a že dveře do zahrady jsou pořád ještě dokořán.

Slaboučký závan větru zašustil v rákosu, který byl naaranžovaný před krbem. Dvě tři vypasené můry kroužily kolem lampy, která stála na cembalu. Kdy na ně bude zase někdo hrát? Jedna ze záhad, která jí skýtala skromné potěšení, bylo, že noční stvoření přitahuje světlo, kde je mohou neobyčejně snadno sežrat další stvoření. Raději to dál nerozváděla. Jednou na jedné oficiální večeři nějaký profesor toho či onoho ukázal na hmyz, který kroužil kolem svícnu. Řekl jí, že hmyz k němu táhne vizuální dojem ještě větší tmy za světlem. I když riskuje, že jej něco sežere, musí poslechnout instinkt, který jej nutí hledat nejtemnější místo na druhé straně světla - a v tomto případě je to jen iluze. Připadalo jí to jako sofistika nebo jako samoúčelné vysvětlení. Jak si může někdo troufat tvrdit, že zná svět očima hmyzu? Ne všechno má svoji příčinu a tvářit se, že je tomu jinak, znamenalo vměšovat se do zákonitostí světa, což je zbytečné, a dokonce by to mohlo vést ke zklamání. Některé věci prostě jsou, jak jsou.

Nepřála si vědět, proč Jack strávil tolik nocí za sebou v Londýně. Či spíš si nepřála, aby jí to někdo řekl. Ani si nepřála vědět víc o práci, která ho drží na ministerstvu dlouho do noci. Před několika měsíci, nedlouho po Vánocích, zašla do knihovny, aby ho vzbudila z odpoledního spánku, a uviděla na stole otevřenou složku. Byla to jen ta nejmírnější manželská zvědavost, která ji

130$

ponoukla do ní nahlédnout, neboť se jen nepatrně zajímala o veřejné záležitosti. Na jednom listu uviděla seznam bodů: devizová kontrola, přídělový systém, masová evakuace velkých měst, zdroje pracovních sil. Úvodní strana byla psaná rukou. Bloky textu prokládala řada výpočtů. Z Jackova rovného, nahnědlého stínovaného písma vyrozuměla, že je třeba vše vynásobit padesáti. Na každou tunu výbušniny, řekněme, padesát obětí. Řekněme 100 000 tun bomb svržených během čtrnácti dní. Výsledek: pět milionů obětí. Dosud ho nevzbudila a jeho tiché, hvízdavé pochrupování se mísilo s ptačím zpěvem, který sem doléhal odněkud zvenčí. Vodnaté sluneční světlo se čeřilo na hřbetech knih a vším prostupoval pach teplého prachu. Přistoupila k oknu a zadívala se ven, pokoušela se zahlédnout toho ptáka mezi holými větvemi dubu, který se černě rýsoval proti nebi, kde se šedá prolínala se světlounce modrou. Dobře věděla, že jsou podobné rozvahy namístě. A existují opatření, k nimž úřady sáhnou, aby se pojistily proti všem eventualitám. Avšak tato přehnaná čísla jistě vypovídají o určitém přeceňování a nemají daleko k nezodpovědnosti. Na Jacka, ochránce jejich domu, záruku klidu, se spoléhá, že bude předvídat daleko dopředu. Ale tohle je směšné. Když ho probudila, zamručel, hbitě se předklonil a zaklapl složku, potom si, pořád vsedě, přitáhl její ruku ke rtům a vtiskl na ni nezaujatý polibek.

Rozhodla se, že francouzská okna nezavře, a usadila se na konec starožitné pohovky. Ne že by přímo čekala, spíš nastražila všechny smysly. Nikdo, koho znala, neuměl tak jako ona zůstat naprosto bez pohnutí, dokonce i bez knihy na klíně, kdo by se uměl zvolna probírat myšlenkami, tak jako by člověk řekněme prozkoumával novou zahradu. Za dlouhá léta, kdy se hleděla vyhnout migréně, se naučila trpělivosti. Rozčilování, soustředěné myšlení, čtení, pozorování, chtění - tomu všemu se musela vyhnout ve prospěch pomalého naplavování představ, zatímco minuty se hromadily jako sněhová návěj a ticho kolem ní se prohlubovalo. Jak tam tak seděla, pocítila, jak jí noční vánek zlehka přitiskl lem šatů na holeň. Její dětství bylo stejně hmatatelné jako tohle šanžánové hedvábí - omak, šelest, pach, to všechno se smísilo v entitu, jež byla zajisté něčím víc než nějakým rozpolo-131$

žením mysli. V místnosti byl někdo přítomen, její ukřivděné, přehlížené desetileté já, dívka dokonce ještě tišší než Briony, která se kdysi často divila hutné prázdnotě času a nevycházela z úžasu, že devatenácté století co nevidět skončí. Jak jen se jí to podobá, že tady takhle sedí v místnosti a „nezapojuje se“. Tohohle ducha nevyvolala Lola napodobující Hermione, ani nevyzpytatelná dvojčata, která zmizela do noci. Byla to pomalá cesta zpátky, únik do vlastního nezávislého světa, což signalizovalo blížící se konec Brionina dětství. Znovu to Emily začalo pronásledovat. Briony je její poslední a od nynějška až do smrti nebude nic tak bytostně důležité ani příjemné jako péče o dítě. Nebyla blázen. Věděla, že je to sebelítost, tahle rozpínavá rozněžnělost, když přemítala o tom, co se jí jevilo jako troska její vlastní osoby: Briony jistě odejde na stejnou školu, kam chodila její sestra, do Girtonu, a ona, Emily, bude ztrácet pružnost a během dne jí bude ještě méně zapotřebí; věk a ochablost jí vrátí Jacka, a o ničem se nebude mluvit, ani toho nebude zapotřebí. A teď tady s ní byl přízrak jejího dětství, rozptýlený po místnosti, aby jí připomněl omezený oblouk bytí. Jak rychle příběh skončil. Ani pozoruhodně a vůbec ne pozvolna. Střemhlav. Nemilosrdně.

Ne že by ji tohle vcelku běžné rozjímání nějak zvlášť deptalo. Vznášela se nad ním a neúčastně na ně shlížela, roztržitě je vplétala do dalších starostí. Měla v úmyslu vysázet podél cesty k bazénu řešetláky. Robbie ji chtěl přemluvit, aby tam nechala vztyčit pergolu a k ní zasadila pomalu rostoucí vistárii, jejíž květy a vůni měl rád. Ale než se rozroste do plné krásy, budou ona a Jack už dávno pod zemí. Příběh bude u konce. Přemýšlela o Robbiem u večeře, kdy měl tak trochu nepříčetný a skelný pohled. Možná že kouřil ty marihuanové cigarety, co o nich četla v časopisu, ty cigarety, které mladé lidi se sklonem k bohémství doženou za hranici zdravého rozumu? Měla ho docela ráda a kvůli Grace Turnerové ji těšilo, že je tak bystrý. Ve skutečnosti ale na něho trpěl Jack, Robbie byl živým důkazem sebezdokonalování, na němž léta soustavně pracoval. Když o Robbiem mluvil, což nebývalo často, mělo to v sobě přídech upjaté ukřivděnosti. Bylo za tím něco, co si Emily vysvětlila tak, že ji kritizuje. Když Jack přišel s tím, že bude platit za chlapcovo vzdělání, postavila se proti, podle ní to bylo nepřístojné a vůči Leonovi a děvčatům nespra-132$

vedlivé. Nepřesvědčilo ji to, že se mýlila, ani to, že Robbie absolvoval na Cambridgi jako nejlepší. Ve skutečnosti to bylo pro Cecilii s jejími průměrnými výsledky o to těžší, přestože se nemožně tvářila, že jí to nevadí. Robbieho cesta nahoru. „Nic dobrého z toho nepojde,“ říkávala často, na což Jack samolibě odpovídal, že už z toho spousta dobrého pošlo.

Kvůli tomu všemu bylo zcela nevhodné, jak Briony s Robbiem u večeře mluvila. Nějak ho nesnáší, no dobře, pro to má Emily pochopení. To se dalo čekat. Ale nehodí se dávat to najevo. Znovu začala přemýšlet o večeři a jak obratně pan Marshall všechny uklidnil. Byl by vhodný? Smůla, že vypadá tak, jak vypadá, polovinu obličeje jako pokoj přeplněný nábytkem. Ta jeho brada, jako kus sýra, se časem možná vylepší. Nebo kus čokolády. Kdyby skutečně měl dodávat Amo tyčinky celé britské armádě, nesmírně by zbohatl. Ale Cecilia, která v Cambridgi načichla moderním snobstvím, považuje člověka, který vystudoval chemii, za nedokonalou lidskou bytost. Což jsou přesně její slova. Přibližně tři roky se poflakovala na Girtonu, kde četla knihy, které mohla docela dobře číst doma - Jane Austenovou, Dickense, Conrada, všichni jsou dole v knihovně, v kompletním vydání. Co ji vede k domnění, že se čtením románů, které si jiní čtou pro zábavu, stala něčím lepším než ostatní? Dokonce i chemik je k něčemu. A tenhle vynalezl způsob, jak z cukru, chemikálií, hnědého potravinářského barviva a rostlinného oleje vyrobit čokoládu. A bez kakaového másla. Výroba tuny tohohle zboží, jak vysvětlil u toho úžasného koktejlu, který připravil, nestojí skoro nic. Mohl by vyšachovat svoje soupeře a přirazit na marži. Vulgárně řečeno, ale jaké pohodlné, poklidné roky by mohly z těch kádí s lacinou cukrovinkou plynout.

Bez povšimnutí uplynulo víc než třicet minut, zatímco se před ní tiše odvíjely tyhle útržky vzpomínek, soudů, nejasných rozhodnutí, otázek; téměř se nepohnula a neslyšela hodiny, které po čtvrthodině odbíjely. Uvědomila si, že větřík sílí, přirazila jedno francouzské okno, a pak znovu upadla do nehybnosti. O něco později ji vyrušila Betty, která přišla se svými pomocnicemi uklidit vedle v jídelně, pak ty zvuky rovněž vymizely a Emily se znovu ocitla daleko na rozvětvujících se cestách vzpomínek, unášená asociacemi a se zkušeností vyzískanou z tisíců bolestí hlavy se

133$

vyhýbala všemu náhlému nebo pronikavému. Když konečně zazvonil telefon, okamžitě se zvedla - bez jakéhokoli překvapení a vyšla do haly, zvedla sluchátko a jako obvykle se tázavě ohlásila.

„Tallisovi?“

Ozvala se ústředna, ten asistent s nosovým hlasem, potom odmlka a praskání na meziměstské lince a pak Jackův neutrální tón.

„Nejdražší. Později než obvykle. Moc se omlouvám.“

Bylo půl dvanácté. Jí to ale nevadilo, neboť bude na víkend doma a jednoho dne zůstane doma už navždycky a nepadne mezi nimi jediné nevlídné slovo.

Řekla: „To je v naprostém pořádku.“

„Přepracovává se Prohlášení k národní obraně. Vyjde ve druhém vydání. A tak jedno s druhým.“

„Přezbrojení,“ řekla konejšivě.

„Bohužel ano.“

„Všichni jsou proti, víš.“

Krátce se zasmál. „V téhle kanceláři ne.“

„Já jsem proti.“

„Nuže, drahá, doufám, že tě jednoho dne přesvědčím.“

„A já tebe.“

V tom rozhovoru byly stopy náklonnosti a jeho intimita byla útěšlivá. Jako obvykle se zeptal, co se přes den událo. Pověděla mu o tom strašném vedru, jak z Brioniny hry sešlo, jak přijel Leon s přítelem, o němž se vyjádřila: „Patří do tvého tábora. Ale chce víc vojáků, aby mohl prodávat vládě svoji čokoládovou tyčinku.“

„Aha. Náhražku ve staniolu.“

Popsala večeři a jak se Robbie u stolu divoce tvářil. „Opravdu ho musíme vydržovat na lékařské fakultě?“

„Musíme. Je to smělé rozhodnutí. Pro něho typické. Vím, že to dokáže.“

Potom mu vylíčila, jak večeře skončila dopisem od dvojčat a jak se po okolí rozešly skupinky hledajících.

„Rošťáci mrňaví. A kde nakonec byli?“

„Nevím. Pořád ještě čekám, až se něco dovím.“

Na lince se rozhostilo ticho rušené pouze vzdáleným mechanickým cvakáním. Když konečně znovu promluvil, byl už rozhod—

134$

nutý. To že ji vzácně oslovil jménem, svědčilo o tom, že to myslí vážně.

„Teď zavěsím, Emily, neboť zavolám policii.“

„Je to opravdu nutné? Než se sem dostanou…“

„Jakmile se něco dozvíš, dej mi okamžitě vědět.“

„Počkej…“

Otočila se. Leon vcházel hlavním vchodem, těsně za ním Cecilia v němém údivu. Pak šla Briony a objímala sestřenici kolem ramen. Lola měla obličej tak bílý a strnulý, jako sádrovou masku, že Emily, která jí z něho nedokázala nic vyčíst, okamžitě poznala, že došlo na nejhorší. Kde vězí dvojčata?

Leon se k ní blížil přes halu, ruku nataženou po telefonu. Od záložek kalhot po kolena se mu táhla špinavá šmouha. Bláto, a za takového suchého počasí. Námahou ztěžka oddychoval a napomádovaný pramen vlasů mu spadl do obličeje, když jí vytrhl sluchátko z ruky a otočil se zády.

„To jsi ty, tati? Ano. Poslyš, myslím, že bys měl přijet. Ne, nenašli, ale stalo se něco horšího. Ještě teď v noci, jestli můžeš. Musíme je stejně zavolat. Nejlíp, když to uděláš ty.“

Přitiskla si ruku na srdce a o pár kroků popošla k Cecilii a k dívkám, které stály a všechno pozorovaly. Leon ztišil hlas a rychle mumlal do zakrytého mluvítka. Emily nedokázala zachytit jediné slovo, a ani nechtěla. Raději by se stáhla nahoru do svého pokoje, ale Leon ukončil hovor tím, že praštil bakelitovým sluchátkem do vidlice a otočil se. Oči měl tvrdé a napjaté a Emily uvažovala, jestli je to hněv, co v nich vidí. Pokoušel se zhluboka nadechnout a rty se mu přes zuby napjaly v jakési podivné grimase.

Řekl: „Půjdeme do salonu, kde se můžeme posadit.“

Přesně mu porozuměla. Neřekne jí to hned, nepřipustil by, aby se zhroutila na dlaždice a rozbila si hlavu. Nespouštěla z něho pohled, ale nehýbala se.

„Pojď, Emily,“ řekl.

Synova ruka jí horce a těžce spočinula na rameni a přes hedvábí pocítila, jak ji má vlhkou. Bezmocně se nechala nasměrovat do salonu, veškerý svůj děs soustředěný na jednoduchou skutečnost, že chce, aby se posadila, než jí tu novinu sdělí.

135$

13

Za půl hodiny Briony spáchá svůj zločin. Nezapomínala, že se o tu noční rozlehlost dělí se šílencem a zpočátku se držela ve stínu u zdi domu a kdykoli procházela kolem osvětleného okna, sklonila hlavu pod okenní římsu. Věděla, že on zamíří po hlavní cestě, protože tamtudy se pustila sestra s Leonem. Jakmile usoudila, že se dostala do bezpečně vzdálenosti, směle se pustila od domu v širokém oblouku, který ji zavedl ke stájím a k bazénu. To samosebou dávalo rozum, podívat se, jestli tam dvojčata nejsou, nehrají si s hadicemi nebo neplavou mrtví obličejem dolů ve vodě, od těch hadic nerozeznatelní. Přemýšlela o tom, jak by to tak asi popsala, jak se pohupují na ozářené zčeřené vodní hladině a jak se jim vlasy rozprostírají jako úponky a jejich oblečená těla do sebe zlehka narazí a odplouvají každé jinam. Suchý noční vzduch proklouzl mezi látku jejích šatů a pokožku a Briony se v té tmě cítila bezvadně a plná života. Neexistuje nic, co by nedokázala popsat: tiché našlapování šílence, který se klikatě ubírá po cestě, drží se při krajích, aby nebylo slyšet, že se blíží. Ale Cecilie je s bratrem, takže to je o starost méně. Také by mohla popsat ten lahodný vzduch, trávu, která vydává sladkou vůni chléva, zprahlou zemi, v níž pořád ještě doutná denní žár a která vydechuje zemitý pach hlíny, a mírný vánek, který od jezera přináší vůni zeleně a jedlí.

Dlouhými, plavnými kroky se rozběhla po trávě a napadlo ji, že by takhle dokázala běžet celou noc, rozrážet sametový vzduch poháněná kupředu ocelovou pružinou ztvrdlé země pod nohama,

136$

kdy tma pocit rychlosti násobí. Mívala sny, v nichž takhle běžela, pak se předklonila, rozpřáhla paže a v pevné víře - což bylo jediné obtížné, ale ve spánku se jí to snadno dařilo - se odpoutala od země pouze tím, že se od ní odrazila a pak kroužila nízko nad živými ploty, brankami, střechami, potom odsvištěla nahoru a vznášela se vítězoslavně pod hranicí mraků nad poli a lukami, než se znovu vrhla dolů. Nyní všemi smysly vnímala, jak by se toho dalo dosáhnout pouhým přáním; svět, kterým běžela, ji má rád a poskytne jí, po čem touží, a dovolí, aby se to stalo. Potom, až se tak stane, to popíše. Copak psaní není svého druhu létáním, dosažitelným způsobem, jak se vznést, jak snít, jak dát volnost imaginaci?

Tmou však kráčel šílenec se srdcem temným a nenaplněným - už jednou mu zkřížila plány - a potřebovala stát nohama pevně na zemi, aby ho mohla také popsat. Především před ním musí chránit sestru a pak najít způsob, jak ho bezpečně zaklít na papír. Zpomalila do chůze a přemýšlela o tom, jak ji musí nenávidět, že ho v knihovně vyrušila. A přestože ji to děsilo, byla to další otevřená cesta, okamžik, kdy se dalo vstoupit do bytosti. A ještě jedno zažívala poprvé: nenáviděl ji dospělý. Děti nenáviděly všeobecně, vrtošivě. Na tom sotva kdy záleželo. Stát se ale předmětem dospělé nenávisti znamenalo uvedení do nového světa vážnosti. Do života. Možná to stočil nazpátek a čeká na ni s myšlenkami na vraždu za stájemi. Snažila se ale potlačit strach. Neuhnula před jeho pohledem v knihovně, zatímco se sestra kolem ní protáhla a nedala nijak najevo, že ji vysvobodila. Nešlo o žádné děkování, to jí bylo jasné, nešlo o odměnu. V případě nezištné lásky není zapotřebí slov, a ona bude svoji sestru chránit, i kdyby Cecilia nepřiznala, že je jí zavázaná. Ted’ už Briony nemohla mít z Robbieho strach, jen ať je klidně předmětem jejího znechucení a zhnusení.

Kolik jen příjemných věcí mu oni, Tallisovi, umožnili: jenom samotný domov, v němž vyrostl, bezpočet výletů do Francie, středoškolskou uniformu a učebnice, a potom Cambridge - a on se odvděčil tím, že použil to strašné slovo proti její sestře, nemyslitelně zneužil pohostinnosti a použil proti ní také sílu a pak nestydatě seděl u jejich stolu a předstíral, že se nic nezměnilo. To předstírání, jak ráda by je odhalila! Skutečný život, její právě

137$

začínající skutečný život, jí poslal do cesty zločince v podobě dlouholetého rodinného přítele se silnými, nemotornými údy, zbrázděnou přátelskou tváří, který ji nosíval na zádech, koupal se s ní v řece, držel ji, aby ji proud neodnesl. Vypadalo to docela v pořádku - pravda byla podivná a ošidná, bylo třeba o ni zápasit proti toku všedního dne. Tohle bylo přesně to, co by nikdo nečekal, a samozřejmě že ne - zločinci se neohlašují syčením nebo samomluvou, nechodí zahaleni do černé kápě a s děsivým šklebem ve tváři. Na opačné straně domu se od ní vzdalovali Leon s Cecilií. Možná mu říká o tom napadení. Pokud ano, bude ji objímat kolem ramen. Tallisovy děti toho surovce společně vyprovodí, bezpečně ho vyženou ze svých životů. Budou se muset postavit otci a dostat ho na svou stranu a uklidnit jeho zlost a rozčarování, že se z jeho chráněnce vyklubal maniak! Lolino pojmenování zvířilo prach dalších slov - chlap, šílený, sekera, útok, obvinění - a stvrdilo diagnózu.

Obešla stáje a zastavila se pod klenutým vchodem, pod věžními hodinami. Zavolala dvojčata jménem a odpověděl jí pouze neklidný pohyb, přešlapování kopyt a dutý úder, jak se těžké tělo opřelo o stání. Byla ráda, že si nikdy neoblíbila nějakého koně nebo poníka, protože by ho v téhle fázi svého života určitě zanedbávala. Nešla k zvířatům blíž, i když vycítila její přítomnost. Z jejich hlediska se na okraji jejich světa pohyboval jakýsi génius, jakýsi bůh, a tak usilovali o jeho pozornost. Briony se však otočila a pokračovala dál k bazénu. Uvažovala o tom, jestli mít za někoho výslovnou odpovědnost, dokonce i za bytost, jakou je kůň nebo pes, je v zásadním rozporu s tou nespoutanou vnitřní cestou psaní. Dělat si o někoho starost, zabývat se další myslí, jakmile do ní vstoupí, vzít na sebe dominantní roli, když určuje osud někoho jiného, to má do svobody ducha daleko. Možná by se mohla stát jednou z těch žen - kterým se závidí nebo se s nimi soucítí - jež si zvolí, že nebudou mít děti. Kráčela po cihlové cestě, která vedla kolem vnější strany stájí. Stejně jako země i narezlé cihly vydávaly teplo, které natáhly přes den. Pocítila je na tváři a holém lýtku, když kráčela kolem stájí. Klopýtla, jak spěchala temným průchodem v bambusové stěně, a vynořila se na konejšivě symetrickém dláždění terasy. Podvodní světla, která toho jara instalovali, byla pořád ještě novinka. K hladině obrácená na-138$

modralá zář zbavovala všechno kolem bazénu barvy, takže to ve světle měsíce vypadalo jako fotografie. Na starém kovovém stolku stál skleněný džbán, dva poháry a utěrka. Třetí pohár se zbytky měkkého ovoce stál na konci skokanského prkna. V bazénu neplavala žádná těla, ze tmy pavilonu se neozývalo žádné hihňání, žádné psst ze stínů bambusové stěny. Pomalu se pustila kolem bazénu, už víc nehledala, ale přitahovala ji zářivá, skelná nehybnost vody. Navzdory všemu, co hrozilo její sestře, to bylo báječné být venku takhle pozdě a mít to dovoleno. Ve skutečnosti si nemyslela, že by dvojčata byla v nebezpečí. Dokonce i kdyby dvojčata viděla zarámovanou mapu kraje v knihovně a byla natolik chytrá, aby se v ní vyznala a měla v úmyslu opustit panství a celou noc kráčet na sever, musela by se pustit po příjezdové cestě do lesa při železniční trati. V tuhle roční dobu, kdy se nad cestou klene hustý baldachýn stromů, tam byla tma jako v pytli. Jediná další cesta vedla vrátky k řece. Ale tam také nebude vidět, nebylo se podle čeho držet cesty a vyhnout se větvím, které visely nízko nad ní, nebo se vyhnout kopřivám, které hustě rostly po obou stranách stezky. Nebudou mít tolik odvahy, aby se vystavili nebezpečí.

Nic jim nehrozí, Cecilia je s Leonem a ona, Briony, si může volně chodit ve tmě a přemítat o tom výjimečném dni, který prožila. Zamířila od bazénu a usoudila, že její dětství skončilo ve chvíli, kdy přetrhla plakát. Pohádky má za sebou a v rozpětí několika málo hodin se stala svědkem tajemstvím zahalených skutečností, viděla nevyslovitelné slovo, překazila brutální chování a tím, že na sebe přivolala nenávist jednoho dospělého, jemuž všichni důvěřovali, se stala účastníkem v dramatu života mimo stěny dětského pokoje. Teď bylo zapotřebí jediné, rozkrýt příběhy, nejenom náměty, a najít způsob, jak je sdělit, aby odpovídaly jejím novým poznatkům. Nebo tím má na mysli moudřejší uchopení vlastní nevědomosti?

Dlouhé minuty upřeně hleděla na vodu, a to ji nakonec přivedlo v myšlenkách k jezeru. Možná se kluci schovávají v ostrovním chrámu. Bylo to stranou, avšak nepříliš odříznuté od domu, přátelské místečko, s nemnoha stíny, kde voda přinášela útěchu. Ostatní se možná pustili rovnou přes most a tam dolů se nepodívali. Rozhodla se, že se bude držet směru, kterým se pustila, a dostane se k jezeru tak, že obejde dům zezadu.

139$

O dvě minuty později už kráčela přes růžové záhony a štěrkovou cestu před fontánou s Tritonem, místem další záhady, která jasně předurčila pozdější surovosti. Když ji míjela, připadalo jí, že zaslechla vzdálený výkřik a koutkem oka že zahlédla světelný bod, který se rozsvítil a zhasl. Zastavila se a nastražila uši přes crkot mírného pramínku vody. Ten výkřik se ozval z lesa u řeky pár set metrů daleko, světlo se objevilo také tam. Půlminutu tím směrem kráčela, a pak se zastavila a znovu poslouchala. Ale nikde nic než převalující se temná masa stromů, sotva rozeznatelná proti našedle modrému západnímu nebi. Chvilku čekala a pak se rozhodla, že se vrátí. Místo aby se pustila stejnou cestou, zamířila přímo k domu, k terase, kde mezi sklenicemi, lahvemi a kbelíkem na led zářila petrolejka. Francouzská okna salonu byla pořád ještě otevřená do noci. Viděla rovnou do místnosti. A ve světle jediné lampy viděla jednu stranu pohovky, částečně skryté sametovým závěsem, a na ní v podivném úhlu ležel cylindrický předmět, který jako by se vznášel. Až když ušla dalších skoro padesát metrů, pochopila, že se dívá na lidskou nohu, od těla oddělenou. Když došla ještě blíž, všechno zapadlo na své místo; byla to samozřejmě noha její matky, která čeká na dvojčata. Závěsy ji většinou zakrývaly, a jednu nohu v punčoše podpíralo koleno druhé nohy, a ten zvláštní úhel jí propůjčoval dojem, že se vznáší.

Když došla k domu, zamířila Briony k oknu po své levici, aby se nedostala do Emilyina zorného pole. Dostala se za matku příliš daleko, než aby jí viděla do očí. Rozeznávala pouze oční jamku nad křivkou lícní kosti. Byla si jistá, že matka má zavřené oči. Hlavu měla zvrácenou a volně sepnuté ruce položené v klíně. Jak dýchala, pravé rameno se jí maličko zvedalo a klesalo. Briony neviděla matčina ústa, ale znala, jak je má svěšená, což se dalo snadno považovat za znamení - hieroglyf -, že se chystá někoho pokárat. Nebylo však tomu tak, její matka byla neskonale laskavá, vlídná a dobrá. Bylo smutné pozorovat ji, jak tam tak sedí sama pozdě v noci, ale také příjemné. Nahlížela oknem a kochala se pocitem, že se loučí. Matce je šestačtyřicet, je beznadějně stará. Jednoho dne zemře. Bude pohřeb ve vesnici, na němž Brionina důstojná rezervovanost vyjádří nezměrnost jejího zármutku. Jak budou postupně přistupovat přátelé, aby jí zdušenými slovy vyjádřili soustrast, padne na ně úzkost z mnohovrstevnatosti její

140$

tragédie. Viděla se, jak stojí sama ve velké aréně v koloseu a pozorují ji nejen všichni lidé, které zná, ale všichni ti, které vůbec kdy pozná - celé herecké obsazení jejího života - kteří se shromáždili, aby jí vyjádřili při ztrátě, kterou utrpěla, svoji lásku. A na hřbitově, na místě, kterému říkali kout předků, bude s Leonem a Cecilií stát v nekonečném objetí ve vysoké trávě u nového náhrobního kamene, a opět ji budou pozorovat. Je třeba, aby u toho byli svědkové. V očích ji pálil soucit kondolujících. Mohla by teď jít k matce, přitulit se k ní a začít si povídat o tom, co den přinesl. Kdyby to bývala udělala, nedopustila by se zločinu. Tolik by se toho nestalo, k ničemu by nedošlo. A pod konejšivou dlaní času by se z toho stal večer, který si sotva kdo zapamatuje: večer, kdy dvojčata utekla. Bylo to v třicátém čtvrtém nebo pátém nebo šestém? Avšak bez nějakého zvláštního důvodu, kromě jakési nejasné povinnosti, že by měla hledat, a radosti z toho, že je venku tak pozdě, se otočila k odchodu a přitom vrazila ramenem do otevřeného francouzského okna a tím je zabouchla. Pronikavě to třesklo - vyschlá borovice a tvrdé dřevo - a zvuk se rozlehl jako výčitka. Musela by vysvětlovat, kdyby tam zůstala, a tak se vy tratila do tmy, po špičkách našlapovala po plochých kamenech a po voňavých rostlinách, které mezi nimi rostly. Pak už se ocitla na trávníku mezi záhony růží, kde se dalo neslyšně běžet. Oběhla bok domu dopředu, na štěrk, přes který odpoledne bosá opatrně našlapovala.

Tady zpomalila a zabočila na příjezdovou cestu k mostu. Vrátila se do výchozího bodu a pomyslela si, že už by měla vidět ostatní nebo slyšet jejich volání. Ale ani jedno, ani druhé. Temné obrysy doširoka rozklenutých stromů v parku ji přiměly zaváhat. Musí mít na paměti, že je tady někdo, kdo ji nenávidí, a je nevypočitatelný a násilnický. Leon, Cecilia a pan Marshall budou už v tuhle chvíli daleko. Nejbližší stromy, nebo alespoň jejich kmeny, měly lidskou podobu. Nebo by mohly někoho skrývat. Nerozpoznala by ani člověka, který by stál před kmenem stromu. Poprvé si uvědomila, že korunami stromů provívá větřík, a to známé šumění ji zneklidnilo. Na její smysly zaútočily miliony rozdílných, přesně vyhraněných vjemů. Když se vítr na chvilku zvedl a potom zase ustal, zvuk se vytratil, přeběhl přes ztemnělý park jako živá bytost. Zastavila se a přemítala, jestli bude mít dost

141$

odvahy pokračovat k mostu, přejít ho a pustit se dolů po srázném náspu k ostrovnímu chrámu. Zvláště když zas o tolik nejde - to jenom ona má tušení, že by se tam kluci třeba mohli vydat. Na rozdíl od dospělých neměla baterku. Nic se od ní neočekávalo, koneckonců byla v jejich očích pouhé děcko. Dvojčatům nebezpečí nehrozilo.

Minutku dvě zůstala stát na štěrkové cestě, nebyla natolik vyděšená, aby se obrátila k návratu, ani neměla dostatek sebejistoty, aby pokračovala dál. Mohla by se vrátit k matce a dělat jí společnost v salonu, zatímco bude čekat. Mohla by se pustit bezpečnější cestou, po příjezdovce a zpátky, než se cesta stočí do lesa - a pořád ještě vzbuzovat dojem, že poctivě hledá. Potom, přesněji řečeno proto, že jí dnešní den dokázala, že není dítě a že je nyní postavou v mnohem šťavnatějším příběhu a musela se ubezpečit, že je toho hodna, přinutila se vykročit dál a přejít most. Zespoda k ní doléhalo syčení větru, znásobené kamenným obloukem, který rozkomíhal rákosí, a náhlý tlukot křídel o vodní hladinu, který stejně nečekaně ustal. Byly to všední zvuky zveličené tmou. A tma není nic - není to hmota, není to někdo živý, není to nic víc než nepřítomnost světla. Most nevedl nikam dál než na umělý ostrov v umělém jezeře. Stál tam téměř dvě stě let a jeho odlehlost jej vyčlenila z ostatní krajiny, a jí to tam patřilo víc než komukoli jinému. Byla jediná, kdo tam vůbec chodil. Pro ostatní to nebylo víc než místo, kudy chodili domů, most mezi mosty, dekorace tak známá, že ji nevnímali. Dvakrát ročně sem chodili Hardman se synem posekat trávu. Procházeli tudy tuláci. Někdy poctily ten malý travnatý břeh divoké husy cestou odněkud někam. Jinak to bylo osamělé království králíků, vodního ptactva a hryzců.

Takže to mělo být jednoduché, pustit se po břehu a přes trávník k chrámu. Avšak znovu zaváhala a pouze se rozhlížela, dokonce na dvojčata ani nezavolala. Ve tmě se chvějivě bělala nezřetelná skvrna chrámu. Když se na ni upřeně zadívala, úplně se rozplynula. Chrám stál tak sto metrů daleko a blíž, uprostřed travnatého pruhu, rostl keř, na který se nepamatovala. Nebo spíš si ho pamatovala blíž ke břehu jezera. Ani stromy nebyly, jak by měly, podle toho, co z nich viděla. Dub byl příliš odulý, jilm příliš rozkladitý a ve své podivnosti jako by byli zajedno. Když natáhla

142$

ruku, aby se dotkla zábradlí mostu, vyděsila ji kachna, která nepříjemně pronikavě zakáchala, ten nezvučný klesavý křik byl skoro lidský. Moc se jí samozřejmě nechtělo ani po tom strmém svahu, váhala při pomyšlení, že se musí pustit dolů, a také proto, že to nemělo nijak zvlášť smysl. Ale rozhodla se. Pozpátku sešla dolů a zachytávala se trsů trávy a dole se zastavila jen na tak dlouho, aby si otřela ruce o šaty.

Vykročila přímo k chrámu a po sedmi osmi krocích chtěla právě zavolat dvojčata, když vtom se keř, který jí stál rovnou v cestě - ten, o kterém si myslela, že by měl růst blíž u břehu začal před ní lámat, nebo spíš zdvojovat, třást a pak rozvětvovat. Komplikovaně měnil svůj tvar, ke kořenům se zužoval a zvedl se jako kolmý sloup do výše takových sto šedesáti sto sedmdesáti centimetrů. Bývala by okamžitě zůstala stát, kdyby nebyla pořád ještě tak zaujatá představou, že je to keř a že se právě stává svědkem mámení tmy a perspektivy. Další jedna dvě vteřiny, dalších pár kroků, a uviděla, že je tomu jinak. Pak se teprve zastavila. Ta kolmá hmota byla nějaká postava, osoba, která před ní teď ustupovala a začala mizet v hutnější tmě stromů. Zbývající temná skvrna na zemi byla rovněž nějaká postava, která znovu změnila tvar, když se posadila a zvolala:

„Briony?“

Uslyšela v Lolině hlasu bezmocnost - to byl ten zvuk, který přisoudila nějaké kachně - a v jediném okamžiku Briony všechno pochopila. Udělalo se jí zle znechucením a strachy. Vtom se ta větší postava znovu objevila, kráčela v půlkruhu po okraji mýtiny a mířila k náspu, po kterém Briony právě sešla. Věděla, že by se měla věnovat Lole, ale nedokázala odolat, aby ho nepozorovala, jak rychle a bez námahy stoupá do svahu a mizí na cestě. Slyšela jeho kroky, jak vykročil k domu. Neměla nejmenší pochybnosti. Dokázala by ho popsat. Neexistovalo nic, co by popsat nedokázala. Přiklekla ke své sestřenici.

„Lolo. Není ti nic?“

Dotkla se Lolina ramene a bez úspěchu tápala po její ruce. Lola seděla v předklonu, objímala se pažemi a zvolna se kymácela. Hlas měla slabý a zdeformovaný, jako by mu v hrdle překáželo něco jako bublina, nějaký sliz. Musela si odkašlat. Hluše ze sebe vypravila: „Mrzí mě to, to já ne, mrzí mě to…“

143$

Briony zašeptala: „Kdo to byl?“ a než se jí mohlo dostat odpovědi, dodala s veškerým klidem, kterého byla schopná: „Já ho viděla. Viděla jsem ho.“

Lola pokorně řekla: „Ano.“

Podruhé toho večera Briony pocítila, jak se v ní vzmáhá něžnost k sestřenici. Společně čelily skutečným hrůzám. Byly si se sestřenicí blízké. Briony klečela, snažila se vzít ji do náruče a přitáhnout k sobě, ale Lolino tělo bylo kostnaté a nepoddajné, samo do sebe pevně uzavřené jako lastura. Hlemýžď v ulitě. Lola se objímala a kolébala se.

Briony řekla: „To byl on, viď?“

Spíš pocítila na své hrudi, než aby to viděla, jak sestřenice přikývla. Pomalu. Zamyšleně. Možná to bylo vyčerpání.

Po dlouhých vteřinách Lola řekla stejně slabým, poddajným hlasem. „Ano. Byl to on.“

Najednou se Briony chtělo vyslovit jeho jméno. Zpečetit ten zločin, vymezit jej neštěstím oběti, uzavřít jeho osud magií pojmenování.

„Lolo,“ zašeptala a nedokázala potlačit podivné radostné vzrušení, které pociťovala. „Lolo. Kdo to byl?“

Kolébání ustalo. Na ostrově se nepohnul ani lístek. Lola jako by se vzdalovala, aniž by se nějak zvlášť pohnula, nebo i jen pokrčila rameny, maličko se přikrčila, maličko zakymácela, aby se osvobodila od Brionina soucitného doteku. Odvrátila hlavu a zahleděla se přes prázdnou prostoru tam, kde leželo jezero. Možná chtěla užuž něco říct, možná chtěla užuž začít s dlouhou zpovědí, při níž by si srovnala své pocity, když by o nich začala hovořit, a vymanila se z otupělosti a dospěla k něčemu, co se podobá strachu i radosti zároveň. To, že se odvrátila, nemuselo znamenat, že se odtahuje, ale mohl to být projev důvěrného přátelství, způsob, jak se vzpamatovává, aby se začala svěřovat se svými pocity člověku, kterého tak daleko od domova považuje za jediného, s kterým si může s důvěrou promluvit. Možná se už nadechla a rozevřela rty. Na tom však nezáleželo, protože Briony se ji chystala zarazit, a tím ta příležitost pomine. Tak dlouhé vteřiny uplynuly - třicet vteřin? Čtyřicet? - a mladší dívka se už nedokázala víc ovládnout. Všechno do sebe zapadlo. Bylo to její vlastní odhalení. Byl to její příběh, ten, který se kolem ní psal sám.

144$

„Byl to Robbie, viď?“

Maniak. Chtělo se jí to slovo vyřknout.

Lola neřekla nic a nepohnula se.

Briony to zopakovala, tentokrát ne jako otázku. Konstatovala skutečnost. „Byl to Robbie.“

Přestože se Lola neotočila a ani trochu nepohnula, bylo patrné, že prochází nějakou změnou, její pokožka vydávala teplo a ozvalo se suché polknutí, namáhavá křeč svalstva v jejím hrdle, která byla slyšitelná jako řada zadrhávajících lupnutí.

Briony to znovu zopakovala. Jednoduše. „Robbie.“

Z druhého konce jezera se ozvalo zvučné plesknutí, jak ryba vyskočila, osamělý, ohraničený zvuk, neboť vánek už úplně ustal.

V korunách stromů ani v rákosí se už neozývalo nic děsivého. Řekla: „Ty jsi ho viděla.“

„Jak jen mohl,“ zasténala Briony. „Jak se opovažuje.“

Lola jí položila ruku na holou paži a stiskla. Její mírná slova se doširoka rozklenula. „Viděla jsi ho ty.“

Briony se k ní přisunula a položila jí dlaň na ruku. „A to ještě nevíš, co se stalo v knihovně před večeří, těsně potom, co jsme spolu mluvily. Napadl moji sestru. Kdybych tam nepřišla, nevím, co by udělal…“

Jakkoli byly u sebe blízko, nedalo se rozpoznat, jak se tváří. Z temného kotouče Lolina obličeje se nedalo vůbec nic vyčíst, Briony však vycítila, že ji poslouchá jen na půl ucha, a potvrdilo se to, když jí skočila do řeči a znovu zopakovala: „Ale viděla jsi ho. Opravdu jsi ho viděla.“

„Samozřejmě že jsem ho viděla. Naprosto jasně. Byl to on.“ Noc byla teplá, a přesto se Lola začala třást a Briony velice toužila, aby měla něco, co by si mohla svléknout a přehodit jí to přes ramena.

Lola řekla: „Přikradl se ke mně zezadu, víš. Srazil mě na zem… a potom… zvrátil mi hlavu a rukou mi zakrýval oči. Nemohla jsem vůbec… nebyla jsem schopná…“

„Ach, Lolo.“ Briony natáhla ruku, aby se mohla dotknout obličeje své sestřenice, a nahmátla její tvář. Měla ji suchou, ale to takhle nezůstane, to věděla, nezůstane to takhle dlouho. „Poslouchej mě. Nemohla jsem si ho splést. Znám ho celý svůj život. Byl to on.“

145$

„Protože já bych to s jistotou říct nemohla. Chci říct, myslela jsem, že by to mohl být on. Podle jeho hlasu.“

„Co říkal?“

„Nic. Teda chci říct, charakter jeho hlasu, oddechování, různé zvuky. Ale neviděla jsem na něho. Nemohla bych to s jistotou tvrdit.“

A tak se jejich vzájemné postavení, které měly v následujících týdnech a měsících veřejně dávat najevo a potom je v soukromí udržovat při životě dlouhá léta poté, utvrdilo právě v těch chvílích u jezera, kdy Brionina přesvědčenost vzrůstala, kdykoli sestřenice sama o sobě zapochybovala. Potom už se od Loly nikdy o moc víc nevyžadovalo, neboť se dokázala stáhnout za clonu ublíženého zmatení a jako vážený pacient, uzdravující se oběť, ztracené dítě proplouvala životem hýčkaná starostí a pocitem provinilosti dospělých. Jak jsme mohli dopustit, aby se tohle stalo dítěti? Lola jim nemohla a nepotřebovala pomoci. Briony jí nabídla určitou příležitost a ona se jí instinktivně chopila; ani to ne - jednoduše nechala, aby se ta příležitost na ni snesla. Nemusela dělat o moc víc než se mlčky stáhnout za horlivost svojí sestřenice. Lola nepotřebovala lhát, pohlédnout domnělému útočníkovi do očí a sebrat odvahu, aby ho obvinila, protože veškerou práci za ni odvedla, nevinně a nezáludně, mladší dívka. Od Loly se jenom požadovalo, aby o pravdě mlčela, vyhostila ji a zcela zapomněla, aby nepřesvědčila sama sebe o nějaké protikladné pravdě, ale utvrdila se prostě jenom ve své nejistotě. Nemohla nic vidět, držel jí ruku na očích, byla vyděšená, nemohla by nic tvrdit stoprocentně. Byla tady Briony, aby jí v každé etapě pomohla. Pokud šlo o Briony, všechno sedělo; strašlivá přítomnost vyplnila nedávnou minulost. Události, kterých byla svědkem, jí předpověděly sestřenicino neštěstí. Kdyby jen nebyla tak nevinná a tak hloupá. V dané chvíli jí připadalo, že celá záležitost víc než dost odpovídá, než aby to mohlo být jinak, než tvrdí. Dávala si vinu za to, že tak dětinsky předpokládala, že Robbie omezí svoji pozornost na Cecilii.

Co si myslela? Nakonec je to šílenec. Každý by se mu hodil. A musel jít po té nejzranitelnější - vytáhlé dívce, která klopýtá tmou na neznámém místě, statečně hledá kolem ostrovního chrámu svoje bratry. Stejně tak, jak se k tomu chystala sama Briony.

146$

Brioninu horlivost a pobouření ještě umocňovalo, že se obětí snadno mohla stát sama. Pokud její ubohá sestřenice není schopná pravdu pojmenovat, potom to udělá za ni. Můžu to udělat. A udělám to.

Už v týdnu, který následoval, nezůstal glazovaný povrch přesvědčení bez kazů a prasklin. Kdykoli si je uvědomila, což nebývalo často, přivedlo ji to k tomu, že si s nepříjemným pocitem okolo žaludku uvědomila, že to, co ví, není vysloveně, nebo alespoň ne jenom, založeno na tom, co bylo vidět. Nebylo to jednoduše tak, že jí pravdu sdělily její oči. Na to byla příliš tma. Dokonce i Lolin obličej v sotva půlmetrové vzdálenosti byl jenom prázdný ovál, a ta postava byla mnoho metrů daleko a odvrátila se od ní, když se vracela kolem mýtiny. Ale zase ta postava nebyla neviditelná a její výška a způsob, jak se pohybovala, jí byly povědomé. Oči jí potvrdily souhrn všeho, co už věděla a co nedávno zažila. Pravda tkvěla v symetrii, jinak řečeno, zakládala se na zdravém rozumu. Pravda vedla její oči. Takže když tvrdila, stále a opakovaně, já ho viděla, myslela svá slova vážně a bylo to naprosto poctivé a vycházelo jí to přímo ze srdce. To, co měla na mysli, bylo přesněji řečeno mnohem složitější, než to, co všichni ostatní tak dychtivě vyrozuměli, a přepadaly ji nepříjemné okamžiky, když vycítila, že nedokáže tyto jemné rozdíly vyjádřit. Dokonce se o to ani doopravdy nepokusila. Nenaskytla se k tomu příležitost, ani čas, ani svolení. Během několika málo dní, ne během několika málo hodin, se události rychle rozběhly a vymkly její kontrole. Její slova povolala obrovské síly z toho známého a malebného místního města. Bylo to, jako by tito hrůzu nahánějící zástupci zákona a pořádku, tito uniformovaní policisté, čekali na číhané za fasádami hezkých domů na neštěstí, o němž věděli, že musí přijít. Utvořili si vlastní názor, věděli, co chtějí a jak toho dosáhnout. Vyptávali se jí pořád dokola a jak opakovala, co už řekla, dolehlo na ni břemeno důslednosti. To, co prohlásila, musela znovu zopakovat. Drobné odchylky jí vynesly mírné svraštění moudrých čel nebo jistý stupeň mrazivého odstupu a pokles náklonnosti. Celá dychtivá chtěla vyhovět a brzy se dovtípila, že drobnými modifikacemi, které by mohla doplnit, by narušila proces, který sama uvedla do chodu.

Byla jako budoucí nevěsta, která začíná pociťovat stesk a ne—

147$

volnost, jak se ten významný den přibližuje, a neodvažuje se vyjádřit, co cítí, protože se už kvůli ní vynaložilo tolik námahy. Ohrozilo by se štěstí a pohodlí tolika dobrých lidí. To jsou ty prchavé okamžiky osobního neklidu, který se dá rozptýlit jenom tak, že se poddá radosti a vzrušení těch, kteří ji obklopují. Tolik slušných lidí by se nemohlo mýlit, a řekli jí, že pochybnosti, které má, se daly očekávat. Nepřála si popřít celé obvinění. Nemyslela si, že by sebrala odvahu, aby po celé té počáteční jistotě a dvou třech dnech trpělivého, laskavého vyslýchání svou výpověď odvolala. Nicméně by raději vyjasnila, nebo zamlžila to, jak použila slovo „vidět“. Nebylo to ani tak vidění, spíš vnímání. Pak by mohla nechat na těch, co ji vyslýchali, ať rozhodnou, jestli budou společně tento úhel pohledu sledovat. Kdykoli zakolísala, zůstali neúčastní, a pevně ji přidrželi při jejích předchozích tvrzeních. Svým chováním jasně dávali najevo: je snad nějaká hloupá holka, která je všechny připravovala o čas? A viditelnost pojednali jednoduše. Dospělo se k tomu, že bylo sdostatek světla od hvězd a od pouličního osvětlení nejbližšího města, odraženého od mraků. Buď viděla, nebo neviděla. Nic mezitím; takhle to neřekli, ale jejich strohost mluvila sama za sebe. Právě v těchto chvílích, kdy pocítila jejich odtažitost, neboť se stáhla, oživila počáteční horlivost a zopakovala: viděla jsem ho. Vím, že to byl on. Pak se dostavil příjemný pocit, že jim potvrzuje to, co už vědí.

Nikdy nebude schopná utěšit se tím, že na ni tlačili nebo ji zastrašovali. Nikdy tomu tak nebylo. Sama se chytila do pasti, vkráčela do bludiště vlastní interpretace, a byla příliš mladá, příliš ochromená posvátnou hrůzou, příliš dychtivá vyhovět, aby trvala na tom, že sama ustoupí. Nebyla obdařená takovou nezávislostí ducha, ani na takovou nezávislost nebyla dost stará. Kolem jejích počátečních jistot se shromáždila impozantní kongregace, která nyní čekala, a ona ji nemohla před oltářem zklamat. Své pochyby mohla neutralizovat jedině tak, že je zatlačí ještě hlouběji. Tím, že se pevně držela toho, o čem byla přesvědčena, že ví, že zúžila své myšlení, znovu zdůrazňovala své svědectví, dokázala vytěsnit z mysli, že působí zlo, které si matně uvědomovala. Když byla záležitost uzavřena, když padl verdikt a kongregace se rozešla, nemilosrdné mladistvé zapomínání a vědomé vytěsňování ji chránily v létech dospívání.

148$

„No, já můžu. A udělám to.“

Chvíli seděly mlčky a Lola se pomalu přestávala třást. Briony věděla, že by měla sestřenici odvést domů, ale prozatím se jí nechtělo zlomit jejich blízkost. Držela starší dívku kolem ramen a Lola jako by po jejím doteku toužila. Daleko za jezerem viděly poskakující drobounký světelný bod - baterka, s níž někdo kráčel po příjezdové cestě - ale nic k tomu nepodotkly. Když nakonec Lola promluvila, zněl její hlas přemýšlivě, jako by zvažovala jemné předivo protiargumentů.

„To ale nedává smysl. Je to takový blízký přítel vaší rodiny. Nemusel to být on.“

Briony zamumlala: „Takhle bys nemluvila, kdybys byla se mnou v knihovně.“

Lola si povzdechla a zvolna zavrtěla hlavou, jako by se snažila smířit se s nepřijatelnou pravdou.

Znovu utichly a seděly by možná déle, kdyby nebylo toho vlhka - ještě to nebyla tak docela rosa - které se začínalo usazovat na trávě, když se vyjasnilo a teplota poklesla.

Briony se sestřenice šeptem zeptala: „Můžeš jít?“ a Lola statečně přikývla. Briony jí pomohla vstát a zpočátku do sebe zavěšené a pak s Lolou, která se jí plnou vahou opírala o rameno, vykročily přes mýtinu k mostu. Došly k úpatí svahu a tady se Lola konečně rozplakala.

„Tam nahoru nevylezu,“ vypravila ze sebe po několikátém pokusu. „Jsem moc zesláblá.“ Bude lepší, rozhodla se Briony, když zaběhnu do domu pro pomoc, a právě se to chystala Lole říct a usadit ji na zemi, když zaslechly z cesty nad sebou hlasy a do očí jim šlehlo světlo baterky. Je to zázrak, pomyslela si Briony, když zaslechla bratrův hlas. Byl jako skutečný hrdina, několika klidnými kroky zdolal svah a aniž by se vůbec zeptal, co se děje, uchopil Lolu do náruče a zvedl ji, jako by byla malé děcko. Cecilia na ně shora volala hlasem zdrsnělým starostí. Nikdo jí neodpověděl. Leon už kráčel do svahu s takovou rázností, že to dalo práci udržet s ním krok. I přesto, dřív než dorazili na cestu, dřív než stačil Lolu postavit, začala mu Briony vyprávět, co se stalo, přesně tak, jak to viděla.

149$

14

Vzpomínky na výslech, podepsané výpovědi a svědectví před soudem ani vzpomínky na úzkost před soudní síní, z níž ji kvůli jejímu věku vykázali, ji tolik v následovných letech nesužovaly, jako útržkovitá vzpomínka na tu hlubokou noc a letní svítání. Pocit viny vycizeloval metody sebemučení a navlékl korálky podrobností na věčnou smyčku, růženec, jímž je třeba probírat se po celý život.

Když se konečně dostali nazpátek do domu, začalo snové období zachmuřených příchodů, slz a tlumených hlasů, důrazných kroků v hale a jejího vlastního zlovolného vzrušení, které zahánělo její ospalost. Briony byla samozřejmě dost stará, aby věděla, že ta chvíle patří výlučně Lole, tu ale laskavé ženské ruce brzy odvedly do ložnice, aby tam čekala na lékaře, až ji prohlédne. Briony se dívala od paty schodiště, jak Lola stoupá do schodů, hlasitě vzlyká, z jedné strany má Betty, z druhé Emily, a za nimi jde Polly s umyvadlem a ručníky. Po odklizení sestřenice měla jeviště jenom pro sebe - Robbie se ještě neukázal - a to, jak jí naslouchali, skláněli se před ní a jemně ji pobízeli, jí připadalo v souladu s její čerstvou zralostí.

Muselo to být asi tak v tu dobu, kdy před domem zastavil policejní vůz a do domu byli uvedeni dva policejní inspektoři a dva konstáblové. Briony byla jediným zdrojem jejich informací a přinutila se hovořit klidně. Její životní role živila její sebejistotu. Toto se odehrávalo v nevyhraněném čase před oficiálními výslechy, kdy stála proti policistům v hale, z jedné strany Leona,

150$

z druhé matku. Jak to, že se matka od Loliny postele tak rychle dostavila sem? Starší policista měl masivní, hluboce zbrázděný obličej jakoby vytesaný z vrstvené žuly. Briony měla nahnáno, z něho, když vyprávěla svůj příběh téhle pozorné, nehybné masce; a přitom pocítila, jak z ní padá tíže a od břicha do údů jak se jí rozlévá příjemná poddajnost. Bylo to jako láska, náhlá láska k tomuto pozornému muži, který se bezpodmínečně postavil za dobro, který kdykoli vyjížděl ve jménu dobra do bitvy a jehož podporovaly veškeré lidské síly a moudrost, které existují. Pod jeho neutrálním pohledem se jí hrdlo stáhlo a hlas jí začal zadrhávat. Toužila po tom, aby ji inspektor objal, utěšil ji a odpustil jí, jakkoli byla bez viny. Avšak pouze z ní nespouštěl pohled a poslouchal. Byl to on. Viděla jsem ho. Její slzy se staly dalším důkazem pravdy, o které byla přesvědčená, kterou tvrdila, a když ji ruka její matky pohladila na zátylku, úplně se sesypala a nechala se odvést do salonu.

Ale pokud byla v salonu a nechala se utěšovat matkou na starožitné pohovce, jak to, že si pamatuje příchod doktora McLarena v té jeho černé vestě a staromódním zvednutém límci u košile, jak nese lékařský kufřík, který byl svědkem všech tří narození a všech dětských nemocí v domácnosti Tallisových? Leon se radil s doktorem McLarenem, nakláněl se k němu a mužským způsobem mu tlumeně sděloval, co se sběhlo. Kam se poděla Leonova lehkomyslná bezstarostnost? Tato tichá porada předznamenala hodiny, které měly přijít. Každému novému příchozímu se dostalo tohoto stručného oznámení; lidé - policie, lékař, členové rodiny, služebnictvo - postávali v sevřených hloučcích, které se přeskupovaly v koutech místností, v hale, na terase před francouzskými okny. K ničemu se nedospělo, nic se nevyslovilo veřejně nahlas. Všichni znali strašlivá fakta násilí, ale zůstávalo to tajemstvím jednoho každého z nich, o něž se přecházející skupinky dělily šeptem, a důležitě se zaobíraly touto čerstvou novinou. Teoreticky mnohem vážnější záležitost byly zmizelé děti. Panoval ovšem všeobecný názor, znovu opakovaný jako zaříkávadlo, že někde v parku bezpečně spí. Tímto způsobem zůstala pozornost soustředěna na vážný stav dívky v patře.

Paul Marshall se vrátil z hledání a od policistů se dozvěděl, co se stalo. Přecházel s nimi po terase, každého měl z jedné

157$

strany, a při každé otočce jim nabízel cigarety ze zlaté tabatěrky. Když dohovořili, popleskal staršího policistu po rameni, jako by je posílal za jejich úkolem. Pak vešel dovnitř, aby pohovořil s Emily Tallisovou. Leon doprovodil lékaře nahoru, a ten se po nedlouhé době objevil, nedefinovatelně důležitější, že se profesionálně střetl se samotnou podstatou jejich hlavního zájmu. Rovněž dlouze vestoje pohovořil s dvěma muži v civilu a potom s Leonem a nakonec s Leonem a paní Tallisovou. Nedlouho před odchodem přistoupil k Briony a položil jí známou malou suchou dlaň na čelo, nahmatal jí puls a byl spokojený. Pak uchopil brašnu, než ale odešel, naposled se ještě jednou tlumeně rozhovořil u hlavních dveří.

Kde byla Cecilia? Držela se stranou, s nikým nemluvila, bez přestání kouřila; zvedla si cigaretu ke rtům rychlým, hladovým pohybem a odtahovala ji od úst s nervózním znechucením. Pak zas mačkala v ruce kapesník a přecházela po hale. Za normálních okolností by takovouhle situaci vzala sama do ruky, řídila by péči o Lolu, uklidňovala matku, naslouchala radám lékaře, radila se s Leonem. Briony se držela na krok od bratra, když si přišel s Cecilu promluvit, Cecilia se ale odvrátila, nebyla schopna pomáhat, dokonce ani mluvit. Jejich matka se zcela netypicky té krizi postavila, osvobozená od migrény a potřeby být sama. Doslova vyrostla, zatímco její starší dcera se ztrácela ve svém soukromém trápení. Ve chvílích, kdy Briony znovu přivolali, aby opětovně všechno nebo nějakou podrobnost zopakovala, všimla si, že se sestra přiblížila na doslech a sleduje to žhnoucím neproniknutelným pohledem. Začala z ní být nervózní a držela se u matky. Oči měla Cecilia celé zrudlé. Zatímco ostatní postávali v hloučcích a zdušené si povídali, ona neklidně přecházela po pokoji, nebo z jedné místnosti do druhé, nebo, a to nejméně při dvou příležitostech, postávala venku u hlavních dveří. Nervózně si přendavala kapesník z jedné ruky do druhé, obtáčela jej kolem prstů, odmotávala ho, mačkala do kuličky, sevřela jej do dlaně, zapálila si cigaretu. Když Betty a Polly roznášely čaj, Cecilia se ho ani nedotkla.

Doneslo se jim, že Lola, které dal lékař sedativa, konečně usnula, a tahle novina přinesla dočasnou úlevu. Proti všem zvyklostem se všichni shromáždili v salonu, kde se za vyčerpaného

152$

mlčení podával čaj. Nikdo to nevyslovil, ale čekali na Robbieho. Rovněž čekali každou chvíli z Londýna pana Tallise. Leon s Marshallem se skláněli nad mapou pozemků, kterou inspektorovi načrtávali. Vzal si ji, pozorně si ji prohlédl a podal ji svému asistentovi. Dva konstáblové byli posláni ven, aby se připojili k těm, kteří Pierrota a Jacksona už hledali, a další policisté se měli vydat k bungalovu pro případ, že by šel Robbie tam. Podobně jako Marshall seděla Cecilia stranou, na stoličce u cembala. V jednu chvíli se zvedla, aby si připálila od bratra, ale vrchní inspektor jí připálil vlastním zapalovačem. Briony seděla vedle matky na pohovce a Betty a Polly obcházely s podnosem. Briony si neměla nijak zapamatovat, co ji najednou popíchlo. Přímo odnikud se vynořil naprosto zřejmý a přesvědčivý nápad, nepotřebovala oznámit, co má v úmyslu, ani se sestry zeptat na dovolení. Potvrzující důkaz, jasně nezávislý na její vlastní verzi. Důkaz pravdy. Nebo dokonce další, nesouvisející zločin. Všichni v místnosti sebou trhli, jak v náhlé inspiraci zalapala po dechu, zvedla se a málem přitom shodila matce čaj z klína.

Všichni ji sledovali, jak spěchá z místnosti, ale panovala tu taková všeobecná únava, že se jí nikdo na nic nezeptal. Ona naopak, nabuzená pocitem, že činí dobro a je hodná, brala schody po dvou, aby užuž přišla s tím překvapením, které jí vynese pochvalu. Dost se to podobalo pocitu o Vánocích, kdy se chystala darovat dárek, který měl udělat radost, blažený pocit bezúhonné sebelásky.

Běžela chodbou v druhém patře do Ceciliina pokoje. V jakém nepořádku a špíně to její sestra žije! Skříň byla dokořán. Různé šaty byly povytažené a některé napůl sklouzly z ramínka. Na zemi dvoje šaty, jedny černé, jedny růžové, hedvábné, nákladně vyhlížející svršky se válely na hromadě a kolem nich odkopnuté překocené střevíce. Briony to obešla a překročila, aby se dostala k toaletnímu stolku. Co Cecilii brání v tom, aby make-up uzavřela víčkem, na parfémy našroubovala uzávěry? Proč nikdy nevysype ten smrdutý popelník? Nebo si neustele postel, nebo neotevře okno, aby dovnitř mohl čerstvý vzduch? První zásuvka, kterou zkusila, se otevřela jen na pár centimetrů - byla nacpaná k prasknutí, lahvemi a kartónovými krabicemi. Cecilia sice byla o deset let starší, ale měla v sobě jakousi naprostou beznaděj a bezmoc-153$

nost. Přestože se Briony bála toho divokého sestřina pohledu, pomyslela si, že je to správné, když vytáhla další zásuvku, že je tady kvůli ní a jasně jí to v její prospěch myslí.

Když o pět minut později znovu vešla do salonu, nikdo si jí nijak nevšímal a všechno bylo stejné jako předtím - unavení, ztrápení dospělí usrkávali čaj a mlčky kouřili. Ve svém rozčilení si předem nerozmyslela, komu by měla dopis předat; podle její představy jej všichni četli naráz. Rozhodla se, že by ho měl dostat Leon. Přešla přes místnost k bratrovi a policistům, když ale před ty tři muže došla, rozmyslela si to a vložila složený list papíru do ruky policisty se žulovou tváří. Pokud byl vůbec schopen se nějak tvářit, jeho výraz se nezměnil, když si ten dopis vzal, ani když jej přečetl, což provedl velkou rychlostí, téměř jej přelétl pohledem. Pohlédl jí do očí, pak přesunul pohled na Cecilii, která hleděla stranou. Téměř nepostřehnutelným pohybem zápěstí naznačil druhému policistovi, že by si měl dopis vzít. Když ten si jej přečetl, podal dopis Leonovi, který si jej přečetl, složil a vrátil staršímu policistovi. Na Briony ta němá odpověď udělala dojem - jak jen se ti tři muži vyznali. Právě v tu chvíli si Emily Tallisová uvědomila, co je předmětem jejich zájmu. V odpověď na její nevzrušený dotaz Leon řekl: „Je to jenom dopis.“

„Přečtu si ho.“

Podruhé toho večera byla Emily nucena uplatnit své právo na písemnost, která kolovala v její domácnosti. Briony usoudila, že se od ní nic víc neočekává, a tak se šla posadit na pohovku a z matčina úhlu pohledu sledovala rozpaky Leona a policistů, kteří nevěděli, jak zachovat dekorum.

„Přečtu si ho.“

Tón hlasu nezměnila. Zlověstné. Leon pokrčil rameny a přinutil se k omluvnému úsměvu - co by tak vůbec mohl namítnout? - a Emilyin mírný upřený pohled spočinul na dvou inspektorech. Patřila ke generaci, která s policisty jednala jako s podřadnými lidmi, bez ohledu na jejich hodnost. Mladší inspektor poslechl pokývnutí svého nadřízeného, přešel přes místnost a dopis jí podal. Konečně se o to začala zajímat Cecilia, která musela být v myšlenkách bůhvíkde daleko. Pak už dopis ležel všem na očích v matčině klíně, Cecilia se zvedla a vykročila k nim od stoličky u cembala.

154$

„Co si to dovolujete! Co si to vy všichni dovolujete!“

Leon se rovněž zvedl a konejšivě rozevřel dlaně. „Cee…“ Vrhla se dopředu, aby matce dopis vytrhla, ale postavil se jí do cesty nejenom bratr, ale i ti dva policisté. Marshall se rovněž zvedl, ale nevměšoval se do toho.

„Patří mně,“ rozkřikla se. „Nemáte žádné právo!“

Emily ani nezvedla hlavu od čtení a dopřála si čas, aby si ten dopis přečetla několikrát za sebou. Když s tím byla hotová, postavila se zuřivému vzteku své dcery mrazivějším postojem.

„Kdybys učinila, co se sluší a patří, mladá dámo, se vším tím svým vzděláním, a s tímhle za mnou přišla, pak se dalo včas zasáhnout a tvoje sestřenice mohla být toho všeho ušetřena.“

Chvíli zůstala Cecilia stát osamocená uprostřed pokoje, prsty pravé ruky rozechvělé, a klouzala po nich upřeným pohledem, neschopná uvěřit, že má s takovými lidmi něco společného, neschopná začít jim sdělovat to, co ví. A přestože se Briony cítila reakcí dospělých ospravedlněná a zažívala počátek sladké vnitřní extáze, rovněž byla ráda, že sedí na pohovce s matkou, stojícími muži částečně skrytá před pohrdavým pohledem sestřiných zrudlých očí. Cecilia je několik vteřin držela v sevření svého pohledu, pak se otočila a vyšla z pokoje. Cestou přes halu zaúpěla zhloubi čistého soužení a syrová akustika holých dlaždic na podlaze její sten o to víc umocnila. V salonu se všem ulevilo, téměř blahodárně to zapůsobilo na jejich nervy, když ji uslyšeli, jak stoupá po schodech. Když si Briony připomněla, že se má podívat, co a jak, držel dopis v rukou Marshall a právě ho podával zpátky inspektorovi, jenž dopis nesložený vsunul do složky, kterou mu otevřenou přidržoval mladší policista.

Noční hodiny se odvíjely jedna za druhou, únava ji však nezmáhala. Napadlo ji, že ji nikdo neposlal spát. Po nějakém těžko změřitelném čase, kdy odešla Cecilia do svého pokoje, přešla Briony s matkou do knihovny, aby se tam podrobila prvnímu oficiálnímu policejnímu výslechu. Paní Tallisová zůstala stát, zatímco Briony se posadila na jednu stranu psacího stolu a inspektoři na druhou. Ukázalo se, že ten s tváří jak věkovitý kámen, který kladl otázky, je nesmírně laskavý. Beze spěchu se chraplavým hlasem vyptával, hlasem, který byl jemný a smutný zároveň. Protože jim byla schopna přesně ukázat, kde Robbie zaútočil na

155$

Cecilii, všichni do toho rohu tvořeného policemi s knihami přešli, aby se podívali důkladněji. Briony se vmáčkla do rohu zády ke knihám, aby jim ukázala, jak sestra stála, a uviděla sklem vysokých oken knihovny první namodralé známky svítání. Vyšla z kouta a otočila se, aby mohla demonstrovat, jak stál útočník, a kde stála ona sama.

Emily řekla: „Proč jsi mi to neřekla?“

Policisté se zadívali na Briony a vyčkávali. Byla to případná otázka, ji by ale nikdy nenapadlo matku zatěžovat. Nepovstalo by z toho nic jiného než migréna.

„Zavolali nás k večeři a potom dvojčata utekla.“

Vysvětlila, jak přišla k tomu dopisu, na mostě, když se začalo šeřit. Co ji vedlo k tomu, že ho otevřela? Těžké popsat ten náhlý podnět, kdy si předtím, než to udělala, nepovolila přemýšlet o následcích, nebo jak spisovatelka, kterou se právě toho dne stala, potřebovala vědět, chápat vše, co jí přišlo do cesty.

Řekla: „Nevím. Byla jsem hrozně všetečná. Nenáviděla jsem se.“ Tak asi v tuhle dobu strčil hlavu do dveří policista, aby jim sdělil novinu, která zřejmě zapadala do nešťastných událostí té noci. Z budky poblíž letiště v Croydonu volal řidič pana Tallise. Ministerský vůz, který dostal díky laskavosti ministra obratem k dispozici, se na kraji Londýna porouchal. Jack Tallis spí pod pokrývkou na zadním sedadle a pravděpodobně bude muset pokračovat prvním ranním vlakem. Jakmile vzali tyto skutečnosti s lamentováním na vědomí, vrátili Briony jemně do samotného dějiště události, k tomu, co se odehrálo na jezerním ostrově.

V této počáteční fázi si inspektor dával pozor, aby mladou dívku zkoumavými otázkami nedeptal, a v tomto citlivě vytvořeném prostoru dokázala vystavět a vytvarovat své líčení vlastními slovy a pojmenovat klíčová fakta: bylo právě tak dostačující světlo, aby známý obličej rozpoznala; když se před ní stáhl a pustil se kolem mýtiny, byly jí jeho pohyby a výška rovněž povědomé.

„Tedy jsi ho viděla.“

„Vím, že to byl on.“

„Nechme být to, co víš. Říkáš, že jsi ho viděla.“

„Ano, viděla jsem ho.“

„Tak jako vidíš teď mě?“

„Ano.“

156$

„Vidělas ho na vlastní oči.“

„Ano, viděla jsem ho. Viděla.“

U toho první oficiální výslech skončil. Zatímco seděla v salonu, dolehla na ni konečně únava, ale nechtělo se jí do postele, vyslýchali matku, potom Leona a Paula Marshalla. K výslechu přivedli starého Hardmana a jeho syna Dannyho. Briony zaslechla Betty, jak říká, že byl Danny celý večer doma s otcem, který se za něho může zaručit. Různí konstáblové se dostavovali k hlavním dveřím z hledání dvojčat a chodili dovnitř přes kuchyni. V té zmatené nezapamatovatelné době časného svítání se Briony domyslela, že Cecilia odmítá opustit svůj pokoj, odmítá sejít dolů k výslechu. V příštích dnech nebude mít na vybranou, a když nakonec poskytne vlastní verzi toho, co se v knihovně stalo - svým způsobem mnohem víc šokující, než jak to vylíčila Briony, jakkoli jejich splynutí bylo vzájemné - pouze se tím potvrdí všeobecný názor, který si vytvořili: Pan Turner je nebezpečný muž. Ceciliiny opakované návrhy, že by si měli promluvit s Danny Hardmanem, vyzněly naplano. Bylo nabíledni, že tato mladá žena bude krýt svého přítele, třeba uboze, tím, že vrhne podezření na nevinného chlapce.

Nějakou chvíli po páté, když přišla řeč na to, že se chystá snídaně, alespoň pro policisty, neboť nikdo jiný hlad neměl, přeskočilo domem slovo, že se přes park někdo blíží a že by to mohl být Robbie. Možná se někdo díval oknem v patře. Briony nevěděla, jak dospěli k rozhodnutí, že by měli všichni vyjít ven a čekat na něho tam. Najednou tam byli všichni, rodina, Paul Marshall, Betty a její pomocnice, policisté, uvítací delegace v pevném šiku před hlavním vchodem. Jenom Lola omámená léky a Cecilia se svým hněvem zůstaly nahoře. Možná to bylo tak, že si paní Tallisová nepřála, aby tento poskvrněný člověk vkročil do jejího domu. Inspektor měl možná obavy z násilí, které se dá mnohem snáz zvládnout venku, kde je víc místa na zatčení. Veškeré kouzlo svítání už vymizelo a jeho místo zaujalo šedivé časné ráno s charakteristickým letním oparem, který brzy zmizí.

Zpočátku neviděli nic, přestože Briony připadalo, že slyší klapot bot na příjezdové cestě. Potom už to uslyšeli všichni a ozvalo se všeobecné mumlání a přešlapování, když v téměř stometrové vzdálenosti zahlédli nezřetelný obrys, ne víc než šedavou šmouhu

157$

proti běli. Když postava začínala nabývat zřetelnějších obrysů, čekající opět umlkli. Nikdo nedokázal tak docela uvěřit tomu, co se vynořovalo. Jistě je to nějaké mámení mlhy a světla. Nikdo v době telefonů a motorových vozidel nedokázal uvěřit, že v přelidněném Surrey existují dva až dva a půl metru vysocí obři. Ale bylo to tady, zjevení stejně nelidské, jako cílevědomé. Ta bytost byla nepředstavitelná a nepopiratelná a mířila k nim. Betty, o níž se vědělo, že je katolička, se pokřižovala, a malý hlouček se přesunul blíže ke vchodu. Jedině starší inspektor udělal pár kroků kupředu a jen co tak učinil, vše se vyjasnilo. Klíčem se stal druhý, drobný obrys, který vedle toho prvního poskakoval. Pak už to bylo zřejmé - byl to Robbie, jeden chlapec mu seděl na ramenou a druhý se ho držel za ruku a zůstával trochu pozadu. Když Robbie došel asi na deset metrů, zastavil se a chtěl zřejmě něco říct, ale místo toho čekal, zatímco se inspektor a další policisté k němu blížili. Chlapec na jeho ramenou zřejmě spal. Druhý chlapec se hlavou opíral o Robbieho pas a držel si jeho ruku přes hruď, aby ho chránila nebo hřála.

Bezprostředně pocítila Briony úlevu, že jsou kluci mimo nebezpečí. Když však pozorovala Robbieho, jak si tak čeká, projela jí zuřivost. Myslí si snad, že by mohl skrýt svůj zločin za laskavost dávanou na odiv, za přetvářku, jaký je dobrý pastýř? To je opravdu cynický pokus získat si odpuštění za něco, co nemůže být nikdy prominuto. Znovu ji to utvrdilo v názoru, že zlo je složité a hraje dvojakou hru. Najednou ji na ramenou pevně stiskly matčiny ruce, otočily ji k domu a předaly do Bettyiny péče. Emily chtěla dceru odstranit Robbiemu Turnerovi z cesty. Konečně byl čas jít spát. Betty ji pevně uchopila za ruku a táhla ji dovnitř, zatímco matka s bratrem vykročili, aby si převzali dvojčata. Briony se naposled stačila ohlédnout přes rameno, než ji odvlekli, a uviděla, jak Robbie zvedá obě ruce, jako by se vzdával. Sundal si chlapce z ramenou a jemně ho postavil na zem.

O hodinu později ležela ve své posteli s nebesy v čisté bílé bavlněné noční košili, kterou jí Betty vyhledala. Závěsy byly zatažené, ale při okrajích pronikalo denní světlo a předivo vyčerpání způsobilo, že nemohla spát. Kolem její postele se shlukovaly hlasy a představy, rozrušené, otravné bytosti, zápolící a splývající jedna v druhou, odolávající jejím pokusům vnést mezi ně pořá-

158$

dek. Opravdu jsou pospojovány jediným dnem, jediným údobím nepřerušené bdělosti, od nevinného zkoušení její hry, až po chvíli, kdy se z mlhy vynořil obr? Vše, co se odehrálo mezitím, bylo příliš hřmotné a naléhavé, příliš proměnlivé, aby se tomu dalo porozumět, přestože měla pocit, že uspěla, dokonce zvítězila. Odkopala se a převrátila polštář, aby našla pro tvář chladnější místo. Ve svém omámeném stavu nebyla schopna pojmenovat, v čem přesně uspěla; jestli to bylo to, že dosáhla dosud nebývalé zralosti, pak to mohla stěží vnímat ve chvíli, kdy byla tak bezmocná, dokonce tak dětská, tak nevyspalá, až k hranici, kdy si myslela, že by se mohla snadno rozplakat. Pokud to bylo statečné identifikovat veskrze zkaženého člověka, potom to od něho byla špatnost, že se objevil takhle s dvojčaty. Cítila se podvedená. Kdo jí teď uvěří, když se Robbie staví do role laskavého zachránce dětí? Veškerá její snaha, veškerá její odvaha a jasné myšlení, vše, co udělala, aby přivedla Lolu domů - k ničemu. Otočí se k ní zády, její matka, policisté, bratr, a odejdou s Robbiem Turnerem, aby se oddávali jakémusi intrikování dospělých. Chtěla matku, chtěla ji vzít kolem krku a přitáhnout si její líbezný obličej ke svému, ale matka teď nepřijde, nikdo nepřijde za Briony, nikdo si s ní teď nebude povídat. Zabořila obličej do polštáře a nechala do něho vsakovat slzy, cítila, že se zmarňuje ještě mnohem víc, když zde není nikdo, kdo by byl svědkem jejího soužení.

Ležela tak v příšeří půl hodiny a kochala se tím příjemným smutkem, když zaslechla, jak policejní vůz, zaparkovaný pod jejím oknem, startuje. Popojel po štěrku, pak se zastavil. Bylo slyšet hlasy a chrupání různých kroků. Vstala a udělala skulinu mezi závěsy. Mlha se ještě nezvedla, ale bylo jasněji, jako by mlha zvnitřku zářila. Přivřela oči, než si na ten jas přivykne. Všechna čtyři dvířka policejního vozu byla dokořán a čekali u nich tři konstáblové. Hlasy se ozývaly ze skupiny, kterou měla přímo pod sebou, u hlavních dveří, těsně z dohledu. Pak se znovu ozvaly kroky a objevili se dva inspektoři a mezi nimi Robbie. S pouty na rukou! Uviděla, jak má ruce z donucení před sebou a ze svého vyvýšeného místa zahlédla stříbřitý záblesk kovu pod manžetou jeho košile. To zostuzení ji zděsilo. Bylo to další potvrzení jeho viny, a začátek jeho potrestání. Mělo to přídech věčného zatracení.

159$

Došli k vozu a zastavili se. Robbie se pootočil, ale nerozpoznávala, jak se tváří. Stál vzpřímeně s hlavou vztyčenou a o několik centimetrů inspektora převyšoval. Možná je pyšný na to, co provedl. Jeden policista zasedl za volant. Mladší inspektor vůz obcházel k zadním dvířkům na druhé straně a jeho nadřízený se chystal nasměrovat Robbieho na zadní sedadlo. Vtom nastal přímo pod Brioniným oknem rozruch, Emily Tallisová se ostře rozkřikla a najednou k vozu běžela nějaká postava tak rychle, jak jí to těsné šaty dovolovaly. Když se Cecilia přiblížila, zpomalila a Robbie se otočil, o půlkrok k ní pokročil a inspektor překvapivě poodstoupil. Pouta byla celá vidět, ale nezdálo se, že by se Robbie styděl nebo si je vůbec uvědomoval, když stál proti Cecilii a vážně naslouchal tomu, co říká. Neteční policisté přihlíželi. Pokud ho hořce obviňovala, což si zasloužil, na obličeji mu to nebylo znát. Přestože od ní byla Cecilia odvrácená, soudila Briony, že hovoří velice umírněně. Její obvinění budou o to působivější, že je vyslovuje zdušeně. Přistoupili k sobě blíž a teď promluvil krátce Robbie, pozvedl spoutané ruce a nechal je klesnout. Dotkla se jich vlastníma rukama a přejela mu prsty přes klopu saka, pak ji sevřela a trochu s ní škubala. Vypadalo to jako laskavé gesto a Briony dojala sestřina schopnost odpouštět, pokud to bylo odpuštění. Odpuštění. Předtím to slovo nikdy nic neznamenalo, přestože je Briony slyšela radostně pronášet při bezpočtu školních a církevních příležitostí. A po celou dobu měla její sestra pochopení. Samozřejmě je toho hodně, co o Cecilii neví. Ale na to bude ještě čas, tahle tragédie je sblíží.

Laskavý inspektor s žulovou tváří musel usoudit, že už byl sdostatek shovívavý, neboť přistoupil, odstrčil Ceciliinu ruku a vstoupil mezi ně. Robbie jí rychle něco řekl přes jeho rameno a otočil se k vozu. Inspektor ohleduplně zvedl ruku k Robbieho hlavě a silně mu ji stlačil, aby si ji nenarazil, když se sehnul, aby nastoupil a usedl na zadní sedadlo. Dva inspektoři se vmáčkli každý z jedné strany k svému vězni. Dvířka se s prásknutím zabouchla a auto se rozjelo a policista, kterého tam nechali, se dotkl na pozdrav přílby. Cecilia zůstala na místě, obrácená k silnici, nehnutě pozorovala vůz, jak se vzdaluje, a chvění jejích ramen vypovídalo o tom, že pláče, a Briony věděla, že nikdy neměla svoji sestru raději než teď.

160$

Tady to mělo končit, ten den bezčasí, který se obtočil kolem letní noci, tady se měl uzavřít s tím, jak policejní vůz mizí po cestě. Zbývalo však ještě poslední střetnutí. Vůz neujel ani dvacet metrů, když začal zpomalovat. Nějaká postava, kterou předtím Briony nepostřehla, kráčela prostředkem vozovky a nebylo na ní znát, že by snad chtěla ustoupit ke straně. Byla to žena, spíš pomenší, s kolébavou chůzí, v květovaných šatech, a svírala cosi, co zpočátku vypadalo jako hůl, ale ve skutečnosti to byl pánský deštník se zahnutou rukojetí. Vůz se zastavil a zatroubil, když k němu došla a zůstala stát těsně před mřížkou chladiče. Byla to Robbieho matka, Grace Turnerová. Zvedla deštník a vykřikla. Policista na místě vedle řidiče vystoupil a začal na ni mluvit a pak ji uchopil za loket. Další policista, ten, který zdravil, k nim spěchal. Paní Turnerová si vyprostila paži a znovu zvedla deštník, tentokrát oběma rukama, rukojetí dopředu, a uhodila jím do lesklé kapoty vozu, až to třesklo jako výstřel z pistole. Když ji policisté zpola odstrkali, zpola odnesli ke kraji vozovky, začala vykřikovat jedno jediné slovo tak hlasitě, že je slyšela Briony ve svém pokoji.

„Lháři! Lháři! Lháři!“ hulákala paní Turnerová.

S předními otevřenými dveřmi kolem ní vůz pomalu projel a zastavil, aby mohl policista nastoupit. Jeho kolega měl co dělat, aby ji sám udržel. Podařilo se jí znovu se rozmáchnout deštníkem, ale rána jen sklouzla po střeše vozu. Vykroutil jí deštník a odhodil jej přes rameno do trávy.

„Lháři! Lháři!“ zakřičela znovu Grace Turnerová a udělala pár bezmocných kroků za vzdalujícím se vozem. Pak se zastavila s rukama v bok a pozorovala, jak vůz přejíždí přes první most, přes ostrov a pak přes druhý most, až nakonec v té mlžné běli zmizel.

161$

««Část druhá»»

**

Zažil hrůz bezpočtu, ale ten nečekaný detail ho dostal a potom už nepustil. Když po třímílovém plahočení po úzké silnici došli k železniční trati, uviděl, jak se stezka, kterou hledal, klikatí doprava, klesá a stoupá k pahorku na severozápadu, porostlém mlázím. Zastavili se, aby mohl nahlédnout do mapy. Ale nebyla tam, kde si myslel, že by ji měl mít. Neměl ji v kapse ani zastrčenou za opaskem. Upadla mu, nebo ji nechal na poslední zastávce? Nechal sklouznout vojenský kabát na zem a právě sahal do blůzy, když mu to došlo. Mapu svíral v levé ruce a musel ji tak držet přes hodinu. Vrhl pohled na ostatní dva, ale dívali se jinam a rozkročení beze slova kouřili. Pořád držel mapu v ruce. Vypáčil ji z prstů nějakému kapitánovi ze Západního kentského v zákopech před - kde vlastně? Tyhle týlové mapy byly vzácné. Rovněž si vzal revolver mrtvého kapitána. Nesnažil se vystupovat jako kapitán. Ztratil svoji pušku a zkrátka hodlal přežít.

Stezka, o kterou se zajímal, začínala po straně vybombardovaného domu, poměrně nového, možná železničářského domku, opraveného po předchozím náletu. Ve stopě po pneumatice se držela voda a v blátě okolo byly otisky kopýtek. Nejspíš kozy. Kolem se povalovaly cáry pruhované, při okrajích zčernalé látky, zbytky závěsů nebo oblečení, roztříštěný okenní rám zůstal viset na keři a všude to páchlo po mokrých sazích. Tohle byla jejich cesta, jejich zkratka. Schoval mapu, sehnul se pro kabát a když se narovnával a přehazoval si jej přes rameno, tak to uviděl. Ostatní vycítili jeho pohyb, ohlédli se a sledovali jeho pohled. Byla to noha na stromě. Na vzrostlém platanu, který se právě obalil

165$

listím. Noha byla šest a půl metru vysoko, zaklesnutá v první rozsoše kmene, holá, oddělená čistě nad kolenem. Z místa, kde stáli, nebyla vidět krev ani rozervané svalstvo. Byla to dokonalá noha, bledá, hladká, dostatečně malá, aby mohla patřit dítěti.

V rozsoše vězela v takovém úhlu, že to vypadalo, jako by tam byla vystavená k jejich pobavení nebo poučení: toto je noha.

Ti dva desátníci přezíravě, znechuceně zamručeli a posbírali si svoje věci. Odmítali se do toho nechat zatáhnout. V posledních dnech toho viděli víc než dost.

Nettle, řidič náklaďáku, vytáhl další cigaretu a řekl: „Takže kudy, guvernére?“

Říkali mu tak, aby se vyřešila obtížná záležitost vojenské hodnosti. Spěšně vyrazil po cestě, div neběžel. Chtěl se dostat dopředu, z dohledu, aby se mohl vyzvracet, nebo vyprázdnit, nevěděl, co to bude. Za stodolou, vedle hromady rozbitých tašek, si jeho tělo zvolilo první možnost. Měl takovou žízeň, že si nemohl dovolit ztrácet tekutinu. Napil se z polní láhve a obešel stodolu. Využil tuhle chvíli, kdy mohl být sám a prohlédnout si svoje zranění. Měl je na pravém boku těsně pod žebry, ve velikosti půlkoruny. Už nevypadalo tak zle, potom co si včera smyl zaschlou krev. Přestože pokožka kolem zarudla, místo nebylo moc oteklé. Něco ale zůstalo uvnitř. Při chůzi cítil, jak se to pohybuje. Možná odštěpek šrapnelu.

Ve chvíli, kdy ho desátníci dohonili, měl už košili zpátky v kalhotách a předstíral, že studuje mapu. V jejich společnosti mu mapa skýtala jediné soukromí.

„Co ten spěch?“

„Zmerčil ňákou ženskou.“

„To ta mapa. Zase má ty svý podělaný pochybnosti.“

„Žádné pochybnosti, pánové. Tohle je naše cesta.“

Vytáhl cigaretu a desátník Mace mu ji připálil. Potom, aby zamaskoval, že se mu třesou ruce, Robbie Turner vykročil a ti dva ho následovali, stejně, jako ho následovali už dva dny. Nebo tři? Měl nižší hodnost, ale následovali ho a dělali všechno, co navrhl, a aby si zachovali tvář, tak si z něho utahovali. Když se trmáceli po silnicích nebo to vzali přes pole a on příliš dlouho mlčel, Mace třeba prohodil: „Co, guvernére, myslíš zas na ňákou ženskou?“ A Nettle dodal zpěvavě: „To mě poser, že jo. To mě poser.“ Po-166$

cházeli z města, venkov nenáviděli a byli v něm ztracení. Ukazatele na kompasu jim nic neříkaly. Tahle část základního výcviku jim unikla. Chtěli se dostat k pobřeží a potřebovali ho. Nebylo to pro ně lehké. Choval se jako důstojník, ale neměl ani frčku. První noc, kdy si zalezli do úschovny na kola v jedné vyhořelé škole, desátník Nettle řekl: „Co že takovej vojcl jako ty mluví jak ňákej profesor?“ Nedlužil jim žádná vysvětlení. Byl rozhodnut přežít, měl jeden velice dobrý důvod, aby přežil, a bylo mu jedno, jestli se za ním táhnou nebo ne. Oba muži se nehnuli bez své pušky, což bylo aspoň něco, a Mace byl mocný chlap, mohutný v ramenou a s rukama, které - jak tvrdil - dokázaly na klavíru v hospodě přehmátnout jeden a půl oktávy. Ani jejich rejpání Turnerovi nevadilo. Teď, když se za ním vlekli po cestě směřující od silnice, si přál jediné: zapomenout na tu nohu. Jejich stezka se napojovala na pěšinu mezi dvěma kamennými zdmi a klesala do údolí, které ze silnice nebylo vidět. Dole tekl hnědý potok, který přešli po kamenech hluboko usazených v koberci rostlin, jež vypadaly jako miniaturní petržel.

Když vyšli z údolí, pořád ještě mezi těmi věkovitými zdmi, cesta se stočila prudce k západu. Obloha před nimi se začala trochu projasňovat a zářila jako příslib do budoucna. Všude jinde bylo šedivo. Když stoupali lesíkem mladých kaštanů k vrcholu, zapadající slunce vykouklo zpod mraku, ozářilo kus země a oslnilo ty tři vojáky, kteří vkročili do jeho světla. Jaká by to mohla být nádhera zakončit celodenní trmácení na francouzském venkově, jít proti zapadajícímu slunci. To je vždycky příslib naděje.

Jen vyšli z lesíka, zaslechli bombardéry, takže se zase vrátili, čekali pod stromy a mezitím kouřili. Z místa, kde byli, letadla vidět nemohli, ale jinak se jim nabízel příjemný rozhled. Tomu, co se před nimi tak doširoka vlnilo, se sotva dalo říkat kopce. Byla to zčeřená krajina, slabé ozvuky širokého vzdutí zemské kůry, k němuž někde daleko odtud došlo. Každý další hřeben byl světlejší než ten předchozí. Viděl ustupující šedavé a modré šmouhy, které proti zapadajícímu slunci vyblédaly v opar, a vypadalo to jako cosi orientálního na talíři.

O půlhodiny později je dlouhá cesta po hlubším úbočí, které se táhlo dál na sever, nakonec zavedla do dalšího údolí, k dalšímu potoku. V něm už voda stála za řeč a přešli ho po kamenném

167$

mostě s pořádnou vrstvou kravinců. Desátníci, kteří nebyli tak unavení jako on, začali žertovat a předstírali, že se bouří. Jeden z nich mu hodil na záda koláč suchého kravince. Turner se neohlédl. Začal přemýšlet o tom, že cáry látky mohly být z dětského pyžama. Chlapeckého. Bombardéry někdy přilétají nedlouho po svítání. Snažil se tu představu zaplašit, ale neopouštěla ho. Francouzský chlapec spící ve své posteli. Turner chtěl položit větší vzdálenost mezi sebe a ten vybombardovaný domek. Teď už ho nepronásledovaly jenom německá armáda a letectvo. Kdyby svítil měsíc, rád by pochodoval celou noc. Desátníkům by se to nelíbilo. Možná je načase, aby je setřásl.

Po proudu od mostu rostla řada osik, jejich koruny se v posledních paprscích jiskřivě chvěly. Vojáci se otočili opačným směrem a pěšina přešla znovu v cestu a vzdalovala se od potoka. Razili si cestu mezi keři s tlustými lesklými listy. Rostly tu rovněž zakrslé duby, které se čerstvě zazelenaly. Vegetace, po které kráčeli, voněla sladce a vlhce a jeho napadlo, že s tím místem je určitě něco v nepořádku, když se tolik liší ode všeho, co dosud viděli.

Zepředu k nim doléhalo bzučení nějakého stroje. Bylo čím dál hlasitější a útočnější, jako by nabíral vysokou rychlost setrvačníku nebo elektrických turbín roztočených do nemožné rychlosti. Vstupovali do pásma zvuku a síly.

„Včely!“ zvolal. Musel se otočit a zopakovat to, než ho uslyšeli. Ovzduší už potemnělo. Moc dobře věděl, jak to dopadá. Když se člověku jedna zaplete do vlasů a bodne ho, přitom, jak umírá, vyšle chemické poselství a všechny, které je přijmou, jsou nuceny přiletět a bodnout a zemřít na stejném místě. Všeobecný obchvat! Po všem tom nebezpečí byla tohle hotová urážka. Přehodili si kabáty přes hlavy a proběhli tím rojem. Pořád ještě obklopeni včelami doběhli k jámě plné smrdutého kalu, kterou přešli po rozviklaném prkně. Dostali se za stodolu, kde najednou zavládl klid. Před stodolou byl hospodářský dvůr. Jen na něj vešli, psi se rozštěkali a nějaká stařena se k nim rozběhla a přitom mávala rukama, jako by odháněla slepice. Důstojníci záviseli na Turnerově francouzštině. Udělal pár kroků a čekal, až k němu stařena doběhne. Vyprávělo se o civilistech, kteří prodávali láhev vody po deseti francích, sám u toho ale nikdy nebyl. Francouzi, které poznal, byli štědří nebo měli svých problémů dost. Žena byla

168$

křehká a rázná. Měla větrem ošlehaný obličej jako z jiného světa a divoký pohled. Hlas měla ostrý.

„Cest impossible, m’sieur. Vouz ne pouvez pas rester ici.“

„Zůstaneme ve stodole. Potřebujeme vodu, víno, chleba, sýr a cokoli, co můžete postrádat.“

„Impossible!“

Tiše jí řekl: „Bojovali jsme za Francii.“

„Tady zůstat nemůžete.“

„Za svítání budeme pryč. Němci jsou pořád…“

„Nejde o Němce, m’sieur. To moji synové. Jsou to bestie. A brzy se vrátí.“

Turner se protáhl kolem ženy a přistoupil k pumpě, která stála v rohu dvora, nedaleko kuchyně. Nettle a Mace ho následovali. Zatímco pil, pozorovali ho ode dveří asi desetiletá dívka a mladší bratříček, který se jí držel za ruku. Turner se napil, naplnil si polní láhev, usmál se na ně a děti utekly. Desátníci se sehnuli pod pumpu společně, střídavě pili. Najednou se ta žena ocitla vedle něho a chňapla ho za loket. Než stačila znovu spustit, řekl: „Přineste nám, prosím, o co jsem vás žádal, jinak půjdeme dovnitř a vezmeme si to sami.“

„Moji synové jsou surovci. Zabijou mě.“

Nejraděj by řekl, tak ať, ale místo toho vykročil pryč a přes rameno zvolal: „Promluvím s nimi.“

„Tak to vás, m’sieur, zabijou. Roztrhaj vás na kusy.“

Desátník Mace byl kuchařem u stejné jednotky královské armády jako desátník Nettle. Než vstoupil do armády, býval skladníkem v obchodním domě Heal’s na Tottenham Court Road. Prohlásil, že se vyzná v tom, jak se dobře zařídit, a pustil se do úprav. Turner by sebou hodil na slámu. Mace našel hromadu pytlů a s Nettleovou pomocí je nacpal a vyrobil tak tři matrace. Čela lůžek udělal z balíků sena, které jednou rukou sundal z patra. Nějaké staré dveře položil na sloupky z cihel a měli stůl. Z kapsy vytáhl z poloviny vyhořelou svíčku. „Co bysme si neudělali pohodlí,“ mumlal si pro sebe.

To bylo vůbec poprvé, kdy si odpustili nějaké sexuální narážky. Všichni tři muži se natáhli na lůžka, kouřili cigarety a čekali. Když už uhasili žízeň, mysleli na jídlo, které dostanou, poslouchali, jak tomu druhému kručí v břiše a jak odbíhá do šera vyko—

169$

nat potřebu, a museli se smát. Turner jim pověděl, o čem se stařenou mluvili a co říkala o svých synech.

„Pátá kolona,“ řekl Nettle. Jenom vedle svého kamaráda se zdál malý, ale měl drobné, ostré rysy a přátelský hlodavčí vzhled, což ještě zdůrazňoval jeho zvyk zatínat zuby do spodního rtu.

„Nebo francouzský nacisti. Nebo sympatizujou s Němcema. Jako Mosley,“ řekl Mace.

Chvíli nikdo z nich neřekl slovo, pak Mace dodal. „Nebo jsou jako všichni na venkově, přiblblí vod toho, jak se berou mezi sebou.“ „Ať je to, jak chce,“ řekl Turner, „podle mě byste si teď měli zkontrolovat zbraně a mít je po ruce.“

Udělali, jak jim řekl. Mace zapálil svíčku a pustili se do práce. Turner zkontroloval svůj revolver a odložil ho, aby měl zbraň na dosah. Když desátníci skončili, opřeli pušky o dřevěnou bednu a zase se natáhli na lůžka. Zanedlouho přišlo s košíkem to děvče. Postavilo ho u vrat do stodoly a odběhlo. Nettle pro košík došel a vyložili to, co dostali, na stůl. Kulatý pecen hnědého chleba, malý kousek měkkého sýra, jednu cibuli a láhev vína. Chleba se dal sotva ukrojit a chutnal po plísni. Sýr byl dobrý, ale zmizel v několika málo vteřinách. Podávali si láhev dokola a ta byla také brzy prázdná. Takže žvýkali ten zatuchlý chleba s cibulí.

Nettle řekl: „Tohle bych nedal ani svýmu zasranýmu psovi.“ „Zajdu tam,“ řekl Turner. „A přinesu něco lepšího.“ „Půjdem taky.“

Chvíli však beze slova leželi na lůžkách. Nikdo z nich se ještě necítil na to, aby se znovu střetl se stařenou.

Pak se otočili za zvukem kroků a uviděli ve vratech dva muže. Každý něco držel, možná kyj nebo brokovnici. V ubývajícím světle se to nedalo rozpoznat. Ani těm francouzským bratrům neviděli do obličeje.

Ozval se tichý hlas. „Bonsoir, messieurs.“

„Bonsoir.“

Jak se Turner zvedal ze slaměného lůžka, hmátl po revolveru. Desátníci sáhli po puškách. „Jen klid,“ zašeptal.

„Angličani? Belgičani?“

„Angličani.“

„Něco pro vás máme.“

„Co pro nás máte?“

170$

„Co to říká?“ zeptal se desátník.

„Říká, že pro nás něco má.“

„Doprdele!“

Muži popošli pár kroků a zvedli to, co drželi v rukou. Najisto brokovnice. Turner odjistil zbraň. Uslyšel, že Mace a Nettle udělali totéž.

„Jen klid,“ zamumlal.

„Odložte zbraně, messieurs.“

„Odložte vy ty vaše.“

„Počkejte chvilku.“

Ten, který mluvil, si sáhl do kapsy. Vytáhl baterku a zamířil s ní ne na vojáky, ale na svého bratra, na to, co držel v jedné ruce. Francouzskou bagetu. A na to, co držel v druhé, plátěný pytel. Pak jim ukázal dvě bagety, které držel sám.

„A máme olivy, sýr, paštiku, rajčata a šunku. A samozřejmě víno. Vive l‘Angleterre.“

„Ehm, vive la France.“

Posadili se za stůl, který Mace udělal, a který Francouzi, Henri a Jean-Marie Bonnetovi, zdvořile obdivovali, a stejně zdvořile obdivovali matrace. Byli to pomenší, podsadití muži kolem padesátky. Henri měl brýle a Nettle se nechal slyšet, že u farmáře vypadají podivně. Turner to nepřetlumočil. Spolu s vínem přinesli i skleněné poháry. Všichni je pozvedli a připili si na Francii a britskou armádu a na porážku Německa. Bratři pozorovali, jak vojáci jedí. Prostřednictvím Turnera Mace prohlásil, že jaktěživ neochutnal paštiku z husích jater, dokonce o ní ani neslyšel, a že od nynějška nebude jíst nic jiného. Francouzi se usmáli, ale chovali se křečovitě a zřejmě neměli náladu se opít. Řekli, že mají za sebou cestu do vesničky nedaleko Arrasu, kam se ve svém farmářském náklaďáku zajeli podívat po svojí mladé sestřenici s dětmi. O město se svedla lítá bitva, ale nevěděli, kdo je obsadil, kdo je bránil ani kdo velel. Jeli po vedlejších cestách, aby se vyhnuli chaosu uprchlíků. Viděli hořící zemědělské usedlosti a na silnici narazili asi tak na tucet mrtvých anglických vojáků. Museli vystoupit a odtáhnout ty muže ke kraji, aby je nepřejeli. Ale některá těla byla skoro vejpůl. Musel to být velký kulometný útok, možná ze vzduchu, možná ze zálohy. V kabině se udělalo Henrimu zle a Jean-Marie, který řídil, zpanikařil a sjel do příkopu.

171$

Zašli do vesnice, půjčili si od farmáře dva koně a vytáhli renault na silnici. To jim zabralo dvě hodiny. Znovu vyjeli a cestou uviděli vypálené tanky a obrněné vozy, německé stejně jako britské a francouzské. Žádné vojáky ale nezahlédli. Bitva se hnula dál.

Do vesnice dorazili v pozdním odpoledni. Bylo to tam úplně zničené a opuštěné. Dům jejich sestřenice byl zdemolovaný, zdi prostřílené, ale střecha ještě držela. Prošli všechny místnosti a ulevilo se jim, že tam nikoho nenašli. Musela sebrat děti a přidat se k tisícům lidí na cestách. Měli strach jet zpátky v noci, tak zaparkovali v lese a snažili se přespat v kabině. Po celou noc slyšeli, jak dělostřelectvo ostřeluje Arras. Připadalo jim nemožné, že by tam mohla přežít živá duše. Zpátky se pustili jinou, mnohem delší cestou, aby nemuseli jet kolem těch mrtvých vojáků. Henri vysvětlil, že jsou s bratrem velice unavení. Když zavřou oči, pořád vidí ta zmrzačená těla.

Jean-Marie znovu naplnil sklenice. Vyprávění, s průběžným Turnerovým tlumočením, zabralo skoro hodinu. Všechno jídlo bylo snězeno. Turner pomyslel na to, že jim poví o vlastním zážitku, který mu nedopřává klidu, ale nechtěl k vší té hrůze ještě přidávat a ani neměl zájem ten výjev oživovat, když ho udržoval s pomocí vína a společnosti zasunutý. Místo toho jim pověděl, jak ho odřízli na začátku ústupu od jeho jednotky, když na ně zaútočily bombardéry luftwaffe. O svém zranění se nezmínil, protože nechtěl, aby o tom desátníci věděli. Místo toho vysvětloval, jak se pustili přes pole na Dunkerque, aby se vyhnuli leteckým náletům na hlavní silnici.

Jean-Marie řekl: „Takže je pravda, co se říká. Odcházíte.“

„Vrátíme se.“ Vyslovil to, ale nevěřil tomu.

Víno už začínalo na desátníka Nettlea působit. Začal nesouvisle vychvalovat jakousi, které říkal „žabožroutská šlumpra“ jaká je přející, ochotná, rozkošná. Všechno to byly výmysly. Bratři se na Turnera zadívali.

„Říká, že Francouzky jsou nejkrásnější ženy na světě.“

Vážně přikývli a pozvedli sklenice.

Chvíli nepadlo slovo. Jejich večer téměř končil. Naslouchali zvukům noci, kterým už přivykli - rachocení dělostřelectva, jednotlivým výstřelům v dálce, vzdálenému výbuchu - nejspíš ženisti na ústupu vyhodili do povětří most.

172$

„Zeptej se jich na jejich mámu,“ nadhodil desátník Mace. „Ať v tom máme jasno.“

„Byli jsme tři bratři,“ objasnil Henri. „Nejstarší, Paul, prvorozený, zahynul u Verdunu v roce 1915. Přímý zásah šrapnelem. Nezbylo nic, co by se dalo pohřbít, jenom helma. My dva jsme měli štěstí. Prošli jsme tím bez škrábnutí. Od té doby matka nenávidí vojáky. Už je jí ale třiaosmdesát a ztrácí rozum, je to u ní přímo posedlost. Francouzi, Angličani, Belgičani, Němci. Nedělá v tom žádný rozdíl. Jste pro ni všichni stejní. Máme strach, že až přijdou Němci, půjde na ně s vidlema a oni ji zastřelí.“

Bratři se unaveně zvedli. Vojáci učinili totéž.

Jean-Marie řekl: „Nabídli bychom vám pohostinství u našeho kuchyňského stolu, ale to bychom ji museli zamknout v jejím pokoji.“

„Tohle ale byla ohromná hostina,“ řekl Turner.

Nettle šeptal Maceovi do ucha, a ten přikyvoval. Nettle vytáhl ze svého tlumoku dva kartony cigaret. Samozřejmě, tak je to správné. Francouzi naoko zdvořile odmítali, ale Nettle obešel stůl a strčil jim dárky do náruče. Chtěli, aby Turner tlumočil.

„Měli jste to vidět, když přišel rozkaz, že máme zničit obchody. Dvacet tisíc cigaret. Vzali jsme si, co jsme chtěli.“

Celá armáda prchala k pobřeží, vyzbrojená cigaretami, aby zahnala hlad. Francouzi zdvořile poděkovali, složili Turnerovi poklonu ohledně jeho francouzštiny a sklonili se nad stolem, aby mohli sbalit prázdné láhve a sklenice. Nikdo nepředstíral, že se ještě někdy uvidí.

„Jen co se udělá světlo, budeme pryč,“ řekl Turner. „Takže se rozloučíme.“

Stiskli si ruce.

Henri Bonnet řekl: „Všechny ty boje, kterýma jsme prošli před pětadvaceti lety. Všichni ti mrtví. A Němci jsou teďka zase ve Francii. Za dva dny jsou tady. Vezmou nám všechno, co máme. Kdo by si to pomyslel?“

Na Turnera poprvé dolehla celá hanebnost ústupu. Styděl se. S ještě menší přesvědčivostí než předtím řekl: „Vrátíme se a vyženeme je, slibuju.“

Bratři s posledními úsměvy na rozloučenou přikývli, vyšli ze sporého světla svíčky a přešli temnotou k otevřeným vratům stodoly, a jak kráčeli, sklenice cinkaly o láhve.

173$

***

Dlouhou dobu ležel na zádech, kouřil a upíral pohled do temnoty zející střechy. Desátníci střídavě, v kontrapunktu, chrápali. Byl unavený, ne však ospalý. V ráně mu nepříjemně tepalo, v pravidelných svíravých záškubech. Ať už tam měl cokoli, bylo to ostré a těsně pod kůží a chtěl se toho dotknout špičkou prstu. Vyčerpání ho oslabilo a vystavilo myšlenkám, o něž vůbec nestál. Přemýšlel o tom francouzském chlapci, jak spí ve své posteli, a na lhostejnost, s jakou dokáží muži metat šrapnely do krajiny. Nebo vyprázdnit pumovnice nad spícím domkem u trati, aniž by věděli, nebo se starali, kdo tam je. Byl to pracovní proces. Viděl při práci vlastní armádní jednotky, pevně sevřené skupiny, tužící se dlouhé hodiny, hrdé na tu rychlost, s jakou dokáží vytvořit linii, hrdé na svou disciplínu, dril, trénink, týmovou práci. Nikdy nepotřebují vidět konečný výsledek - chlapce, který zmizel. Zmizel. Jak tak v myšlenkách to slovo formoval, dostihl ho spánek, ale jenom na několik vteřin. Pak byl zase vzhůru, na svém lůžku, na zádech, upíral pohled do tmy ve své cele. Přímo vnímal, že je tam zpátky. Cítil betonovou podlahu a moč v kbelíku, viděl útržkovité nápisy na zdech a slyšel chrápání mužů v řadě. Tři a půl roku takových nocí, kdy nedokázal spát a myslel na jiného chlapce, který zmizel, na jiný zmizelý život, který kdysi býval jeho vlastní, čekal na svítání a hnus a další zmarněný den. Nevěděl, jak tu každodenní stupiditu přežil. Stupiditu a klaustrofobii. Ruka, která mu svírá hrdlo. Být tady, ukrytý ve stodole, s armádou na útěku, kde dětská noha na stromě je něco tak běžného, že to lidé dokáží igno-174$

rovat, kde se celá země, celá civilizace co nevidět zhroutí, bylo lepší než být tam pod kalným elektrickým světlem a čekat na nic. Tady jsou zalesněná údolí, bystřiny, slunce v osikách, což mu nemohou vzít, dokud ho nezabijí. A má naději. Počkám na tebe. Vrať se. Kynula mu šance, sice nevalná, ale přece, že se vrátí. Měl v kapse její poslední dopis a její poslední adresu. To proto musel přežít, využít svého důvtipu a držet se stranou hlavních cest, kde kroužící bombardéry číhaly jako dravci.

Později se vyhrabal zpod svého kabátu, natáhl si boty a tápal stodolou ven, aby si tam ulevil. Únavou se mu točila hlava, ale ještě nebyl připravený spát. Ignoroval vrčící farmářské psy, našel pěšinu a po ní se dostal na travnatý pahorek, odkud mohl pozorovat záblesky na jižním nebi. Blížící se bouře německé armády. Dotkl se vrchní kapsy, kde měl v jejím dopisu vloženou báseň, kterou přiložila. V děsivém snu temnoty, štěkají všichni psi Evropy. Ostatní její dopisy měl v zapnuté vnitřní kapse kabátu. Když si stoupl na kolo opuštěného valníku, uviděl další části oblohy. Světelné zášlehy bylo vidět všude, jenom na severu ne. Poražená armáda utíkala koridorem, který se měl zúžit a brzy bude nutně odříznut. Pro bojující nezůstane žádná možnost úniku. Přinejlepším z toho kouká zase vězení. Zajatecký tábor. Tentokrát by nevydržel. Až Francie padne, konec války bude v nedohlednu. Žádné dopisy od ní, žádná cesta zpátky. Žádné vyjednávání o dřívějším propuštění výměnou za vstup k pěchotě. Znovu ta ruka na jeho hrdle. Kynula by mu vyhlídka na tisíc nebo tisíce vězeňských nocí, bezesného přemítání o minulosti, čekání, až jeho život znovu začne, a uvažování, zda k tomu vůbec někdy dojde. Možná by bylo rozumné odejít hned teď, než bude příliš pozdě, jít celou noc, celý den, dokud se nedostane ke Kanálu. Vytratit se, nechat desátníky jejich osudu. Otočil se a začal scházet nazpátek po svahu. Rozmyslel si to. Sotva viděl na krok před sebe. Potmě by se daleko nedostal a mohl by si snadno zlomit nohu. A možná ti desátníci nejsou až zas tak úplní pitomci - Mace s těmi matracemi a Nettle, když podaroval bratry.

Řídil se jejich chrápáním, a tak se dovlekl zpátky na své lůžko. Spánek však stále nepřicházel, nebo se Turner do něho pouze nakrátko propadal a znovu se vynořoval, omámený myšlenkami, které nedokázal ani řídit, ani vybírat. Pronásledovaly ho, ty staré

175$

známé úvahy. Už je zase u toho - jeho jediné setkání s ní. Šest dní po propuštění z vězení a jeden den předtím, než se hlásil do služby nedaleko Aldershotu. Když si domluvili, že se setkají v čajovně Joe Lyons na Strandu v roce 1939, neviděli se tři a půl roku. Byl tam dřív a posadil se do rohu s výhledem na dveře. Svoboda bylo pořád ještě něco nového. Ruch a shon, barevné pláště, kabátky a sukně, veselý hlasitý hovor nakupujících ve West Endu, vstřícnost dívky, která ho obsluhovala, ničím neohrožovaná přítomnost - pohodlně se opřel a vychutnával si objetí všedního dne. Měl v sobě krásu, kterou jen on sám dokázal ocenit.

Během doby za mřížemi směla být jedinou ženou, která ho přišla navštívit, jeho matka. Pro případ, že by ho to zase popadlo, jak se vyjádřili. Cecilia psala každý týden. Miloval ji, kvůli ní si chtěl zachovat zdravý rozum, a přirozeně byl zamilovaný do jejích slov. Když jí odepisoval, předstíral, že je zase sám sebou, prolhával si cestu k příčetnosti. Ze strachu z jeho psychiatra, který byl rovněž jejich cenzorem, se nikdy nemohli vyjadřovat smyslně, dokonce ani citově ne. Jeho vězení se považovalo za moderní a osvícené, navzdory jeho viktoriánskému chladu. S klinickou přesností u něho diagnostikovali patologicky zvýšenou náruživost a že potřebuje pomoc stejně jako usměrnění. Hlavně nijak nestimulovat. Některé dopisy - jeho i její - zkonfiskovali kvůli nějakému nesmělému vyjádření náklonnosti. Takže si psali o literatuře a používali postavy jako kódy. V Cambridgi se potkávali na ulici. Všechny ty knihy, všechny ty šťastné či nešťastné dvojice, o nichž si nikdy nepovídali! Tristan a Isolda, vévoda Orsino a Olivia (a také Malvolio), Troilus a Kressida, pan Knightley a Emma, Venuše a Adonis. Turner a Tallisová. Jednou se v zoufalství zmínil o Prométheovi, přikovaném ke skále, jemuž den za dnem rve sup játra z těla. Někdy byla trpělivou Griseldou. Zmínka o „tichém koutě v knihovně“ byla šifrou pro sexuální extázi. Sdělovali si rovněž každodenní činnosti, do únavného detailu plného lásky. Ze všech úhlů jí popsal, jak to ve vězení chodí, ale nikdy jí neřekl, jak je to stupidní. To z toho dost jasně vyplývalo. Nikdy jí neřekl, že má strach, že by ho to mohlo semlít. I to bylo jasné. Nikdy mu nenapsala, že ho miluje, i když by mu to napsala, kdyby si myslela, že dopis projde. On to ale věděl.

Řekla mu, že se musela odtrhnout od své rodiny. Už nikdy

176$

nepromluví s rodiči, bratrem ani sestrou. Sledoval bedlivě, jak se krok za krokem školí na ošetřovatelku. Když napsala: „Dnes jsem byla v knihovně, pro tu učebnici anatomie, co jsem ti o ní říkala. Našla jsem si tichý kout a předstírala, že čtu,“ věděl, že prodlévá u stejných vzpomínek, které ho pod tenkou vězeňskou přikrývkou noc co noc stravovaly.

Když vešla do čajovny v pláštěnce ošetřovatelky, vytrhla ho z příjemného snění, takže se zvedl moc rychle a převrhl svůj čaj. Uvědomoval si příliš velký oblek, který mu matka zachovala. Sako mu v ramenou vůbec nepadlo. Posadili se, zadívali se na sebe, usmáli se a odvrátili pohled. Robbie a Cecilia se spolu milovali léta - prostřednictvím pošty. V zašifrovaných sděleních si byli blízko, jak jim ale teď ta blízkost připadala umělá, teď, když zapředli nezávazný rozhovor, bezmocný katechismus zdvořilých dotazů a odpovědí. Když se mezi nimi rozevřela propast, pochopili, jak daleko ve svých dopisech předběhli sami sebe. Příliš dlouho si tuhle chvíli představovali, příliš dlouho po ní toužili, že to teď nemohlo splnit jejich očekávání. Byl vyřazený ze světa a postrádal sebejistotu, aby do něho znovu vstoupil a dostal se k něčemu podstatnějšímu. Miluju tě a zachránila jsi mi život. Zeptal se jí, jak bydlí. Pověděla mu to.

„A se svojí bytnou vycházíš dobře?“

Nedokázal připadnout na nic lepšího a bál se, že by se mezi nimi mohlo rozhostit mlčení a rozpačitost, která by byla předznamenáním toho, že mu řekne, že to bylo pěkné se zase vidět. Že už se musí vrátit do práce. Všechno, co měli, spočívalo na několika málo minutách v knihovně před několika lety. Je to příliš křehké? Snadno se mohla zase vrátit do role sestry. Je zklamaná? Zhubl. Scvrkl se v každém ohledu. Vězení způsobilo, že sebou opovrhoval, zatímco ona vypadala tak líbezně, jak si ji pamatoval, zvláště pak ve stejnokroji ošetřovatelky. Byla však také zoufale nervózní a neschopná hovořit o něčem jiném než o nicotnostech. Snažila se lehkovážně klábosit o náladovosti svojí bytné. Ještě takhle prohodili pár vět a pak se opravdu podívala na malé hodinky, které jí visely nad levým prsem, a řekla mu, že jí polední pauza za chvíli skončí. Měli půlhodinu.

Doprovodil ji do Whitehallu na autobusovou zastávku. Ve

177$

vzácných posledních minutách jí napsal svoji adresu, skličující sled akronymů a čísel. Vysvětlil jí, že propustku dostane až po základním výcviku. Potom mu dají čtrnáct dní. Nespouštěla z něho pohled a jaksi zoufale vrtěla hlavou, a potom, konečně, ji vzal za ruku a stiskl. V tom stisku bylo vše, co nedokázal vyslovit, a ona mu odpověděla stejně. Přijel její autobus, ona však neodešla. Stáli tváří v tvář. Políbil ji, zpočátku zlehka, ale přistoupili k sobě blíž a když se dotkli jazyky, odhmotněná část jeho osoby pocítila otrockou vděčnost, protože věděl, že teď bude mít vzpomínku, z níž bude v příštích měsících čerpat. Teď z ní čerpal, v nějaké francouzské stodole za časných hodin nového dne. Ještě pevněji se objali a dál se líbali, zatímco lidé ve frontě se kolem nich protahovali. Pocítil na tváři její slzy a její rty se pod jeho smutkem napjaly. Přijel další autobus. Odtáhla se od něho, stiskla mu zápěstí a beze slova nastoupila. Neohlédla se. Pozoroval ji, jak si hledá místo, a když se autobus začal rozjíždět, uvědomil si, že s ní mohl jet až k nemocnici. Zahodil minuty v její společnosti. Musí se znovu naučit sám za sebe přemýšlet a jednat. Rozběhl se po Whitehallu v naději, že ji dohoní na příští zastávce, ale její autobus byl daleko vepředu a zakrátko mizel směrem na Parliament Square.

Během jeho výcviku si dále dopisovali. Osvobození od cenzury a potřeby něco vymýšlet, postupovali opatrně. Byli netrpěliví z toho, že žijí na stránkách dopisů, uvědomovali si obtíže a dávali pozor, aby postoupili dál, než za dotek rukou a jediný polibek na autobusové zastávce. Řekli si, že se milují, oslovovali se ,miláčku’ a ,nejdražší‘ a věděli, že mají společnou budoucnost, ale před hlubšími důvěrnostmi se drželi zpátky. Teď šlo o to, aby zůstali až do těch čtrnácti dní ve spojení. Pomocí přítelkyně z Girtonu našla ve Wiltshiru domek, který by si mohli půjčit, a přestože nemysleli ve chvílích volna skoro na nic jiného, nepokoušeli se ve svých dopisech si to vysnít. Místo toho si vyprávěli, co každý den dělají. Byla teď na porodnickém oddělení a každý den přinášel všední zázraky, stejně jako dramatické chvíle nebo veselí. Docházelo také k tragédiím, ve srovnání s nimiž jejich vlastní trápení vyblédala v nicotnost: mrtvě narozené děti, matky, které zemřely, mladí muži plačící na chodbách, zdeptané mladé matky, jichž se rodina zřekla, znetvořené děti, které vzbuzovaly matoucí směsici

178$

studu a lásky. Když mu Cecilia popsala šťastný porod, chvíli, kdy bitva skončila a vyčerpaná matka vzala poprvé dítě do náruče a u vytržení se zahleděla do nového obličeje, byl to nevyslovený odkaz na její vlastní budoucnost, tu budoucnost, kterou bude sdílet s ním, což dodávalo jejímu psaní prostou sílu, ačkoli popravdě se zaobíral spíše početím, než porodem.

Na oplátku jí vylíčil cvičiště, střelnici, výcvik, buzeraci. Nepřicházel v úvahu k výcviku pro vyšší vojenskou hodnost, což mu vyhovovalo, neboť by mezi důstojníky dříve či později potkal někoho, kdo věděl o jeho minulosti. Mezi řadovými vojáky zůstal anonymní a ukázalo se, že mu to propůjčilo určité postavení. Zjisti], že už je dobře přizpůsobený na vojenský režim, na strach z kontroly výstroje a výzbroje a na skládání lůžkovin do přesně vyrovnaných hraniček. Na rozdíl od ostatních si myslel, že jídlo není vůbec špatné. Ty dny, přestože únavné, mu připadaly velice rozmanité. Pochody krajinou mu skýtaly potěšení, které se neodvažoval dát před ostatními rekruty najevo. Přibíral na váze a vracely se mu síly. Jeho vzdělání a věk ho ocejchovaly, ale jeho minulost to vyvážila, a tak mu nikdo nedělal potíže. Místo toho jej považovali za starého mazáka, který ví, jak to „s nimi“ zaonačit, a je po ruce, když je potřeba vyplnit nějaký formulář. Stejně jako Cecilia omezoval svoje dopisy na každodenní události, sem tam zmínil nějakou zábavnou nebo znepokojivou příhodu: o rekrutovi, který přišel na nástup v jedné botě, o ovci, která běhala jako šílená v kasárnách a nedala se vyhnat, o seržantovi instruktorovi, kterého na střelnici málem zasáhla kulka.

Ale vnější vývoj, stín, který nemohl pominout, zde byl. Po Mnichově v loňském roce si byl jist jako všichni, že dojde k válce. Jejich výcvik dostal nový řád a rychlejší tempo, zvětšoval se nový tábor, aby pojal další rekruty. Turner nebyl rozčilený kvůli strachu z boje, do kterého by musel jít, ale proto, že by to ohrozilo jejich wiltshirský sen. Odrazem jeho obavy byly její dopisy, ve kterých mu popisovala, jak se v nemocnici připravují na nepředvídanou situaci - více postelí, speciální školení, výcvik pro výjimečný stav. Ale oběma to zároveň připadalo i nějak neskutečné, vzdálené, i když pravděpodobné. Hodně lidí tvrdilo, že další válka nebude, a tak se dál upínali ke svým nadějím.

Byla zde ještě jiná, bezprostřední záležitost, která mu nedo—

179$

přávala pokoje. Cecilia nemluvila s rodiči, bratrem ani sestrou od listopadu 1935, kdy Robbieho odsoudili. Nenapsala jim, ani jim nedala svoji novou adresu. Dopisy dostávala prostřednictvím jeho matky, která prodala bungalov a odstěhovala se do jiné vesnice. Přes Grace dala své rodině vědět, že je v pořádku a že si nepřeje, aby ji kontaktovali. Jednou přišel do nemocnice Leon, ale nemluvila s ním. Celé odpoledne čekal venku u brány. Když ho zahlédla, stáhla se dovnitř, dokud neodešel. Následujícího rána byl před ubytovnou. Protáhla se kolem něho a dokonce se po něm ani nepodívala. Uchopil ji za loket, avšak vykroutila se mu a šla dál, navenek nedotčená jeho žadoněním.

Robbie věděl líp než kdo jiný, jak má svého bratra ráda, jak lpí na svojí rodině, kolik pro ni znamená dům a park. On by se nemohl nikdy vrátit, ale trápilo ho pomyšlení, že kvůli němu Cecilia ničí jednu část sebe samé. Po měsíci výcviku se jí svěřil s tím, co mu leží v hlavě. Nepřišla na to řeč poprvé, ale celá záležitost se částečně vyjasnila.

Odpověděla mu: „Postavili se proti tobě, všichni, dokonce i otec. Když zničili tvůj život, zničili i můj. Vybrali si, že uvěří svědectví hloupé, hysterické malé holky. Ve skutečnosti ji povzbuzovali tím, že jí nedali žádný prostor, aby mohla ustoupit. Bylo jí nezralých třináct, to vím, ale už s ní nikdy nechci mluvit. A pokud jde o ostatní, těm nemůžu nikdy odpustit to, co udělali. Teprve když jsem se od nich odpoutala, začínám chápat, jaké snobství vězí za jejich hloupostí. Předně, matka ti nikdy neodpustila. Otec se raději ponořil do práce. Z Leona se vyklubal uzubený bezpáteřný idiot, který se k nim přidal. Když se Hardman rozhodl, že bude Dannyho krýt, nikdo z naší rodiny nechtěl, aby ho policie vyslechla. Policie měla tebe, koho mohla stíhat. Nechtěli, aby se jim případ zkomplikoval. Vím, že to vyznívá zahořkle, ale nechci být taková, lásko moje. Se svým novým životem a přáteli jsem opravdu moc spokojená. Mám pocit, že můžu volně dýchat. Hlavně mám pro koho žít, pro tebe. Popravdě řečeno, musela jsem se rozhodnout - ty nebo oni. Jak byste to mohli být vy všichni? Nikdy jsem ani na okamžik nezapochybovala. Miluju tě. Beze zbytku v tebe věřím. Jsi můj nejdražší, můj důvod k životu. Cee.“

Ty poslední věty znal zpaměti a teď si je ve tmě neslyšně 180$

opakoval. Můj důvod k životu. Ne k žití, ale k životu. A ona byla jeho důvod k životu, důvod, proč musí přežít. Ležel na boku a upíral pohled tam, kde tušil vchod do stodoly, čekal na první známky svítání. Byl příliš neklidný na to, aby teď usnul. Jediné, co chtěl, bylo vyrazit k pobřeží.

Žádný domek ve Wiltshiru jim nekynul. Tři týdny předtím, než mu skončil výcvik, byla vyhlášena válka. Armáda automaticky zareagovala, bylo to jako reflexy nějaké ústřice. Všechny propustky byly zrušeny. O něco později se to změnilo a byly jenom odloženy. Stanovili nové datum, potom je změnili, a pak odvolali. Potom byly, se čtyřiadvacetihodinovým předstihem, vydány cestovní příkazy. Než se měli hlásit do služby u svého nového pluku, měli čtyři dny volna. Říkalo se, že je hned odvelí. Cecilia se snažila vyměnit si volno a částečně se jí to podařilo. Pokusila se o to znovu, ale nevyšlo to. Ve chvíli, kdy došel jeho lístek, jímž jí oznamoval, že přijede, byla na cestě do Liverpoolu, do nemocnice Adler Hey na kurs ošetřování těžkých zranění. Den poté, co se dostal do Londýna, vyrazil za ní na sever, ale vlaky byly nemožně pomalé. Přednost měla vojenská doprava směrem na jih. V Birminghamu zmeškal spojení a příští vlak byl zrušen. Musel by čekat až do příštího rána. Půl hodiny rázoval po peróně zmítán nerozhodností. Nakonec se rozmyslel, že se vrátí. Hlásit se pozdě k útvaru byla vážná věc.

V době, kdy se Cecilia vrátila z Liverpoolu, se právě vyloďoval v Cherbourgu a čekala ho nejnudnější zima jeho života. Samozřejmě před sebou neskrývali vzájemný strach, ale považovala za svoji povinnost uklidnit ho a podpořit. „Nikam neodjedu,“ napsala v prvním dopisu po Liverpoolu. „Počkám na tebe. Vrať se.“ Citovala sama sebe. Věděla, že si Robbie vzpomene. Od té doby takhle končila každý dopis Robbiemu do Francie, každý včetně toho posledního, který došel těsně předtím, než dostali rozkaz ustoupit k Dunkerque.

Pro Britské expediční sbory v severní Francii to byla dlouhá, ošklivá zima. Neudálo se nic zvláštního. Kopali zákopy, zabezpečovali zásobovací trasy a chodili na noční cvičení, která pěchotě připadala směšná, protože jim nikdy nevysvětlili, jaký to má účel, a protože byl nedostatek zbraní. Mimo službu byl každý muž generálem. I ten nejobyčejnější pěšák měl za to, že by se neměla

181$

znovu vést zákopová válka. Ale protitankové zbraně, na které čekali, nikdy nedorazily. Ve skutečnosti měli vůbec málo těžkých zbraní. Bylo to údobí nudy a fotbalových zápasů mezi jednotkami, celodenních pochodů v plné výstroji po venkovských cestách a nakonec dlouhých hodin nevyplněných ničím jiným než tím, že držel krok a snil do rytmu bagančat na asfaltu. Ztrácel se v myšlenkách na ni a koncipoval další dopis, cizeloval věty, snažil se v té šedi objevit něco zábavného.

Možná to způsobily první náznaky zeleně podél francouzských cest a podléšky, které prosvítaly z lesů, co v něm vzbudilo pocit, že je potřeba smířit se a začít znovu. Rozhodl se, že se znovu pokusí přemluvit ji, aby se spojila s rodiči. Není zapotřebí, aby jim odpustila, nebo se s nimi začala zase dohadovat. Měla by jim napsat stručný, jednoduchý dopis a dát jim vědět, kde je a jak se jí daří. Kdo může vědět, k jakým změnám v následujících letech dojde? Věděl, že kdyby se neusmířila s rodiči dřív, než jeden z nich zemře, vyčítala by si to do konce života. Nikdy by si neodpustil, že ji k usmíření nepřemlouval.

Takže jí napsal v dubnu a její odpověď dostal až v půlce května, když už ustupovali po vlastní linii, krátce předtím, kdy dostali rozkaz ustoupit až ke Kanálu. S nepřátelskou palbou se nesetkali. Ten dopis měl teď v náprsní kapse. Byl to poslední dopis, který od ní dostal, než se poštovní spojení zhroutilo.

… Nechtěla jsem ti o tom psát v téhle době. Pořád nevím, co si mám myslet, a chtěla jsem počkat, až budeme spolu. Teď jsem od tebe dostala dopis a nemá smysl, abych se o tom nezmínila. První překvapení je, že Briony není v Cambridgi. Na podzim se nezapsala, nezaujala své místo. Překvapilo mě to, protože jsem od doktora Halla slyšela, že ji čekali. Druhé překvapení je, že si dělá ošetřovatelský kurs ve stejné nemocnici, v jaké kdysi já. Dovedeš si představit Briony s mísou? Předpokládám, že všichni říkali totéž o mně. Ona je ale takový fantasta, jak jsme oba poznali na vlastní kůži. Lituju pacienta, kterému bude píchat injekci. Dopis od ní je zmatený a matoucí. Chce se setkat. Začíná plně chápat, co udělala a jaké to mělo následky. Skutečnost, že se nezapsala na vysokou, s tím jasně souvisí. Tvrdí, že chce být nějak prakticky užitečná. Ale

182$

já mám dojem, že zvolila ošetřovatelství jako svého druhu trest. Chce mě přijít navštívit a promluvit si. Nemusela bych to zvládnout, a proto chci počkat a postavit se jí tváří v tvář spolu s tebou, ale myslím, že chce všechno odvolat. Myslím, že chce změnit svou výpověď a udělat to oficiálně nebo právní cestou. Možná to ani nebude možné, vzhledem k tomu, že tvoje odvolání zamítli. Potřebujeme vědět o zákonech víc. Možná bych měla navštívit právníka. Nechci, abychom si dělali marné naděje. Třeba nemá nic podobného v úmyslu, nebo není připravená, aby něco takového podstoupila. Vzpomeň si, jaký je to snílek.

Neudělám nic, dokud se mi neozveš. Nemluvila bych o tom, ale když jsi mi znovu napsal, že bych se měla spojit s rodiči (obdivuji tvoji velkorysost), musela jsem ti o tom povědět, protože by se situace mohla změnit. Pokud to nebude právně možné, aby Briony předstoupila před soudce a řekla mu, že odvolává svoje tvrzení, potom by to mohla povědět alespoň našim. Aby se mohli rozmyslet, co by chtěli udělat. Pokud se přimějí k tomu, aby se ti náležitě písemně omluvili, potom bychom možná mohli začít obnovovat vztahy.

Pořád na ni musím myslet. Stát se ošetřovatelkou, vytrhnout se ze svého prostředí, je pro ni větší změna, než byla pro mě. Já jsem měla alespoň svoje tři roky na Cambridgi a měla jsem zřejmý důvod odvrhnout svoji rodinu. Ona má jistě svoje důvody. Nepopírám, že jsem na ně zvědavá. Čekám však na tebe, můj drahý, až mi řekneš, co si o tom myslíš. A jen tak na okraj, napsala mi, že jí v Horizonu Cyril Connolly odmítl příspěvek. Takže se alespoň někdo vyzná v těch jejích nešťastných fantaziích.

Vzpomínáš si na ta předčasně narozená dvojčata, co jsem ti o nich vyprávěla? Tak to menší zemřelo. Stalo se to v tu noc, kdy jsem měla službu. Matka to prožívala opravdu moc zle. Slyšeli jsme, že otec je přidavačem na stavbě, a myslím, že jsme čekali nějakého neomaleného pořízka s cigaretou přilepenou na dolním rtu. Byl ve východní Anglii, s firmou, kterou přidělili armádě, a stavěl tam pobřežní opevnění, proto přišel do nemocnice tak pozdě. Ukázalo se, že je to velice pohledný člověk, devatenáctiletý, přes sto osmdesát centimetrů vysoký,

183$

se světlými vlasy, které mu padaly do čela. Má koňskou nohu jako Byron, což je důvod, proč ho nevzali do armády. Jenny říkala, že vypadá jako řecký bůh. Byl tak jemný a milý a trpělivě utěšoval svoji mladou ženu. Všechny nás to dojalo. Nejsmutnější bylo, že se mu to právě začalo dařit, trochu ji uklidnil, když skončily návštěvní hodiny, přišla hlavní sestra a přinutila ho odejít spolu s ostatními. Na nás zůstalo posbírat trosky. Chudák holka. Ale byly čtyři a předpisy jsou předpisy.

S tímhle dopisem si teď pospíším do třídírny v Balhamu v naději, že se dostane přes Kanál před víkendem. Nechci ale končit smutně. Opravdu mi moc leží na srdci ta novina ohledně mé sestry, a co by to mohlo pro nás dva znamenat. Moc se mi líbilo tvoje vyprávění o těch důstojnických latrínách. Přečetla jsem ten kousek děvčatům a řehtaly se jako pominuté. Mám takovou radost, že styčný důstojník zjistil, jak umíš dobře francouzsky, a přidělil ti práci, toho můžeš využít. Proč jim to zjištění trvalo tak dlouho? Držel ses zpátky? O francouzském chlebu máš pravdu - za deset minut máš po něm zase hlad. Je to jenom nadýchané nic. Balham není tak špatný, jak jsem tvrdila, ale o tom víc příště. Přikládám Audenovu báseň na Yeatsovu smrt, vystřiženou z London Mercury z loňského roku. Podívám se do krabic po tvém Housmanovi. Musím si pospíšit. Není minuty, abych na tebe nemyslela. Miluju tě. Počkám na tebe. Vrať se. Cee.

184$

***

Někdo ho šťouchal botou do kostrče a to ho probudilo.

„Hej, guvernére. Vstáváme.“

Posadil se a pohlédl na hodinky. Vchod do stodoly byl obdélník namodralé černi. Usoudil, že spal ani ne pětačtyřicet minut. Mace přičinlivě vysypal slámu z pytlů a rozebral stůl. Seděli mlčky na balících sena a kouřili první cigaretu dne. Když vyšli ven, našli tam hliněný soudek s těžkým dřevěným víkem. Uvnitř byl zabalený do tenkého plátna pecen chleba a kus sýra. Turner na místě tesákem zásoby rozdělil.

„Pro případ, že bychom se rozdělili,“ zamumlal.

Ve stavení se už svítilo a když odcházeli, mohli se psi pominout. Přelezli branku a vydali se přes pole směrem na sever. Po hodině se zastavili v lesíku, aby se napili z polních láhví a zakouřili si. Turner studoval mapu. Vysoko nad nimi už přelétaly první bombardéry, formace takových padesáti heinkelů, které měly namířeno stejným směrem, k pobřeží. Vycházelo slunce a udělal se slabý opar. Pro luftwaffe den jako stvořený. Kráčeli mlčky další hodinu. Nevedla tam žádná cesta, takže se řídil podle kompasu, přes pastviny s krávami a ovcemi, přes pole s řepou a mladou pšenicí. Nebyli mimo silnici v takovém bezpečí, jak si myslel. Na jedné pastvině bylo dvanáct kráterů po bombách a ve stoyardovém pruhu byly rozmetané kusy masa, kostí a strakaté kůže. Každý z nich se však zaobíral vlastními myšlenkami a žádný z nich nepromluvil. Mapa dělala Turnerovi starosti. Odhadoval, že jsou tak pětadvacet mil od Dunkerque. Čím budou blíž, tím těžší bude

185$

držet se mimo silnice. Všechno se sbíhalo k Dunkerque. Bylo třeba překročit řeky a kanály. Když už zamířili k mostům, jenom by ztráceli čas, kdyby to vzali znovu oklikou přes pole.

Krátce po desáté se zastavili k dalšímu odpočinku. Přelezli ohradu, aby se dostali na pěšinu, nemohli ji však na mapě najít. Stejně směřovala doprava, přes rovinatou, téměř bezlesou krajinu. Šli další půlhodinu a vtom zaslechli pár mil před sebou, kde bylo vidět věž nějakého kostela, protileteckou palbu. Zastavil se, aby se mohl znovu podívat do mapy.

Desátník Nettle řekl: „Z tý mapy se nevyčte ani hovno.“

„Psst. Neví, co a jak.“

Turner se opřel plnou vahou o sloupek ohrady. V boku ho zabolelo, kdykoli našlápl na pravou nohu. Ostrý předmět jako by prorážel ven a zachytával se mu o košili. Nedokázal odolat, aby si to ukazováčkem neohmatal. Po včerejší noci neměl zapotřebí poslouchat znovu pitomé řeči desátníků. Z únavy a bolesti byl podrážděný, ale neřekl nic a snažil se soustředit. Našel tu vesnici na mapě, cestu ale ne, přestože tam určitě vedla. Bylo to přesně tak, jak si myslel. Dostanou se na silnici a budou muset po ní jít po celou cestu k obranné linii u kanálu Bergues-Furnes. Jinudy se tam dostat nedalo. Desátníci nepřestávali žvanit. Složil mapu a vykročil dál.

„Jakej je plán, guvernére?“

Neodpověděl.

„No né, teďka jsi výsost urazil.“

Za palbou protiletadlových děl o kus dál na západ slyšeli střelbu jejich vlastního dělostřelectva. Když se přiblížili k vesnici, uslyšeli hukot pomalu jedoucích nákladních vozů. Pak je uviděli, řadu táhnoucí se k severu, jedoucí krokem. Bylo to pokušení naskočit si, ale ze zkušenosti věděl, jak snadným cílem by se stali ze vzduchu. Když jdete pěšky, vidíte a slyšíte, co se blíží.

Tam, kde silnice vybíhala v pravém úhlu z vesnice, se na ni napojovala pěšina, po níž přišli. Na deset minut dopřáli odpočinek nohám, posadili se na okraj kamenného koryta na vodu. Tří a desetitunové náklaďáky, polopásová vozidla a sanitky pracně zdolávaly tu úzkou zatáčku rychlostí ani ne jedné míle v hodině a vzdalovaly se od vesnice po dlouhé rovné silnici, jejíž levou stranu lemovaly platany. Silnice vedla přímo na sever, k černému

186$

mraku hořící nafty, který se držel nad horizontem a vymezoval Dunkerque. Kompas už nebyl zapotřebí. Kolem cesty byla roztroušená porouchaná vojenská vozidla. Nemělo zůstat nic, co by mohl nepřítel použít. Ze vzdalujících se náklaďáků zezadu prázdně civěli zranění, kteří byli při vědomí. Byly zde rovněž obrněné vozy, terénní vozy, malé pásové pancéřové vozy a motorky. Mezi nimi jela civilní vozidla naložená domácím zařízením a kufry, autobusy, farmářské vozy a káry tlačené muži a ženami nebo tažené koňmi. Vzduch byl šedý výfukovými plyny a tím smradem se malátně prodíraly stovky vojáků, pro tu chvíli rychlejších než vozidla, většina z nich nesla pušku a nepohodlný zimník - což byla za stoupající ranní teploty přítěž.

Spolu s vojáky kráčely rodiny, lidé vlekli kufry, rance, nemluvňata, nebo vedli za ruku děti. Jediný lidský zvuk, který Turner slyšel a který pronikl hukotem motorů, byl dětský pláč. Byli tam staří lidé, kteří kráčeli jednotlivě. Jeden stařec v čistém batistovém obleku, motýlku a soukenných trepkách se vlekl s pomocí dvou holí, a postupoval tak pomalu, že ho i jízdní kolona předjížděla. Ztěžka oddychoval. Ať měl namířeno kamkoli, určitě tam nedojde. Na druhé straně silnice byl hned na rohu otevřený obchod s obuví. Turner uviděl ženu s malou holčičkou vedle sebe, jak mluví s prodavačkou, která na dlaních obou rukou předváděla různé boty. Ty tři nevěnovaly procesí za sebou žádnou pozornost. Proti koloně jela řada obrněných vozidel s lakem nedotčeným bitvou a právě se pokoušela objet tentýž roh a mířila na jih k předsunutým německým sborům. Mohli doufat jen v jedno, že ve střetu s pancéřovanými německými jednotkami vyzískají hodinu dvě navíc pro ustupující vojáky.

Turner se postavil, napil se z polní láhve a zařadil se do kolony, vklouzl za dva muže ze Skotské lehké pěchoty. Desátníky měl v patách. Když se teď na ústupu přidali k hlavnímu útvaru, necítil se za ně víc odpovědný. Nedostatek spánku jeho nepřátelství vůči nim ještě zvyšoval. Dnes ho jejich popichování štvalo a zničilo kamarádství z předchozího večera. Ve skutečnosti pociťoval odpor ke kdekomu kolem sebe. V myšlenkách se soustředil jen na vlastní přežití.

Chtěl desátníky setřást, a tak zrychlil krok, předešel Skoty a protlačil se kolem několika jeptišek, které vedly skupinu dva—

187$

nácti dětí v modrých tunikách. Vypadaly jako zbytek dětí z nějaké internátní školy, takové, v jaké učil blízko Lilie toho léta, než šel na Cambridge. Teď mu to připadalo jako v jiném životě. Mrtvá civilizace. Nejdřív se ocitl v troskách jeho vlastní život, potom životy všech ostatních. Usilovně pochodoval a uvědomoval si, že tohle tempo nemůže dlouho udržet. V podobné koloně se ocitl už dřív, toho prvního dne, a věděl, co hledá. Hned napravo měl příkop, ale byl mělký a bylo do něho vidět. Řada stromů rostla na druhé straně. Proklouzl tam, před nějakou limuzínou renaultem. Když se kolem ní prosmekl, řidič zmáčkl klakson. Pronikavé troubení Turnera nečekaně rozzuřilo. A dost! Přiskočil ke dveřím u řidiče a s trhnutím je otevřel. Uvnitř seděl úhledný mužík v šedém obleku a měkkém plstěném klobouku, kožené kufry narovnané vedle sebe, s rodinou namačkanou na zadním sedadle. Popadl chlápka za kravatu a už se chystal otevřenou pravačkou zpolíčkovat ten jeho stupidní obličej, ale jiná ruka, velice silná, mu sevřela zápěstí.

„To není nepřítel, guvernére.“

Desátník Mace ho odtáhl a nepustil. Nettle, který byl hned za nimi, přikopl dveře renaultu s takovou silou, až odpadlo zpětné zrcátko. Děti v modrých tunikách to kvitovaly s nadšením a zatleskaly.

Všichni tři přešli na druhou stranu a vkročili pod stromy. Slunce už stálo vysoko a bylo teplo, ale na silnici stín ještě nedopadal.

Některá vozidla ležící v příkopech byla rozstřílena během útoků ze vzduchu. Kolem opuštěných náklaďáků, které míjeli, se povalovalo zboží, jak je zanechaly jednotky, které hledaly jídlo, pití nebo benzin. Turner a desátníci šlapali v páskách do psacích strojů, vypadlých z krabiček, sešitech na podvojné účetnictví, dodacích listech na kovové stoly a otáčecí židle, kuchyňských potřebách a motorových součástkách, sedlech, uzdách a postrojích, žacích strojích, fotbalových pohárech, stohovatelných židlích, ležel tam i projektor a naftový generátor, které někdo zdemoloval pákou, jež se válela opodál. Prošli kolem sanitky, zpola zabořené v příkopu, s jedním odmontovaným kolem. Na mosazné tabulce na dveřích stálo: „Tato sanitka je darem britských usedlíků v Brazílii.“

188$

Turner zjistil, že je možné usnout při chůzi. Řev motorů nákladních vozů najednou ustal, pak mu povolily šíjové svaly, hlava mu klesla, s úlekem ukročil stranou a probudil se. Nettle a Mace byli pro to, aby se nechali svézt. Ale už předchozího dne jim řekl, co zažil v té první koloně - dvacet mužů na korbě třítunového náklaďáku zabil jeden jediný granát. On sám mezitím ležel v příkopu s hlavou v rouře pod můstkem a schytal to šrapnelem do boku.

„Jeďte klidně napřed,“ řekl. „Já jdu po svých.“

Takže se o tom dál nemluvilo. Nehnou se od něho - byl jejich talisman.

Došli za nějaké další pěšáky ze Skotské vysočiny. Jeden z nich hrál na dudy, což desátníky ponouklo, že ho začali nosově kvičivě napodobovat. Turner se zatvářil, jako že se chystá přejít přes silnici.

„Jestli se začnete prát, tak já do toho nejdu.“

Dva Skotové se už otočili a něco si tlumeně povídali.

„Jasnej měsíc nádhernej, v bezva noci měsíčnej,“ zahulákal Nettle. Kdovíco by se mohlo v tu chvíli semlít, kdyby odněkud shora nezaslechli výstřel z pistole. Když vyšli na kopec a na rovinu, dudy umlkly. Na otevřeném poli se shromáždila francouzská jízda, sesedla s koní a utvořila dlouhou řadu.

Na začátku řady stál voják a usmrcoval koně jednoho po druhém. Výstřelem do hlavy zastřelil jednoho, postoupil k druhému. Každý jezdec stál v pozoru vedle svého koně a obřadně si tiskl čapku na hruď. Koně trpělivě čekali, až na ně přijde řada.

Toto stvrzení porážky všechny ještě víc zdeprimovalo. Desátníci už neměli chuť pustit se do křížku se Skoty, kteří se už o ně víc nezajímali. O pár minut později minuli pár těl v příkopu, tři ženy, dvě děti. Jejich kufry se povalovaly okolo nich. Jedna žena měla soukenné trepky, jako ten muž v batistovém obleku. Turner odvrátil pohled, rozhodnut, že se do toho nenechá zatáhnout. Jestli má přežít, musí sledovat nebe. Byl tak unavený, že na to zapomínal. A udělalo se vedro. Někteří muži nechávali kabáty ležet na zemi. Nádherný den. V jiné době by se tomu říkalo jako malovaný. Silnice teď pomalu a dlouze stoupala, dost na to, aby vláčel nohy, a bolest v boku zesílila. Každý krok byl vědomým rozhodnutím. Na levé patě mu nabíhal puchýř, což ho nutilo

189$

našlapovat na hranu boty. Aniž se zastavil, vytáhl z tlumoku chléb a sýr, ale měl příliš velkou žízeň, než aby mohl žvýkat. Zapálil si další cigaretu, aby zahnal hlad, a snažil se omezit svůj úkol na to zcela základní: půjdeš krajinou, dokud nedorazíš k moři. Co by mohlo být jednodušší, když se oprostí od všeho, co souvisí s ostatními? Je jediným člověkem na zemi a má jasný cíl. Kráčí krajinou, dokud nedojde k moři. Realita je až příliš svázaná s ostatními, to věděl; šli za ním další lidé, jemu ale skýtalo útěchu předstírání, že je sám, a rytmus vlastních kroků. Jen dál jen jít jen dál jen jít přes zem k moři jít. Hexametr. Pět jambů a anapest. V tomhle rytmu teď kráčel.p>

Dalších dvacet minut a silnice se začala narovnávat. Ohlédl se přes rameno a uviděl kolonu, jak se za ním na míli táhne z kopce. Konec silnice nebyl v dohledu. Přešli železniční trať. Podle mapy byli šestnáct mil od kanálu. Vstupovali na území, kde se podél silnice víceméně nepřetržitě povalovaly zdemolované trosky. Za příkopem se vršilo půl tuctu pětadvacetiliberních děl, jako by je tam nahrnul těžký buldozer. Nahoře vepředu, kde začal terén klesat, byla křižovatka s vedlejší cestou, a tam se rozpoutal nějaký rozruch. Vojáci, kteří stáli, se chechtali a z kraje silnice se ozývaly zvýšené hlasy. Když přišel blíž, uviděl majora z Východokentského pluku, růžovolícího chlapíka ze staré školy, po čtyřicítce, jak huláká a ukazuje směrem k lesu, který ležel tak míli daleko přes dvě pole. Vytahoval muže z kolony, nebo se o to alespoň pokoušel. Většina z nich ho ignorovala a šla klidně dál, někteří se mu vysmáli, ale pár jich dostalo strach z jeho hodnosti a zastavilo se, přestože postrádal jakoukoli osobní autoritu. S puškami v rukou se kolem něho shromáždili a tvářili se nejistě.

„Vy. Ano, vy. Vy to provedete.“

Major položil ruku Turnerovi na rameno. Zastavil se a zasalutoval dřív, než si uvědomil, co dělá. Oba desátníci postávali za ním.

Major měl malý knírek jako kartáček, který mu visel přes nevýrazné, tuhé rty, jež rychle odsekávaly slova: „Támhle v tom lese máme v pasti skopčáka. Musí patřit k předsunuté hlídce. Ale je tam pěkně zakopanej s kulometama. Půjdeme tam a vykouříme ho.“

190$

Turner pocítil mrazivou hrůzu a slabost v nohou. Ukázal majorovi prázdné ruce.

„Čím, pane?“

„Důvtipem a trochou týmové součinnosti,“

Jak se má odporovat bláznovi? Turner byl příliš unavený, aby dokázal myslet, věděl však, že nikam nepůjde.

„Mám zbytky dvou oddílů pěchoty na půl cesty nahoru po východním…“

Zbytky, to bylo to slovo, které mluvilo za všechno, a ponouklo Macea, aby se do toho s celým svým kasárenským výcvikem vložil.

„Promiňte, pane. Žádám o povolení promluvit.“

„Zamítá se, desátníku.“

„Děkuji pane. Rozkazy z hlavního velitelství. Postupovat spěšně, hbitě a rychle, bez průtahů, bez zacházek a odbočování na Dunkerque, za účelem okamžité evakuace z důvodu, že jsme v obtížném, odporném obchvatu ze všech stran. Pane.“

Major se otočil a zabodl Maceovi ukazováček do hrudi.

„Tak podívejte. Vy. Tohle je naše poslední příležitost ukázat…“

Desátník Nettle zasněně řekl: „To lord Gort napsal tenhle rozkaz a osobně jej doručil.“

Turnerovi připadalo k nevíře, že by se mělo takhle mluvit s majorem. A také riskantní. Major nepochopil, že si z něho utahují. Zřejmě si myslel, že to promluvil Turner, neboť krátkou řeč, která následovala, adresoval jemu.

„Ustup jsou krvavá jatka. Proboha, člověče. Tohle je vaše poslední příležitost ukázat, co dokážeme, když jsme rozhodní a odhodlaní. Co víc…“

Pokračoval, neboť toho měl spoustu na srdci, ale Turnerovi připadalo, že se na ten zábavný výjev v pokročilém dopoledni sneslo dusivé ticho. Tentokrát nespal. Díval se majorovi přes rameno k čelu kolony. Tam daleko viselo takových třicet stop nad silnicí cosi, rozostřené stoupajícím vedrem, cosi, co vypadalo jako dřevěná deska, vodorovně zavěšená, s vypouklinou uprostřed. Majorova slova k němu nedoléhala, ani nedokázal jasně uvažovat. To vodorovné zjevení setrvávalo na obloze, aniž by se zvětšovalo, a přestože mu začínalo docházet, co to znamená, připadal si jako v nějakém snu, nebylo možné začít reagovat nebo se

191$

pohnout. Zmohl se jedině na to, že otevřel ústa, ale nevydal hlásku, a i kdyby ano, nevěděl by, co říct.

Potom, přesně ve stejném okamžiku, kdy znovu začal vnímat zvuky, se mu podařilo vykřiknout. „Pryč!“ Rozběhl se rovnou k nejbližší skrýši. Byla to nejasná rada, do vojenského rozkazu měla daleko, ale desátníky vnímal těsně za sebou. Také jako ve snu mu připadalo, že nedokázal vládnout nohama dost rychle. To, co pociťoval pod žebry, nebyla bolest, ale něco škrábalo o kost. Upustil kabát. Tak padesát metrů před sebou měl třítunový náklaďák, převrácený na bok. Ten černý, zaolejovaný podvozek, s vypuklinami diferenciálu, byl jeho jediným útočištěm. Neměl moc času, aby se k němu dostal. Stíhačka už kropila kolonu po celé délce. Široký vějíř ohně se začal šířit po silnici rychlostí dvě stě mil za hodinu, rachotivé krupobití střel z rychlopalného leteckého děla se zarývalo do kovu a skla. Nikdo z lidí v těch téměř stojících vozidlech nezačal reagovat. Řidiči ten výjev pouze registrovali přes přední skla vozů. Dostali se do fáze, v níž byl před několika vteřinami Turner. Muži na korbách náklaďáků nevěděli nic. Uprostřed silnice se rozkročil nějaký seržant a pozvedl pušku. Nějaká žena vyvřískla a pak, právě ve chvíli, kdy sebou Turner hodil pod převrácený náklaďák, je dostihla střelba. Ocelový rám se otřásal pod střelami, které zběsile chrlil kulomet. Pak se střelba hnala kolonou dál, provázená řevem stíhačky a jejím bleskurychlým stínem. Tiskl se do tmy podvozku u předního kola. Nikdy mu motorový olej nevoněl sladčeji. Skrčený jako zárodek si rukama chránil hlavu, s očima pevně zavřenýma čekal na další letadlo a myslel na přežití.

Nic se však nedělo. Po určité odmlce se opět rozbzučel hmyz, který si hleděl svých záležitostí pokročilého jara, a znovu se rozezpívali ptáci. A potom, jako kdyby jim ptáci hodili narážku, začali sténat a volat ranění a děti se rozplakaly. Někdo jako obvykle proklínal královské letectvo. Turner se vyhrabal na nohy a právě se oprašoval, když se vynořili Nettle a Macc a společně se vraceli k majorovi, který seděl na zemi. Z obličeje mu vymizela všechna barva a držel si pravou ruku.

„Je to čistý průstřel/4 řekl, když k němu došli. „Měl jsem z pekla štěstí.“

Pomohli mu vstát a nabídli se, že ho doprovodí k sanitce, kde

192$

už jeden kapitán Zdravotnického sboru královské armády spolu s dvěma sanitáři ošetřovali raněné. Major však zavrtěl hlavou a zůstal tam stát bez pomoci. V šoku byl řečný a mluvil měkčeji.

„ME 109. To musel být jeho kulomet. Dělo by mi tu moji zatracenou ruku urazilo. Dvacet milimetrů, víte. Musel se odtrhnout od svojí skupiny. Cestou zpátky nás zahlídl a nedokázal odolat. Vlastně mu to nemůžu mít za zlý. To ale znamená, že jich tady co nevidět máme víc.“

Půl tuctu mužů, které předtím shromáždil, se vyhrabalo i s puškami z příkopu a loudalo se pryč. Při pohledu na ně si major vzpomněl.

„Výborně, chlapci. Seřaďte se.“

Utvořili řadu, podle všeho mu nedokázali odporovat. Teď už se trochu třásl, otočil se na Turnera.

„A vy tři. Poklusem klus.“

„Víš, kamaráde, abych pravdu řekl, radši ne.“

„Jo aha.“ Zašilhal na Turnerovo rameno, jako by tam viděl označení vyšší hodnosti. Dobromyslně levou rukou zasalutoval. „V tom případě, pane, pokud nemáte námitky, vyrazíme. Popřejte nám štěstí.“

„Hodně štěstí, majore.“

Pozorovali ho, jak pochoduje se svou neochotnou hrstkou k lesu, kde čekaly kulomety.

Půl hodiny se kolona nehnula dál. Turner se nabídl k dispozici kapitánovi zdravotnického sboru a pomáhal přinášet na nosítkách raněné. Potom jim hledal místo na nákladních vozech. Po desátnících nebylo vidu. Nosil také potřebný materiál ze sanitky. Pozoroval kapitána při práci, jak sešívá poranění na hlavě, a ozvala se v něm stará ctižádost. Množství krve rozostřilo učebnicové detaily, na které se pamatoval. Na úseku silnice, který zabírali, bylo pět zraněných, kupodivu nikdo mrtvý, přestože toho seržanta s puškou zasáhli do obličeje a nedalo se čekat, že přežije. Tři vozidla měla rozstřílený předek a odstrkali je ze silnice. Odčerpali z nich benzin a navíc prostříleli pneumatiky.

Když s tím byli na svém úseku silnice hotovi, vepředu v čele kolony se pořád nic nedělo. Turner sebral svůj kabát a vykročil dál. Měl příliš velkou žízeň, než aby tam postával. Starší Belgičanka, kterou postřelili do kolena, vypila poslední vodu, co měl.

193$

Jazyk mu v ústech naběhl a nedokázal teď myslet na nic jiného, než jak by našel něco k pití. Na to a na neustálé pozorování oblohy. Míjel úseky, jako byl ten jeho, s porouchanými vozidly a zraněnými, které zvedali na náklaďáky. Kráčel deset minut, když uviděl v trávě vedle hromady hlíny Maceovu hlavu. Bylo to takových pětadvacet metrů v hlubokém zeleném stínu několika topolů. Zamířil tam, přestože tušil, že by pro jeho stav mysli bylo lepší jít dál. Našel Macea a Nettlea po ramena v jámě. Právě končili s kopáním hrobu. Vedle hromady hlíny ležel tváří k zemi asi patnáctiletý chlapec. Šarlatová skvrna na zádech jeho bílé košile se táhla od krku k pasu.

Mace se opřel o rýč a vcelku věrně ho napodobil. „Abych pravdu řekl, radši ne. Výborně, guvernére, zapamatuju si to pro příště.“

„Odbočka to byla jedna radost. Kde jste ten obrat sebral?“

„Zhltnul ňákej zatracenej slovník,“ prohlásil desátník Nettle pyšně.

„Rád jsem luštil křížovky.“

„A obtížný odporný obchvat ze všech stran?“

„To se minulý Vánoce zpívalo na vojenský mši.“

Pořád ještě v hrobě, začali Nettle a Mace falešně vyzpěvovat, aby Turnera oblažili.

„Z pohledu zvejšky zvláště zlej,

obtížnej obchvat odpornej.“

Za nimi se kolona začínala dávat do pohybu.

„Nejlíp ho tam šoupnout,“ řekl desátník Mace.

Všichni tři spustili chlapce dolů a obrátili ho na záda. Na kapse košile měl připevněnou řadu plnicích per. Desátníci se nezdržovali nějakým obřadem. Začali zahazovat jámu a za chvíli chlapec zmizel.

Nettle řekl: „Pěknej kluk to byl.“

Desátníci svázali dvě stanové tyče provázkem jako kříž. Nettle ho zatloukl násadou rýče do země. Když s tím skončili, vrátili se zpátky na silnici.

Mace řekl: „Byl s babičkou a dědou. Nechtěli ho nechat ležet v příkopu. Myslel jsem, že ho pudou vyprovodit, ale jsou v hrozným stavu. Radši jim řeknem, kde je.“

194$

Ale po chlapcově babičce a dědovi nebylo vidu. Vykročili dál, Turner vytáhl mapu a řekl: „Dávejte pozor na oblohu.“ Major měl pravdu - tenhle náhodný messerschmitt sem přivede ostatní. Už by tady tuhle chvíli měli být. Kanál Bergues-Furnes byl na mapě vyznačený tlustou, jasně modrou čárou. Netrpělivost, aby už tam byl, začala být neoddělitelná od jeho žízně. Ponoří obličej do té modři a zhluboka se napije. Tohle pomyšlení ho přivedlo ke vzpomínkám na dětské horečky, na jejich zběsilou a děsivou logiku, hledání chladnějšího místa na polštáři, matčiny ruce na čele. Drahá Grace. Když se dotkl vlastního čela, měl pokožku suchou a jako papír. Cítil, že má okolí rány čím dál víc zanícené, pokožka se mu začínala napínat, tvrdnout, a něco z ní vytékalo na košili, ale krev to nebyla. Chtěl si to v soukromí sám prohlédnout, ale to tady stěží bylo možné. Konvoj se pohyboval předchozím, neúprosně pomalým tempem. Jejich silnice vedla přímo k pobřeží - žádné zkratky už zde nebudou. Jak se přibližovali, ten černý oblak, který jistě pocházel z hořící rafinérie v Dunkerque, začal ovládat severní oblohu. Nedalo se dělat nic jiného, než kráčet k němu. Takže sklopil hlavu a znovu se poddal tomu mlčenlivému plahočení.

195$

***

Platany silnici už víc nechránily. Vystavená útoku a beze stínu vinula se zvlněnou krajinou v dlouhých mírných zákrutech. Promarnil vzácné rezervy energie zbytečným hovorem a dohadováním. Únava v něm vzbudila povrchní radostné vzrušení a vstřícnost. Nyní všechno zredukoval na rytmus vojenských bot - kráčí krajinou, dokud nedojde k moři. Všechno, co ho pohánělo, muselo převážit, třeba i jen nepatrně, nad tím, co ho zdržovalo. Na jedné misce vah jeho zranění, žízeň, puchýř, únava, vedro, bolest v chodidlech a nohou, štuky, vzdálenost, Kanál; na druhé, Počkám na tebe, a vzpomínka na okamžik, kdy to řekla, s kterou začal zacházet jako se svátostí. A k tomu strach, že padne do zajetí. Nejsmyslnější vzpomínky, které měl - těch pár minut v knihovně, polibek ve Whitehallu - přílišným omíláním vybledly. Některé pasáže z jejích dopisů znal zpaměti, v myšlenkách se vracel k tomu, jak se u fontány přetahovali o vázu, pamatoval si teplo její paže u večeře, když dvojčata zmizela. Tyhle vzpomínky ho držely, ale nebylo to až zas tak snadné. Příliš často mu připomínaly, kdy ty vzpomínky nashromáždil. Ležely na druhé straně nezměrného časového předělu, stejně významného jako před Kristem a po Kristu. Před vězením, před válkou, předtím, než se pohled na mrtvé tělo stal něčím běžným. Všechno tohle kacířství vzalo ovšem za své, když si přečetl její poslední dopis. Bylo to svého druhu zbožné pokleknutí. Byl tam. Pořád. Na miskách vah se ocitlo něco nového. V tom, že by mohl být očištěn, tkvěla veškerá prostota lásky. Jenom když tu možnost zvážil, připomnělo

196$

mu to, co všechno vzalo za své. Jeho chuť k životu, stejně jako veškeré jeho někdejší ambice a radosti. Měl naději na znovuzrození, vítězný návrat. Znovu by se mohl stát tím mužem, který kdysi na sklonku dne přešel přes jeden park v Surrey ve svém nejlepším obleku, plný životních příslibů, a vešel do domu a z čisté lásky se pomiloval s Cecilií - ne, jen ať si to pravé slovo vypůjčí od desátníků, souložili, zatímco ostatní na terase popíjeli koktejly. Příběh by mohl pokračovat od toho místa, kde skončil, příběh, který si plánoval při té večerní procházce. S Cecilií by už nebyli osamělí. Jejich láska by měla prostor a společnost, v nichž by mohla růst. Neobcházel by s čepicí v ruce a nesbíral omluvy od přátel, kteří se mu vyhýbali. Ani by se plný pýchy a zlosti nedržel stranou a na oplátku se vyhýbal jim. Věděl přesně, jak by se zachoval. Prostě by navázal tam, kde předtím přestal. S čistým rejstříkem by si - až válka skončí - mohl podat žádost na lékařskou fakultu, dokonce i teď by se mohl nechat zařadit do zdravotnického sboru. Kdyby se Cecilia usmířila s rodinou, udržoval by si odstup, aniž by komu připadal zahořklý. Nikdy by se nemohl sblížit s Emily nebo Jackem. Emily s podivnou zavilostí usilovala, aby ho odsoudili, zatímco Jack se odvrátil a stáhl se na ministerstvo ve chvíli, kdy ho bylo zapotřebí.

Na ničem z toho nezáleželo. Odtud se to jevilo jednoduché. Míjeli další těla na cestě, ve škarpách a na chodníku, desítky vojáků a civilistů. Puch byl krutý a vlezle ulpíval v záhybech jeho oblečení. Konvoj vstoupil do vybombardované vesnice, nebo možná předměstí nějakého městečka - ze všeho zůstala hromada trosek a nedalo se to rozpoznat. Komu na tom bude záležet? Kdo by kdy dokázal popsat tenhle zmar, uvést data a názvy vesnic pro knihy o historii? S rozumem vše nahlédnout a začít určovat, kdo za to může? Nikdy nikdo nepozná, jaké to je být u toho. Bez podrobností si není možné utvořit celkový obraz. Opuštěné obchody, přes cestu, po níž kráčeli, vyhřezlá zařízení a vozidla vytvořily uličku šrotu. Tohle a těla je přinutilo kráčet prostředkem ulice. Nezáleželo na tom, protože konvoj už víc nepostupoval kupředu. Vojáci slézali z transportérů a pokračovali dál po svých, klopýtali přes cihly a střešní tašky. Zraněné nechali na náklaďácích, ať počkají. V užším prostoru byla větší tlačenice, narůstala podrážděnost. Turner s hlavou svěšenou následoval muže,

197$

kterého měl před sebou, ponořený v myšlenkách, aby ho chránily.

Byl by očištěn. Podle toho, jak to vypadalo tady, kde se člověk skoro neobtěžoval zvednout nohy a překročit paži mrtvé ženy, si nemyslel, že by potřeboval nějaké omluvy nebo projevy úcty. Očištění by bylo jako znovuzrození. Snil o tom jako milenec, s jednoduchou přímočarou touhou. Snil o tom, tak jako ostatní vojáci snili o svých domácích krbech, nebo pozemcích nebo civilních zaměstnáních. Pokud se tady jevila nevinnost elementární, nebyl důvod, aby tomu tak nebylo i v Anglii. Nechť je jeho jméno očištěno a pak ať se s tím všichni v myšlenkách vypořádají. On do toho vložil čas, práci musejí udělat oni. Jeho úkol je jednoduchý. Vyhledat Cecilii, milovat ji, oženit se s ní a žít beze studu.

V tom všem však zůstávalo jedno, co nedokázal promyslet, jedna nezřetelná postava, kterou ani jatka dvanáct mil před Dunkerque nedokázala zredukovat na pouhý obrys. Briony. K tomuto bodu dospěl, proti vnějšímu prahu toho, čemu u něho Cecilia říkala velkorysý duch. A racionalita. Pokud se měla Cecilia smířit s rodinou, pokud se měla znova sblížit se sestrou, nebude, jak se jí vyhnout. Dokázal by ji ale přijmout? Pobývat s ní ve stejné místnosti? Tady ji má, nabízející možnost zproštění viny. To ale není nic pro něho. On se ničeho špatného nedopustil. Chce to udělat pro sebe, kvůli svému vlastnímu zločinu, který její svědomí už nedokáže dál unést. Čeká se od něho, že pocítí vděčnost? Ano, samozřejmě, v pětatřicátém byla ještě děcko. Sám pro sebe si to tehdy opakoval, spolu s Cecilií to každému neustále opakovali. Ano, byla pouhé dítě. Avšak ne každé dítě posílá člověka do vězení pomocí lži. Ne každé dítě je tak cílevědomé a zlovolné, tak dlouhodobě důsledné, aby nikdy nezakolísalo, nezapochybovalo. Dítě, to mu ovšem nezabránilo, aby ve své cele nesnil s otevřenýma očima o jejím ponížení, o bezpočtu způsobů, jak by mohl dosáhnout odplaty. Jednou ve Francii, za nejstudenějšího týdne zimy, zpitý do němoty koňakem, si ji dokonce hmatatelně představil nabodnutou na svůj bajonet. Briony a Dannyho Hardmana. Nebylo rozumné, ani spravedlivé Briony nenávidět, ale pomohlo to.

Jak se začít vyznávat v myšlení toho dítěte? Je možná jenom jediná teorie. Jednou, v červnu 1932, se udělal nádherný den, který byl o to krásnější, že přišel náhle, po dlouhém deštivém

198$

a větrném období. Vylouplo se jedno z těch vzácných rán, která se ohlašují vychloubačně štědrým teplem a světlem a čerstvými listy, jako pravý začátek, jako velkolepá brána do léta, a on tím vším kráčel s Briony, kolem fontány s Tritonem, dozadu za nízkou zahradní zídku a rododendrony, železnými vrátky a na vinoucí se lesní cestu. Byla rozčilená a hovorná. Mohlo jí být tak deset, zrovna začala psát krátké povídky. Jako všichni ostatní i on dostal svázané a ilustrované vyprávění o lásce - překážky překonány, shledání a svatba. Byli na cestě k řece, aby se tam učila plavat, jak jí slíbil. Když nechali dům za sebou, možná mu vyprávěla o povídce, kterou právě dopsala, nebo o knížce, kterou zrovna četla. Možná se ho držela za ruku. Byla to tichá, hluboce citově založená holčička, chovala se spíš upjatě a takovýhle výlev byl neobvyklý. Ochotně ji poslouchal. I pro něho to bylo vzrušující období. Bylo mu devatenáct, zkoušky měl téměř za sebou a myslel si, že si vedl dobře. Brzy přestane být žák. Uspěl při pohovorech v Cambridgi a za čtrnáct dní odjížděl do Francie, kde měl učit angličtinu na církevní škole. Na tom dni bylo něco velkolepého, a stejně tak na mohutných bucích a dubech, jejichž listy se téměř nepohnuly, a světlo dopadalo svěžím listovím jako drahokamy na suché listí z loňského roku a vytvářelo na nich světelná jezírka. Ve své mladické sebestřednosti měl dojem, že tato nádhera je odrazem významného období jeho života.

Klábosila dál a on ji spokojeně, na půl ucha poslouchal. Cesta vedla z lesa na široký travnatý břeh řeky, půl míle kráčeli proti proudu a pak znovu zašli do lesa. Zde, v zátočině řeky pod převislými stromy byla tůňka, kterou vykopali za časů Brionina dědečka. Kamenný jez zpomalil proud a bylo to oblíbené místo na potápění a skákání. Jinak to tam pro začátečníky nebylo zrovna ideální. Člověk se tam dostal od jezu nebo skočil ze břehu do třímetrové hloubky. Skočil do tůňky, šlapal vodu a čekal na ni. Začal ji učit plavat předchozího roku v plném létě, kdy v řece nebylo tolik vody a proud byl mírnější. Dnes se dokonce i v tůňce neustále točila voda. Zaváhala jen chviličku a pak mu s vřískotem skočila ze břehu do náruče. Učila se šlapat vodu, dokud ji proud neodnesl k jezu, pak ji Robbie přitáhl přes hladinu zpátky, aby mohla začít znovu. Když zkusila po zimní přestávce plavat prsa, musel ji držet, což nebylo nic snadného, protože musel sám šlapat

199$

vodu. Když ji pustil, dokázala udělat jen tři čtyři tempa, pak šla pod hladinu. Bavilo ji, že plave proti proudu. Dělala tempa jenom proto, aby mohla zůstat na místě. Nezůstávala však na místě. Místo toho ji to vždycky odneslo zpátky k jezu, kde se chytila zrezivělého železného kruhu a bílý obličej jí proti popelavě šedé, mechem obrostlé hrázi jezu a nazelenalému betonu jen zářil. Říkala tomu „plavat do kopce“. Chtěla si ten zážitek zopakovat, ale voda byla studená a po čtvrthodině toho měl dost. Odtáhl ji ke břehu a navzdory jejím protestům ji vystrčil z vody ven.

Vyndal si z košíku svoje oblečení a zašel se kousek do lesa převléknout. Když se vrátil, stála na břehu s ručníkem přes ramena přesně na tom místě, kde ji zanechal, a upírala pohled do tůňky.

Řekla: „Kdybych spadla do vody, zachránil bys mě?“

„Samozřejmě.“

Když jí odpovídal, skláněl se nad košem, a tím uslyšel, jak skočila do vody, ale neviděl to. Její ručník ležel na břehu. Kromě soustředných kruhů, které se dělaly na hladině, po ní nebylo vidu. Pak se vynořila, zalapala po dechu a znovu se potopila.

V zoufalství ho napadlo, že poběží k jezu a vyloví ji odtamtud, ale voda byla zelenavě kalná zvířeným bahnem, pod hladinou by ji našel jenom po hmatu. Neměl na vybranou, vlezl do vody v botách, v saku, tak jak byl. Téměř okamžitě nahmátl její paži, zajel jí rukou do podpaží a vytáhl ji nahoru. K jeho překvapení zadržovala dech. A pak se radostně rozesmála a pověsila se mu na krk. Vystrčil ji na břeh a s velkými obtížemi se v promáčených šatech sám vydrápal z vody.

„Děkuju ti,“ mlela pořád dokola. „Děkuju ti, děkuju ti.“

„To byla od tebe pěkná pitomost.“

„Chtěla jsem, abys mě zachránil.“

„Nevíš, že ses mohla snadno utopit?“

„Zachránils mě.“

Úzkost a úleva živily jeho hněv. Div neřval. „Ty huso pitomá. Mohlas nás oba zabít.“

Zmlkla. Seděl v trávě a vyléval si vodu z bot. „Potopila ses a já tě neviděl. Šaty mě táhly ke dnu. Mohli jsme se utopit oba. Takhle si představuješ žertování? Takhle?“

Nebylo co víc k tomu říct. Oblékla se a pustili se zpátky po cestě, Briony jako první a on čvachtal za ní. Chtěl se dostat do

200$

parku, na přímé slunce. Pak ho čekala dlouhá cesta do bungalovu, aby se převlékl. Vztek ho ještě nepřešel. Není zas tak malá, pomyslel si, aby se nemohla omluvit. Kráčela mlčky, s hlavou sklopenou, možná trucovala, neviděl, jak to je. Když vyšli z lesa a prošli brankou, zastavila se a otočila. Promluvila bez rozpaků, skoro vzdorovitě. Spíš se na něho osopila, než že by trucovala. „Víš, proč jsem chtěla, abys mě zachránil?“

„Ne.“

„Copak to není jasné?“

„To teda není.“

„Protože tě miluju.“

Řekla to statečně, s bradou vystrčenou, a přitom jí oči mžikali, jak ji oslňovala závažná pravda, kterou odhalila.

Potlačil nutkání rozesmát se. Stal se předmětem holčičího poblouznění. „Co tím pro všechno na světě chceš říct?“

„Chci tím říct to, co každý, když to řekne. Miluju tě.“ Tentokrát to opakovala pateticky zvýšeným hlasem. Uvědomil si, že by měl odolat pokušení a neutahovat si z ní. „Miluješ mě, tudíž ses vrhla do řeky,“ konstatoval.

„Chtěla jsem vědět, jestli mě zachráníš.“

„Tak teď to víš. Riskoval jsem vlastní život kvůli tvému. To ovšem neznamená, že tě miluju.“

Trochu se povytáhla. „Chci ti poděkovat za to, žes mě zachránil. Budu ti za to nekonečně vděčná.“

Jistě citovala z některé knížky, z té, co nedávno četla, nebo z textu, který sepsala.

Řekl: „To je v pořádku, ale víckrát to nedělej, ani kvůli mně, ani kvůli komukoli jinému. Slibuješ?“

Přikývla, a když se rozcházeli, zopakovala. „Miluju tě. Teď to víš.“ Odcházela pryč k domu. Třásl se na slunci, pozoroval ji, dokud mu nezmizela z dohledu, pak vyrazil domů. Než odejel do Francie, tak se s ní mezi čtyřma očima už nesetkal, a když se v září vrátil, byla už pryč v internátní škole. Nedlouho poté odešel do Cambridge a v prosinci strávil Vánoce s přáteli. Briony uviděl až příští rok v dubnu, a to už se na celou věc zapomnělo.

Nebo nezapomnělo?

Měl spoustu času pro sebe, až příliš mnoho času, kdy se mohl probírat myšlenkami. Nedokázal si vybavit žádný jiný neobvyklý

201$

rozhovor, který by spolu vedli, žádné nápadné chování, žádné významné pohledy ani trucování, které by naznačovaly, že její holčičí láska přežila ten červnový den. Téměř o každém volnu se vracela do Surrey a měla bezpočet příležitostí vyhledat ho u něho doma nebo mu poslat vzkaz. Tehdy ho zaměstnával jeho nový způsob života, pohlcovalo ho všechno to neznámé, co mu studentský život nabízel, a rovněž tehdejší záměr odpoutat se víc od rodiny Tallisových. Musely však existovat příznaky, kterých si nevšiml. Po tři roky musela tu náklonnost k němu živit, skrývat ji, udržovat při životě fantazií, případně ji přikrašlovat ve svých povídkách. Patřila k dívkám, které žijí ve svých představách. Drama u řeky jí mohlo na celou tu dobu vystačit.

Tato teorie, nebo přesvědčení, se zakládala na vzpomínce na jediné setkání - setkání na mostě za soumraku. Léta v myšlenkách prodléval u té procházky přes park. Věděla, že ho pozvali na večeři. Stála tam bosá ve špinavých bílých šatech. Už to bylo podivné. Čekala tam na něho, možná si připravovala krátký proslov a zatímco seděla na kamenném zábradlí, dokonce si ho mohla nahlas opakovat. Když konečně přišel, nedokázala ze sebe vypravit slovo. To byl svým způsobem důkaz. Dokonce i tehdy mu připadalo zvláštní, že s ním nemluví. Dal jí dopis a ona odběhla. O pár minut později jej otevřela. Šokoval ji, a nejenom tím slovem. Podle jejího uvažování zradil její lásku tím, že dal přednost její sestře. Potom v knihovně se jí potvrdilo to nejhorší a v tomto okamžiku se celý její sen sesypal. Nejprve rozčarování a zoufalství, potom hořkost. Nakonec výjimečná příležitost, kdy se za tmy hledala dvojčata, aby se pomstila. Jmenovala jeho - a nikdo kromě její sestry a jeho matky nezapochyboval. Podnět, záchvat zlovolnosti, dětinskou ničivost pochopit dokázal. Nepochopitelná byla hloubka dívčiny zavilé nenávisti, urputné setrvávání u tvrzení, které ho dostalo až do Wandsworthského vězení. Teď by mohl být očištěn, a to ho naplňovalo radostí. Vážil si odvahy, kterou bude od ní vyžadovat, aby znovu předstoupila před soud a popřela výpověď, již učinila pod přísahou. Nemyslel si ovšem, že se zášti, kterou k ní cítí, někdy zbaví. Ano, tehdy byla dítě, ale on jí neodpustil. Nikdy jí neodpustí. Byl to nenapravitelný skutek.

202$

***

Zmatek kdesi vepředu narostl, ozývalo se ještě větší hulákání. Neuvěřitelné, ale obrněná kolona si razila v protisměru cestu mezi hustou dopravou, vojáky a utečenci. Dav se neochotně rozestupoval. Lidé se tlačili do mezer mezi opuštěnými vozidly nebo k poničeným zdem a do výklenků dveří. Byla to francouzská kolona, stěží něco víc než detašovaná jednotka. Tři obrněné vozy, dva polopásové a dva džípy. Žádná sounáležitost se na nich neprojevovala. Mezi britskými jednotkami panoval názor, že je Francouzi nechali na holičkách. Že nejsou ochotní bojovat za svoji zem. Britové namíchnutí z toho, že je odstrčili, nadávali a popichovali svoje spojence pokřikováním „Maginot!“ Frantíci se ovšem museli doslechnout o odsunu. A teď posílají je, aby jim kryli záda. „Zbabělci! Do člunů! Naserte si do kalhot!“ A pak byli pryč a dav se znovu spojil a pod mrakem naftového dýmu se hnul dál.

Blížili se k posledním domům vesnice. Vepředu na poli uviděl nějakého muže, jak se svojí kolií kráčí za pluhem taženým koněm. Stejně jako ženy v obchodě s obuví, nebral farmář konvoj na vědomí. Životy probíhaly paralelně - válka nebyla o nic méně vážná, ale bylo to hobby pro nadšence. Je to jako štvanice se psy, zatímco za nejbližším živým plotem sedí na zadním sedadle vyřazeného vozu žena, plně zaujatá pletením, a na holé zahradě u nového domu muž učí syna kopat do míče. Obdělávání pole bude pokračovat dál a dál, vzejde úroda, někdo ji sklidí a semele, jiní ji snědí a ne všichni skončí mrtví…

Právě tyhle myšlenky táhly Turnerovi hlavou, když ho popadl

203$

Nettle za paži a ukázal prstem. Ve hřmotu, který za sebou zanechal projíždějící francouzský konvoj, je sluchem nepostřehli, ale už byly dobře vidět. Bylo jich nejméně patnáct, ve výšce deseti tisíc stop, drobné tečky v modři, kroužící nad silnicí. Turner a desátníci se zastavili a pozorovali je a všichni kolem nich je uviděli také.

U ucha mu nějaký unavený hlas zamumlal. „Doprdele. Kde je královské letectvo?“

Jiný znalecky řekl: „Ty maj na mušce žabožrouty.“

Jako by chtěla dokázat pravý opak, jedna z teček se oddělila a téměř kolmo se vrhla dolů a prosvištěla jim přímo nad hlavami. Po několik vteřin k nim zvuk nedolehl. Ticho narůstalo jako tlak v uších. Ani divoké výkřiky všude možně po silnici ten tlak neoslabovaly. Do úkrytu! Rozptylte se! Rozptylte se! Poklus!

Dělalo mu potíže se pohnout rychleji. Dokázal jít pravidelným krokem a dokázal se zastavit, ale vyžadovalo to úsilí, úsilí paměti, vzít na vědomí nezvyklé rozkazy, sejít ze silnice a rozběhnout se. Zastavili se u posledního domu vesnice. Za domem stála stodola a obklopovalo ji pole, kde předtím oral ten sedlák. V tuhle chvíli stál pod stromem se svým psem, jako by se schovával před dešťovou přeháňkou. Jeho kůň, stále ještě v postroji, se pásl na nezoraném pruhu země. Vojáci a civilisté proudili ze silnice všemi směry. Nějaká žena se kolem něho protáhla s plačícím dítětem v náručí, načež si to rozmyslela, vrátila se a nerozhodně postávala u kraje silnice. Kudy? Na dvůr statku nebo na pole? Její neschopnost pohybu ho vytrhla z vlastní nehybnosti. Když ji uchopil za rameno a začal strkat k vratům, rozlehlo se vytí, které nabývalo na síle. Noční přízraky se staly vědním oborem. Někdo, pouhý lidský tvor, si vyšetřil ten čas a vymyslel tohle satanské vytí. A jak úspěšně! Byl to zvuk zosobněné paniky, narůstal a rozpínal se k zániku, který všichni znali, který je jednotlivě čekal. Byl to zvuk, který jste nuceni brát osobně. Turner provedl ženu bránou. Chtěl, aby s ním běžela doprostřed pole. Dotkl se jí a rozhodl za ni, takže ji teď nedokázal opustit. Chlapci však bylo nejméně šest, byl těžký a společně se vůbec nehýbali z místa.

Vyrval jí dítě z náruče. „Pojďte,“ zařval.

Štuka nesla jedinou tisíciliberní bombu. Dole na zemi šlo každému o to, aby se dostal daleko od domů, vozidel a ostatních

204$

lidí. Pilot nepromarní vzácný náklad na osamělou postavu na poli. Až se otočí zpátky, aby to tam začal kropit kulometem, to už bude jiná. Turner je předtím už viděl, jak lovili prchajícího člověka, jen tak pro zábavu. Volnou rukou táhl ženu za paži. Chlapec mu počůral kalhoty a ječel mu do ucha. Matka zřejmě nebyla schopná běžet. Natahovala ruku a křičela. Chtěla zpátky syna. Kluk se kroutil a natahoval se po ní Turnerovi přes rameno. Vtom se ozval skřípavý svist padající bomby. Říkalo se, že pokud jste přestali ten zvuk před výbuchem slyšet, pak že se váš čas naplnil. Když se vrhal do trávy, strhl ženu s sebou a přitiskl jí hlavu k zemi. Zpola ležel na tom děcku, když se země otřásla neuvěřitelným zaburácením. Tlaková vlna je zvedla od země. Zakryli si obličeje před bodavou sprškou hlíny. I přes jekot dalšího útoku slyšeli, jak štuka nabírá výšku. Bomba zasáhla silnici ani ne osmdesát yardů od nich. Držel chlapce v pase, tiskl si ho k boku a pokoušel se vytáhnout ženu na nohy.

„Musíme dál. Jsme moc blízko od silnice.“

Žena odpověděla, ale nerozuměl jí. Znovu klopýtali přes pole. Bolest v boku pociťoval jako barevné záblesky. Chlapce znovu držel v náručí a žena znovu zůstávala pozadu a snažila se mu vzít svého syna. Na poli jich teď byly stovky a všichni mířili k lesu na druhém konci. Při pronikavém svistu padající bomby hledali všichni úkryt na zemi. Žena však nedokázala instinktivně vycítit nebezpečí a zase ji musel strhnout k zemi. Tentokrát tiskli obličeje do čerstvě zorané hlíny. Když svištění nabralo na síle, vykřikla žena něco, co vyznělo jako modlitba. Tehdy si uvědomil, že nemluví francouzsky. Bomba dopadla na druhé straně silnice, víc než sto padesát yardů daleko. Teď se ale první štuka začala otáčet nad vesnicí a snižovala výšku, aby mohla kropit zem z kulometu. Chlapec utichl v šoku. Matka se nedokázala zvednout. Ukázal na štuku, která se vynořila nad vrcholy střech. Byli přímo v její dráze a na nějaké dohadování nebyl čas. Nepohnula se. Vrhl se do brázdy. Přehnal se kolem nich déšť střel z kulometu, které se zarývaly do zorané země, a řev motoru. Nějaký zraněný voják se rozkřičel. Turner se vyhrabal na nohy. Žena se ho ale za ruku nechopila. Seděla na zemi a pevně k sobě tiskla chlapce. Mluvila na něho vlámsky, konejšila ho. Jistě mu říkala, že všechno bude v pořádku. Maminka tě nedá. Z té řeči neznal Turner

205$

ani slovo. Neznamenalo by to žádný rozdíl. Vůbec mu nevěnovala pozornost. Chlapec na něho prázdně hleděl přes matčino rameno.

Turner o krok ustoupil. Pak se rozběhl. Plahočil se přes brázdy a útok se blížil. Mastná půda se mu lepila na boty. Jenom v tíživých snech měl nohy tak těžké. Bomba dopadla na silnici, kus od středu vesnice, tam, kde stály náklaďáky. Ale jeden svist překryl jiný a bomba zasáhla pole dřív, než se stačil vrhnout k zemi. Výbuch ho odhodil několik stop kupředu a srazil ho obličejem k zemi. Když se vzpamatoval, ústa, nos a uši měl plné hlíny. Snažil se uvolnit si ústa, ale neměl žádné sliny. Zkusil to prstem, ale to bylo ještě horší. Dusil se hlínou a nadto se dusil vlastním špinavým prstem. Vyfrkl hlínu z nosu. Blátivý sopel se mu nalepil na ústa, ale les měl nadosah. Tam najde bystřiny, vodopády a jezera. Představil si ráj. Znovu se ozvalo čím dál hlasitější vytí útočící štuky, pracně se snažil určit, odkud ten zvuk přichází. Nebo je to konec poplachu? I myšlenky měl ochromené. Nemohl plivat ani polykat, skoro nemohl dýchat a nedokázal uvažovat. Potom, při pohledu na sedláka se psem, kteří pořád ještě trpělivě čekali pod stromem, se na všechno rozpomněl a ohlédl se za sebe. Tam, kde předtím seděla ta žena se synem, byl teď kráter. V okamžiku, kdy jej uviděl, mu došlo, že to věděl od samého začátku. To proto je musel opustit. Jeho cílem bylo přežít, přestože zapomněl, proč. Dusal dál k lesu.

Zašel pár kroků do úkrytu pod stromy a zády k mladé bříze se posadil do svěžího podrostu. Dokázal myslet jenom na vodu.

V lese se schovávalo přes dvě stě lidí, včetně několika raněných, kteří se sem doplazili. Nedaleko plakal a v bolestech naříkal nějaký muž, civilista. Turner se zvedl a odešel o kus dál. Svěží zeleň k němu promlouvala jenom o vodě. Nálet na silnici a na vesnici pokračoval. Odhrnul staré listí a helmou začal hrabat. Půda byla vlhká, ale z díry, kterou vyhloubil, žádná voda nevytryskla, přestože byla osmnáct palců hluboká. Tak tam seděl, myslel na vodu a snažil se očistit si jazyk o rukáv. Když štuka zaútočila, skrčil se a znehybněl, přestože si pokaždé myslel, že už nemá na nic sílu. Nakonec začali kulometem ostřelovat les, ale bez účinku. Z korun padaly listy a větvičky. Pak letadla zmizela a v tom nezměrném tichu, které se rozhostilo nad poli, stromy a vesnicí, se

206$

neozvalo ani ptačí pípnutí. Po chvíli se od silnice rozječela siréna ohlašující konec poplachu. Ale nikdo se nepohnul. Pamatoval si to od posledka. Byli příliš obluzení, příliš šokovaní opakujícími se hrůznými událostmi. Každý nálet postavil jednoho každého člověka, zahnaného do rohu a skrývajícího se, tváří v tvář vlastní popravě. Když k ní nedošlo, bylo utrpením prožívat to celé znova a strach neochaboval. Konec útoku štuky znamenal pro živé ochromující šok, sled opakujících se šoků. Seržanti a mladší oficíři mohli klidně chodit okolo, řvát a kopat do mužů, aby se zvedli, ti však byli vyřízení a na dost dlouhou dobu jako vojáci nepoužitelní.

Takže seděl v obluzení jako všichni ostatní, stejně jako poprvé, před nějakou vesnicí, jejíž jméno si nedokázal zapamatovat. Tyhle francouzské vesnice s belgickými názvy. Kdy ho odtrhli od jeho jednotky a - což bylo pro pěšáka horší - od jeho pušky? Před kolika dny? Nijak se to nedalo určit. Prohlédl revolver, který byl ucpaný hlínou. Vyndal z něho náboje a odhodil ho do křoví. Po chvíli se za ním ozval šelest a na rameno mu dopadla něčí ruka.

„Tumáte. Laskavost zelených baretů.“

Desátník Mace mu podával polní láhev nějakého mrtvého. Protože byla téměř plná, první doušek použil, aby si vypláchl ústa, to ale bylo plýtvání. Pak už pil i s hlínou.

„Macei, vy jste anděl.“

Desátník napřáhl ruku, aby ho vytáhl na nohy. „Musíme se hnout. Říká se, že se ty podělaný Belgičani položili. Od východu by nás mohli odříznout. Máme před sebou ještě kolik mil.“

Když se vraceli přes pole, přidal se k nim Nettle. Měl láhev vína a tyčinku Amo, kterou nechal kolovat.

„Dobrá značka,“ řekl Turner, když se zhluboka napil.

„Vod mrtvýho žabožrouta.“

Venkovan s kolií byl zpátky za pluhem. Turner s ostatními dvěma vojáky se přiblížili ke kráteru, kde to silně páchlo po korditu. Jáma tvořila dokonale symetrický zužující se kužel s hladkými stěnami, které jako by byly jemně prosáté a uhrabané. Nebylo tam známky po jakékoli lidské bytosti, ani cár oblečení nebo kůže z obuvi. Matka a dítě se vypařily. Zastavil se, aby tu skutečnost vstřebal, ale desátníci měli naspěch a postrkovali ho kupředu a brzy se přidali k opozdilcům na silnici. Byla teď vol-207$

nější. Nic tamtudy nepojede, dokud ženisti nezajedou s buldozery do vesnice. Vepředu se nad krajinou tyčil sloup kouře z hořící nafty jako rozhněvaný otec. Na obloze monotónně vrčely vysoko letící bombardéry, nepřerušený dvousměrný proud mířící k svému cíli a vracející se zpátky. Turnera napadlo, že možná kráčí na porážku. Ale tím směrem šli všichni a on nedokázal připadnout na nic jiného. Cesta je vedla hodně napravo od toho sloupu, na východ od Dunkerque, k belgickým hranicím. „Bray Dunes,“ řekl. Vybavilo se mu jméno na mapě.

„To rád slyším,“ řekl Nettle.

Míjeli lidi, kteří kvůli puchýřům na nohou sotva šli. Někteří byli bez bot. Nějakého vojáka s krvavou ránou v hrudi vezli jeho druhové zhrouceného ve starém kočárku. Jeden seržant vedl těžkého tažného koně, přes něhož byl přehozený voják, v bezvědomí nebo mrtvý, s rukama a nohama přivázanýma provazy. Někteří vojáci jeli na kolech, většinou ale šli po dvou po třech pěšky. Vojenský kurýr od Skotské lehké pěchoty projel kolem na motocyklu Harley-Davidson. Zakrvácené nohy mu bezvládně visely a jeho spolujezdec, který měl paže v tlusté vrstvě obvazů, obsluhoval pedály. Všude po cestě se povalovaly odhozené zimníky, které za sebou zanechali muži, jimž bylo příliš horko, než aby se s nimi táhli. Turner už desátníkům vymluvil, aby se zařídili stejně.

Plahočili se asi hodinu, když za sebou zaslechli rytmické dunění jako tikání gigantických hodin. Ohlédl se. Na první pohled to vypadalo, jako by se k nim nahoru po silnici valily obrovité vodorovně položené dveře. Byl to oddíl Velšských gardistů, v dokonalé formaci, pušky šikmo na rameni, a vedl je podporučík. Pochodovali s pohledem upřeným kupředu a vysoko přitom švihali pažemi. Ustoupili jim z cesty, aby mohli projít. Byl to cynický okamžik, ale nikdo se neodvážil zapískat, nebo něco zvolat. Ta ukázka disciplíny a soudržnosti byla zahanbující. Byla to úleva, když garda odpochodovala z dohledu a mohli se znovu vrátit ke svému plahočení, při němž se pevně uzavřeli sami do sebe.

Scenérie byla povědomá, inventář tentýž, teď ale bylo ode všeho víc; vozidel, kráterů po bombách, sutin. A více těl. Jen jít,

208$

přes zem, k - zachytil vůni a chuť moře, kterou osvěžující vánek přinesl přes rovinaté, močálovité louky. Jednosměrný tok lidí s jediným cílem, neustálý sebevědomý provoz na obloze, ten nevídaný sloup dýmu vyznačující místo, kam měli namířeno, vnukly jeho unavené, avšak přehnaně činorodé mysli připomínku nějaké dávno zapomenuté dětské zábavy, karnevalu nebo sportovních závodů, ke kterým všichni mířili. Vytanula mu vzpomínka, kterou nedokázal zařadit, jak ho otec nese na ramenou do kopce k té velké atrakci, ke zdroji obrovského vzrušení. Teď by ta ramena uvítal. Na jeho pohřešovaného otce mu zbylo jen několik málo vzpomínek. Šátek kolem krku zavázaný na uzel, určitá vůně, nejasný nástin jeho hloubavé, podrážděné přítomnosti. Vyhnul se službě ve světové válce, nebo zemřel někde nedaleko odtud pod jiným jménem? Možná přežil. Grace byla pevně přesvědčená, že je příliš zbabělý, příliš prohnaný, než aby vstoupil do armády. Měla však k takové hořkosti své osobní důvody. Tady měl skoro každý muž otce, který se pamatoval na severní Francii, nebo v ní byl pohřbený. Chtěl takového otce, mrtvého nebo živého. Dávno předtím, dlouho před válkou, před Wandsworthem, si liboval, že může svobodně utvářet svůj život, hníst svůj příběh s pouze rezervovanou pomocí Jacka Tallise. Nyní chápal, jak namyšlená a falešná představa to byla. Vykořeněný, tudíž zbytečný. Chtěl otce a ze stejného důvodu se chtěl otcem stát. Bylo to dost běžné, mít před očima tolik smrti a chtít dítě. Běžné, a proto lidské, a on po tom prahl o to víc. Za nářku raněných snil o tom, jak někde žije v malém domku, obyčejný život, rodina, příbuzenstvo. Všude kolem něho šli lidé zabraní do myšlenek, přetvářející své životy, činící rozhodnutí. Jestli se někdy tady z toho dostanu… Nikdo nikdy nespočítá ty vysněné děti, počaté za plahočení do Dunkerque, a později přivedené na svět. Vyhledá Cecilii. Její adresu má na dopisu v kapse, vedle básně V pouštích srdce nech vyprýštit hojivý pramen. Také najde svého otce. Ve vyhledávání by měla být dobrá ta Armáda spásy. Dokonalý název. Vystopuje svého otce, nebo to, co se s jeho mrtvým otcem stalo - a stane se tak nebo tak synem svého otce.

Kráčeli celé odpoledne, až nakonec míli před sebou, tam, kde se z okolních polí vznášel šedožlutý dým, uviděli most přes kanál Bergues-Furnes. Teď už po celou tu dobu neminuli jediný stojící

209$

statek nebo stodolu. Stejně jako dým se k nim táhlo miazma hnijícího masa - další pozabíjení jezdečtí koně, stovky koní, na hromadě na poli. Nedaleko nich doutnala hora uniforem a přikrývek. Podsaditý svobodník rozbíjel perlíkem psací a rozmnožovací stroje. U silnice parkovaly dvě sanity se zadními dveřmi dokořán. Zvnitřku se ozývalo sténání a nářek zraněných. Jeden neustále dokola vykřikoval, spíš zlostně než bolestně: „Vodu, chci vodu!“ Jako všichni. Turner šel dál.

Dav lidí začínal znovu houstnout. Před mostem přes kanál byla křižovatka a ze směru od Dunkerque přijížděl silnicí podél kanálu konvoj třítunových nákladních vozů, který se vojenská policie pokoušela nasměrovat na pole dozadu, tam, kde leželi ti koně. Ale vojáci, kteří se hrnuli přes silnici, přinutili konvoj zastavit. Řidiči mačkali klaksony a hulákali nadávky. Dav se tlačil dál. Muži unavení čekáním slezli z korb náklaďáků. Ozval se výkřik! „Kryjte se! A než se vůbec někdo stačil rozhlédnout, vyletěla hora uniforem do vzduchu. Začaly sněžit drobounké útržky tmavozeleného serže. O něco blíž detašovaná jednotka dělostřelectva kladivy rozbíjela zaměřovače a závěry děl. Turner si všiml, že jeden z nich pláče, přitom když ničil svoji houfnici. Na kraji pole kaplan s pomocníkem polévali benzinem bedny s modlitebními knihami a biblemi. Muži se trousili přes pole k hromadě všeho možného, která tam zbyla po letectvu, hledali cigarety a chlast. Když se rozlehl pokřik, další tucet sešel ze silnice a přidal se k nim. Jedna skupina seděla u vrat statku a zkoušela si nové boty. Jeden voják s nadouvajícími se tvářemi se kolem Turnera protlačil s krabicí růžových a bílých pěnových bonbonů. O sto yardů dál zapálili hromadu holinek, plynových masek a pláštěnek a štiplavý dým zahalil řadu mužů, kteří se tlačili k mostu. Konečně se hnuly nákladní vozy a zajížděly na nejrozlehlejší louku hned jižně od kanálu. Vojenská policie organizovala parkování a vyrovnávala náklaďáky do řad jako číšníky na nějaké exkluzivní show. K náklaďákům se řadily polopásové vozy, motocykly, lehké kulomety typu Bren a polní kuchyně. Vyřazovací metody byly jako obvykle jednoduché - kulka do chladiče a pak se nechal motor běžet, dokud se nezavařil.

Most drželi skotští gardisté a přístup na něj kryla dvě kulomet—

210$

ná hnízda, úhledně obložená pytli s pískem. Muži byli čistě oholení, oči měli kamenné a mlčky pohrdali tou špinavou neorganizovanou sebrankou, která se kolem nich vlekla.

Na druhé straně kanálu vyznačovaly rovnoměrně rozmístěné, obílené kameny cestu k boudě, která se používala jako služební místnost. Na druhé straně břehu se gardy v celém úseku od východu k západu dobře zakopaly. Gardisté zabrali domy při řece, prorazili díry ve střešních taškách a okna ucpali pytli s pískem, až na průzory pro kulomety. Na mostě udržoval pořádek nelítostný seržant. Právě vrátil poručíka na motocyklu. Jakékoli vybavení a dopravní prostředky bez milosti zakázáno. Vrátil muže s papouškem v kleci. Seržant rovněž vytahoval z houfu kolemjdoucích muže na obranu stávajících pozic, a dělal to s daleko větší autoritou než ten ubohý major. Narůstající skupina nešťastně a neuspořádaně postávala vedle služební místnosti. Turner si všiml, co se děje, ve stejném okamžiku jako desátníci, kteří byli pěkný kus za ním.

„Hergot, ty tě vyhmátnou, kamaráde,“ řekl Mace Turnerovi. „Ubohá zasraná infanterie. Jestli chceš domů k ženský, tak poď mezi nás a koukej pajdat.“

Cítil se nečestně, ale zároveň odhodlaně; přehodil paže desátníkům kolem ramen a vrávoravě vyrazili.

„Je to levá, nezapomeňte, guvernére,“ řekl Nettle. „Chtěl byste, abych vám propíchnul nohu bajonetem?“

„Neskonalé díky. Myslím, že to zvládnu.“

Když přecházeli přes most, svěsil Turner hlavu, takže neviděl hrůzu nahánějící pohled seržanta ve službě, i když vnímal jeho žár. Slyšel, jak vyštěkl rozkaz. „Ty, sem!“ Nějakého nešťastníka těsně za ním vytáhli, aby pomáhal zadržet lítý útok, který se dal během dvou tří dnů najisto čekat, zatímco se budou poslední z Britských expedičních sborů naloďovat. Nezvedal hlavu, a tak uviděl dlouhý černý říční člun, jak klouže pod mostem směrem na Furnes v Belgii. Majitel lodi seděl u kormidla, kouřil dýmku a nehnuté hleděl před sebe. Deset mil za ním hořel Dunkerque. Vepředu na přídi se dva chlapci skláněli nad převráceným kolem, možná spravovali píchnutou duši. Byla tam natažená šňůra s prádlem, mezi nímž nechybělo dámské spodní prádlo. Z člunu stoupala vůně, byla cítit cibule a česnek. Turner s desátníky přešli

211$

přes most a šourali se kolem obílených kamenů, připomínky výcvikového tábora a vší té buzerace. V boudě, kde byla služební místnost, zvonil telefon.

Mace zamumlal: „Koukejte pořádně pajdat, dokaď nebudem z dohledu.“

Krajina však byla na míle rovinatá a nedalo se odhadnout, kam se zrovna bude seržant dívat, a nechtělo se jim otáčet se, aby si to zkontrolovali. Po půlhodině se posadili na zrezivělý secí stroj a sledovali, jak kolem prochází poražená armáda. Měli v úmyslu zamíchat se mezi nově příchozí, aby Turnerovo náhlé uzdravení nevzbudilo podezření žádného oficíra. Spousta procházejících mužů byla podrážděná, že hned za kanálem nenalézají mořský břeh. Zřejmě si mysleli, že kanál nějak chybně postavili. Z mapy Turner věděl, že mají před sebou ještě sedm mil, a jakmile znovu vyrazili, byl to ten nejtěžší a nejúnavnější úsek, který toho dne urazili. Rozlehlá jednotvárná země jim odpírala představu o tom, jak postupují. Přestože slunce pozdního odpoledne jen proráželo měnlivými okraji naftového dýmu, bylo tepleji než předtím. Viděli letadla vysoko nad přístavem, jak pouštějí bomby. A co hůř, na břeh, ke kterému mířili, útočily štuky. Míjeli vlekoucí se raněné, kteří už nemohli dál. Seděli jako žebráci u kraje silnice, prosili o pomoc nebo doušek vody. Jiní jen tak leželi vedle příkopu, v bezvědomí nebo propadlí beznaději. Určitě sem zajedou od obranné linie sanity a pravidelně je budou odvážet k pobřeží. Když je čas na bílení kamenů, musí se najít čas na to, aby se zorganizoval odvoz. Voda nebyla žádná. Dopili víno a teď měli o to větší žízeň. Neměli u sebe žádné léky. Co se od nich očekává? Že každý odnese tucet chlapů na zádech, když se sami sotva vlečou?

V návalu podrážděnosti se desátník Nettle náhle posadil na silnici, zul si boty a odhodil je na louku. Řekl, že je nenávidí, k posrání je nenávidí, víc než všecky podělaný Němčoury dohromady. A má takové puchýře, že mu bude líp bez nich.

„Byla by to dlouhá cesta do Anglie jen tak v ponožkách,“ řekl Turner. Cítil se podivně omámený, když se vydal na louku boty hledat. První našel snadno, ale druhá mu zabrala víc času. Nakonec ji uviděl ležet v trávě u něčeho černého, chlupatého, a když se k tomu blížil, připadalo mu, že se to hýbe nebo že to pulzuje. Najednou se do vzduchu s hněvivým bzukotem zvedlo hejno

212$

masařek a objevilo se rozkládající se tělo. Zadržel dech, popadl botu, spěchal pryč a mouchy se slétly zpátky a znovu se rozhostilo ticho.

Po chvíli vlídného přemlouvání si dal Nettle říct a vzal si zpátky svoje boty, svázal je dohromady a pověsil si je kolem krku. Prohlásil však, že to dělá jenom proto, aby Turnerovi vyhověl.

213$

***

Jasné okamžiky - v těch chvílích se ho zmocňoval nepokoj. Nevězelo za tím jeho zranění, přestože zabolelo při každém kroku, ani hloubkové bombardéry kroužící nad pobřežím několik mil severně, měla to na svědomí jeho mysl. V pravidelných intervalech cosi propouštěla ven, jakési základní pravidlo souvislosti, otupělý náznak toho, kde se ve svém příběhu, který se mu stálým omíláním rozplizává, nachází; zanechávalo ho bdělému snu, v němž byly myšlenky, ale žádné povědomí o tom, čí ty myšlenky jsou. Žádná odpovědnost, žádná paměť předchozích hodin, žádná představa o tom, co dělá, kam jde, co má v plánu. A žádná zvědavost, jak tomu vlastně je. Posléze se ocitl v sevření nelogických jistot.

Nacházel se právě v takovém stavu mysli, když po tříhodinovém trmácení obešli východní okraj přímořské oblasti. Kráčeli ulicí plnou roztříštěného skla a rozbitých tašek, kde si hrály děti a pozorovaly vojáky, jak se vlečou kolem nich. Nettle si znovu nazul boty, ale nezašněroval si je a táhl za sebou tkaničky. Najednou se jako čertík z krabičky vynořil ze sklepa radnice, kde bylo dočasně umístěno velitelství, nějaký poručík od dorsetského pluku. S kufříkem pod paží si to k nim veledůležitě namířil. Když se před nimi zastavil, zasalutovali. Pohoršeně desátníkovi nařídil, ať si okamžitě zaváže tkaničky, jinak že si to odskáče.

Desátník poklekl, aby ho uposlechl, a poručík - s kulatými rameny, kostnatý, se vzhledem člověka, který tráví čas za psacím stolem, a s nedomrlým zrzavým knírkem - prohlásil: „Jste hotová ostuda, chlape.“

214$

V ničím nezatížené svobodě svého snového stavu se Turnerovi zachtělo střelit poručíka rovnou do prsou. Bylo by to tak lepší pro všechny. Ani nestálo za to předem si o tom pohovořit. Sáhl po zbrani, ale jeho zbraň zmizela - nedokázal se upamatovat, kde - a poručík už kráčel pryč. Po minutách hlasitého chrustání skla při každém kroku se jim najednou pod botama rozhostilo ticho, tam, kde ulice skončila v jemném písku. Jak kráčeli průlinou mezi dunami, uslyšeli moře a pocítili jeho slanost dřív, než ho uviděli. Chuť prázdnin. Sešli z cesty a šplhali po trávou porostlé duně na vyvýšené místo, kde zůstali dlouhé minuty mlčky stát. Svěží vlhký vzduch od kanálu mu pročistil hlavu. Možná to způsobila teplota, která mu nevypočitatelně stoupala a klesala, nic jiného.

Myslel si, že nemá žádné vyhlídky - dokud neuviděl pobřeží. Předpokládal, že navrch má zlovolný vojácký duch, který čelí rozkladu obílenými kameny. Pokusil se ten nahodilý pohyb, který měl před sebou, uspořádat a málem se mu to podařilo: sešikovat vojáky, dozorčí důstojníky posadit za provizorní stoly, gumová razítka a spisy, lanem vyznačené průchody k čekajícím člunům; sekýrující seržanti, u pojízdných kantýn únavné fronty. Zkrátka a dobře, konec veškeré soukromé iniciativy. K takovému pobřeží celé ty dny kráčel, aniž si to uvědomoval. Ale to skutečné pobřeží, na něž se spolu s desátníky právě díval, nebylo ničím víc než variací na všechno to, co se událo předtím: porážka a útěk a tohle je konečná stanice. Jak to jen bylo patrné, jakmile to měli před očima - když chaotický ústup už nemohl postupovat dál, stalo se toto. Jen chvilku mu trvalo, než se přizpůsobil. Viděl tisíce mužů, dvacet tisíc, možná víc, roztroušených po celém rozlehlém pobřeží. Na dálku vypadali jako zrnka černého písku, po nějakých lodích však nebylo vidu, až na jednu rybářskou loď, která se převracela ve vlnách nedaleko. Byl odliv a ke kraji vody to byla skoro míle. U dlouhého mola nekotvily žádné čluny. Zamrkal a znovu se tam zadíval. Molo tvořili lidé, dlouhá řada mužů, šest, osm řad mužů, kteří stáli po kolena, po pás, po ramena ve vodě, v pětisetyardovém pásu táhnoucím se mělčinou. Čekali, ale na dohled nebylo nic, pokud by se nepočítaly ty šmouhy na obzoru - hořící lodě po útoku ze vzduchu. Nebylo vidět nic, co by mohlo během následujících hodin dorazit ke břehu. Avšak vojáci tam

215$

stáli, obrácení k obzoru, na hlavách plechové přílby, pušky zdvižené, aby na ně nemohla voda. Na dálku vypadali pokojní jako dobytek.

A tito muži byli pouhou malou částí celku. Převážná část jich zůstala na pobřeží a bezcílně se přelévala sem a tam. Malé hloučky se tvořily kolem raněných po posledním útoku štuky. Stejně bezcílně běhal při kraji vody v houfu půltucet koní od dělostřelectva. Několik vojáků se pokoušelo převrátit ten rybářský člun. Někteří se svlékli, že si zaplavou. O kus dál na východ byl v proudu fotbalový zápas a ze stejného směru se slabě ozývala sborově zpívaná hymna, po chvíli ale umlkla. Za místem, kde se hrál fotbal, byly patrné jediné známky jakési řízené aktivity. Na břehu se řadily náklaďáky, které svazovali k sobě, aby vytvořily jakousi pohyblivou hráz. Další náklaďáky se tam sjížděly. O něco blíž a dál od vody si jednotlivci přílbami vyhrabávali v písku jámy.

V dunách, nedaleko Turnera s desátníky, si muži už kryty vyhrabali a samolibě a majetnicky z nich vykukovali. Jako svišti, pomyslel si. Většina armády se však bezcílně potloukala po písku jako občané italského městečka, v hodině, kdy se sluší korzovat. Neviděli žádný bezprostřední důvod, proč by se měli přidat k tomu obrovitému pásu lidí ve vodě, ale nechtělo se jim vzdalovat se od pobřeží pro případ, že by se snad najednou objevila loď.

Nalevo bylo letovisko Bray, veselá řada kavárniček a obchůdků, kde za normálních časů půjčovali plážová lehátka a kola.

V kruhovitém parku s úhledně přistřiženým trávníkem stál pavilon pro hudebníky a červeně, modře a bíle nalakovaný kolotoč. Tady se usadila další, mnohem bezstarostnější tlupa. Vojáci si otevřeli kavárničky sami a teď se u venkovních stolů zpíjeli, hulákali a chechtali se. Jiní se projížděli na kolech po chodníku zaneřáděném zvratky a blbli. Vedle pavilonu pro hudebníky se povalovala pěkná řádka opilců a vyspávala opici. Osamělý opalující se chlapík jenom v trenýrkách ležel tváří dolů na ručníku a na ramenou a na nohou měl nepravidelné fleky od slunce - růžové a bílé jako jahodová a vanilková zmrzlina.

Nebylo těžké vybrat si mezi těmito kruhy utrpení - mořem, pláží, pobřežní promenádou. Desátníci už odcházeli. Rozhodla žízeň. Našli stezku kolem dun obrácených k pevnině, potom přešli po trávníku zavátém pískem a posetém rozbitými láhvemi.

216$

Když si razili cestu kolem stolů s rozdivočelou společností, uviděl Turner skupinku námořníků, která se blížila po promenádě. Zastavil se a zadíval se na ně. Bylo jich pět, dva oficíři, tři poddůstojníci, pestrá svěží skupina v bílé, modré a zlaté. Neměli povoleno se nějak maskovat. Vzpřímení a vážní, revolvery připevněné k opasku, procházeli s klidnou autoritou masou ponurých polních uniforem a špinavých obličejů a rozhlíželi se ze strany na stranu, jako by prováděli sčítání. Jeden z oficírů si dělal poznámky na clipboard. Mířili pryč, směrem na pláž. Turner je sledoval s dětinským pocitem opuštěnosti, dokud mu nezmizeli z očí.

Vstoupil za Macem a Nettlem do příšeří a zakouřeného smradu první hospody na promenádě. Dva otevřené kufry opřené na barovém pultu byly plné cigaret - ale nebylo tam nic k pití. Police podél zašlého zrcadla za barovým pultem byly prázdné. Když se Nettle skrčil pod pult, aby to tam prohrabal, ozvalo se posměšné hulákání. Každý, kdo přišel, zkusil totéž. Chlast už do sebe dávno nalili ti náruživí pijani venku. Turner se prodral davem do malé kuchyňky vzadu. Bylo to tam zničené, z kohoutků ani nekáplo. Venku byl pisoár a navršené bedny s prázdnými láhvemi. Nějaký pes se snažil dostat jazykem do prázdné plechovky od sardinek a postrkoval ji po vybetonovaném plácku. Turner se otočil a vrátil se do hlavní místnosti, do vřavy a halasu. Elektřina tam nebyla žádná, jenom hnědavé přírodní světlo, jako by je zbarvilo vyčpělé pivo. Nic k pití, ale v hospodě bylo pořád plno. Muži vcházeli, naštvali se, ale přesto zůstávali, držely je tam cigarety zdarma a stopy po pití, které tu ještě nedávno bylo. Na stěnách se volně pohupovaly závěsné košíčky, z nichž někdo vyrval láhve, jež tam předtím dnem nahoru visely. Z lepkavé betonové podlahy stoupal sladký pach kořalky. Hluk, tlak těl a vlhký zakouřený vzduch přivolal nostalgickou touhu po hospodě za sobotního večera. Tohle bylo Mile End Road a Sauchiehall Street a všechno mezi tím.

Postával v té vřavě a nedokázal se rozhodnout, co by měl udělat. Probojovat se tím davem ven by vyžadovalo takové úsilí… Z útržků hovorů vyrozuměl, že včera tady byly čluny, a možná zítra připlují zas. U kuchyňských dveří se vytáhl na špičky, pohlédl přes dav na desátníky a bezmocně pokrčil rameny. Nettle ukázal hlavou směrem ke dveřím. Začali se k nim prodírat. Něco

217$

ostřejšího by nebylo špatné, teď je ale zajímala voda. Tlačenicí se dalo postupovat jen pomalu, a potom, zrovna když se sešli, jim cestu ke dveřím zahradila neprostupná stěna zad chlapů, kteří se shlukli kolem jediného muže.

Musel být malý - sotva stopětašedesát centimetrů - a Turner z něho viděl pouze kousek jeho temene.

Někdo řekl: „Na tu otázku nám hergot odpovíš, ty mrňavej mizero.“

„Jo, teď se ukaž.“

„Jasně, srabe. Kde jsi trčel?“

„Kde jsi byl, když mi zabili kámoše?“

Plivanec zasáhl muže do temene a sklouzl mu za ucho. Turner se posunul, aby líp viděl. Nejdřív uviděl šedomodrou blůzu a potom němou předtuchu všeho zlého v mužově obličeji. Byl to šlachovitý střízlík s brýlemi, jejichž tlustá špinavá skla ještě umocňovala jeho poděšený pohled. Vypadal jako úředník v kartotéce nebo telefonista, možná z nějakého velitelství, které se dávno rozpadlo. Ale měl na sobě uniformu královského letectva a chlapi na něho svalovali odpovědnost. Pomalu se otáčel a klouzal pohledem po těch, kteří na něho útočili otázkami. Nedokázal jim na jejich dotazy odpovědět a nepokoušel se popírat svoji odpovědnost za to, že nad pobřežím nekrouží žádné spitfiry ani hurricany. Pravou rukou svíral čapku tak pevně, až se mu chvěla. Voják od dělostřelectva, stojící u dveří, do něho tak prudce strčil, že překlopýtal přes kruh a narazil do hrudi jiného vojáka, který ho nenuceným úderem do hlavy poslal zpátky. Ozvalo se souhlasné mručení. Každý si něco vytrpěl a teď za to někdo zaplatí.

„Tak kde máme letectvo?“

Vymrštila se ruka a vlepila mu políček, až mu brýle spadly na zem. Zaznělo to jako prásknutí bičem a bylo to znamení pro další kolo, pro vyšší stupeň zaujetí. Jeho obnažené oči se scvrkly na mrkající, rozechvělé drobné tečky. Přikrčil se a začal si šmátrat kolem nohou. Na zadku mu přistála okovaná vojenská bota a několik centimetrů ho nadzvedla. Muži v kruhu se začali pochechtávat. U barového pultu vytušili, že se chystá něco šťavnatého, takže se začali trousit další vojáci. Jak se dav vzdouval kolem kruhu, jakýkoli zbývající smysl pro osobní odpovědnost vymizel. Všech se začínala zmocňovat chvástavá bezohlednost. Někdo típl

218$

nešťastníkovi cigaretu o hlavu a zvedla se vlna souhlasného hulákání. Směšně vyjekl a to je rozchechtalo. Nenáviděli ho a zaslouží si všechno, co ho nemine. Byl zodpovědný za to, že se luftwaffe volně proháněla po nebi, za každý útok štuky, za každého mrtvého kamaráda. Jeho drobná postava zosobňovala všechny příčiny vojenské porážky. Turner usoudil, že tomu muži nemůže nijak pomoci, nechce-li riskovat, že zlynčují i jeho. Nedalo se však jen tak nečinně přihlížet. Přidat se k zábavě by bylo lepší než nedělat nic. Nepříjemně vzrušený zdráhavě pokročil kupředu. Někdo s velšským přízvukem zopakoval:

„Kde je letectvo?“

Bylo příznačné, že ten člověk nevolal o pomoc, nežadonil, ani neprohlašoval, že je nevinný. Jeho mlčení vyznělo jako srozumění s osudem. Byl tak natvrdlý, že ho nenapadlo, že by mohl co nevidět zemřít? Složil si brýle a rozumně je strčil do kapsy. Bez nich vypadal jeho obličej prázdný. Mžoural na své trýznitele jako krtek na světle, rty rozevřené spíš v údivu než v pokusu vyřknout slovo. Dostal ránu přímo do obličeje, protože nemohl vidět, že se po něm někdo rozpřáhl. Tentokrát pěstí. Hlava mu poskočila, další bota ho nakopla do holeně a ozval se povzbudivý jásot, sem tam někdo zatleskal, jako když hráč dobře chytne pří venkovském zápase. Bylo šílenství jít tomu člověku na pomoc, bylo ohavné tak neučinit. V témže okamžiku porozuměl Turner jak rozjařenosti vojáků, tak zákeřnosti, s jakou by se ho mohla rovněž zmocnit. Tesákem by sám mohl něco odpudivého udělat a získat si tak sympatie stovky mužů. Aby se od té představy odpoutal, přiměl se k tomu, že napočítal okolo dva tři vojáky, kteří mu připadali mohutnější nebo silnější, než byl sám. Skutečné nebezpečí ovšem představoval samotný dav, jeho přesvědčení, že je v právu. To potěšení by si nenechal vzít.

Situace se už natolik vyhrotila, že kdokoli uštědří další ránu, dočká se všeobecného uznání, jak je duchaplný nebo zábavný. Ve vzduchu visela dychtivost potěšit vynalézavostí. Nikdo nechtěl uhodit na špatnou strunu. Na pár vteřin je tyhle okolnosti ještě udrží na uzdě, ale brzy přijde okamžik, jak Turner věděl ze dnů ve Wandsworthu, kdy se jediná rána změní v lavinu. Pak už nebude cesty zpátky a pro toho člověka od letectva to bude znamenat konec. Na lícní kosti pod pravým okem se mu udělala

219$

růžová skvrna. Zvedl si pěsti pod bradu - pořád ještě držel čapku - a nahrbil ramena. Možná to byl obranný postoj, ale také to byla známka slabosti a poddajnosti, která nutně vyprovokuje ještě větší násilí. Kdyby něco řekl, cokoli, vojáci, kteří ho obklopovali, by se mohli upamatovat, že to je člověk, a ne králík, určený ke stažení. Velšan, který promluvil, byl pomenší pořez od ženistů. Ted’ vytáhl konopný opasek a pozvedl jej.

„Co myslíte, kluci?“

Jeho jednoznačný dotaz předjímal hrůzy, které si Turner nedokázal okamžitě uvědomit. Měl poslední příležitost jednat. Rozhlížel se po desátnících a těsně za ním se někdo rozeřval jako býk, kterého zasáhlo kopí. Dav se zavlnil a zakymácel, když se jím do kruhu prodral Mace. S rozdivočelým hulákáním jako Tarzan Johnnyho Weissmullera popadl chlapíka zezadu do medvědího sevření, zvedl ho půl metru ze země a začal s ním mávat ze strany na stranu. Přihlížející začali jásat, hvízdat, dupat a halekat.

„Já vím, co s nim udělám,“ vyřvával Mace. „Utopím ho v tom zasraným moři!“

V odpověď se zvedla další bouře hulákání a dupání. Najednou měl Turner vedle sebe Nettlea. Vyměnili si pohled. Došlo jim, co má Mace v úmyslu, a začali se prodírat ke dveřím. Věděli, že musejí jednat rychle. Všichni nebyli naklonění tomu nápadu s utopením. Dokonce i v tom momentálním šílenství si mohl pořád ještě někdo uvědomit, že k vodě je to po písku míli. Zvláště Velšan se cítil podvedený. Svíral opasek nad hlavou a řičel. Ozývalo se volání „fuj“ a „hanba“ i povzbuzování. Mace se svou obětí v náručí spěchal ke dveřím. Turner a Nettle se hnali před ním a razili mu cestu davem. Když dorazili ke dveřím - příhodně jednoduchým, ne dvoukřídlovým - pustili Macea ven a pak zablokovali vchod, rameno vedle ramene, i když to tak nevypadalo, protože řvali a hrozili pěstmi jako ostatní. Cítili, jak se na ně zezadu tlačí mohutná, vzrušená lidská síla, která se dala vydržet jenom několik málo vteřin, Maceovi to však stačilo, aby doběhl ne k moři, ale zabočil prudce doleva a potom ještě jednou doleva úzkou uličkou, která se klikatila za obchody a hospodami.

Rozvášněný dav se vyřinul z hospody jako šampaňské a smetl Turnera a Nettlea ke straně. Někomu se zdálo, že vidí Macea

220$

vepředu na pláži, a půl minuty se dav hnal tím směrem. Ve chvíli, kdy si omyl uvědomili a obrátili se zpět, nebylo po Maceovi a tom druhém muži ani vidu a Turner s Nettlem se rovněž vypařili.

Rozlehlá pláž, tisíce těch, kteří na ní čekali a prázdné moře bez lodí připomnělo vojákům jejich kritickou situaci. V dálce na východě, kde začalo být patrné, že pomalu přichází noc, byl obzor pod těžkou dělostřeleckou palbou. Nepřítel se blížil, dostával je do obklíčení a Anglie byla daleko. S ubývajícím světlem už neměli moc času, aby si našli nějaké místo na přespání. Od kanálu se zvedl studený vítr a vojenské kabáty se povalovaly při silnici daleko ve vnitrozemí. Dav se začínal rozcházet. Na chlapíka od letectva se zapomnělo.

Turnerovi připadalo, že spolu s Nettlem sice začali Macea hledat, ale potom na něho zapomněli. Museli se nějakou dobu potloukat po ulicích, chtěli mu poblahopřát, jak se mu podařilo toho nešťastníka zachránit, a zasmát se tomu husarskému kousku. Turner nevěděl, jak to přišlo, že se s Nettlem ocitl tam, kde byl, v nějaké úzké uličce. Nepamatoval se na žádný mezičas, na to, že by ho bolely nohy - ale ocitl se tady a co nejzdvořileji oslovil stařenu, která stála ve dveřích řadového domku. Když se zmínil o vodě, podezíravě si ho změřila, jako by věděla, že chce víc než jen vodu. Měla v sobě zvláštní půvab - tmavá pleť, pyšný vzhled, výrazný rovný nos, květovaný šátek uvázaný přes stříbrné vlasy. Okamžitě pochopil, že je to cikánka, kterou svojí francouzštinou neobalamutil. Nahlédla až do jeho nitra, spatřila všechny jeho nedostatky a poznala, že byl ve vězení. Pak přejela znechuceným pohledem Nettlea a nakonec ukázala o kus dál do ulice, kde ve strouze čenichalo prase.

„Přiveďte mi ji, a uvidím, co pro vás seženu.“

„Doprdele,“ komentoval to Nettle, když mu všechno Turner přetlumočil. „Chcem jenom hrnek podělaný vody. Jdem dovnitř a vezmem si ji sami.“

Ale Turner, kterého se znovu začal zmocňovat známý pocit neskutečna, nedokázal vyloučit možnost, že žena vládne mimořádnými schopnostmi. Prostor nad její hlavou ve sporém světle pulzoval do rytmu jeho vlastního srdce. Opřel se Nettleovi o rameno. Podrobovala ho zkoušce. Je příliš zkušený, příliš opatrný,

221$

než aby odmítl. Věděl své. Tak blízko od domova se nenechá chytit do žádné léčky. Nejlepší bude postupovat obezřetně.

„Přivedeme to prase,“ řekl Nettleovi, „zabere nám to jen chvilku.“

Nettle byl už dlouho zvyklý řídit se tím, co řekl Turner, protože to bylo zpravidla rozumné, když však vykročili po ulici, zamumlal: „Něco teda s váma není, jak by mělo bejt, guvernére.“

Puchýře jim nedovolily pohybovat se rychleji. Prasnice byla mladá, hbitá a svoboda se jí zalíbila. A Nettle z ní měl nahnáno. Když ji zatlačili do vchodu nějakého krámku, zaútočila na něho a Nettle zaječel a uskočil, a nebylo v tom až zas tolik předstírání. Turner se vrátil k ženě pro kus provazu, nikdo ale ke dveřím nepřišel a nebyl si jist, jestli si nespletl dům. Nicméně teď nabyl jistoty, že pokud to prase nepolapí, nikdy se nedostanou domů. Poznal, že mu znovu stoupá teplota, ale to ho nemohlo ovlivnit. Prase rovnalo se úspěch. Jako dítě se Turner jednou snažil sám sebe přesvědčit, že je nesmysl zabránit matčině náhlé smrti tím, že se bude vyhýbat prasklinám na chodníku před školním hřištěm. Nikdy ale na praskliny nešlápl a matka neumřela.

Postupovali ulicí, ale prase se pořád drželo těsně z jejich dosahu.

„Doprdele,“ řekl Nettle. „Tohle nezvládnem.“

Neměli ovšem na vybranou. U spadlého telegrafního sloupu si Turner odřízl kus kabelu a udělal smyčku. Pronásledovali prasnici po ulici, kde před bungalovy byly malé oplocené zahrádky. Cestou pozotvírali všechna vrátka do zahrad po obou stranách. Potom odbočili do postranní ulice, aby se dostali praseti do zad a mohli je hnát stejnou cestou zpátky. Jak se dalo čekat, zvíře brzy vlezlo do jedné zahrady a začalo ji pustošit. Turner zavřel vrátka, naklonil se přes plot a přehodil smyčku praseti přes hlavu.

Museli vynaložit všechny zbývající síly, aby kvičící prasnici odtáhli zpátky domů. Nettle naštěstí věděl, kde se prase chová. Když bylo konečně zavřené v malém chlívku na dvorku za domem, vynesla stařena ven dva kameninové džbány s vodou. Stáli blaženě na jejím malém dvorku u kuchyňských dveří a pili a žena je přitom pozorovala. Přestože to vypadalo, že jim už musejí puknout břicha, jejich ústa stále toužila po vodě, a tak pili dál. Potom jim žena přinesla mýdlo, ručníky a dvě smaltovaná umy-222$

vadla, aby se mohli umýt. Turnerův rozpálený obličej zbarvil vodu do narezle hnědava. Zaschlé strupy, které měl na horním rtu, se celé uspokojivě slouply. Když se domyl, pocítil příjemnou hebkost ve vzduchu, který ho jemně hladil po kůži a proudil mu nozdrami. Špinavou vodu vylili k trsu hledíků, které, jak Nettle řekl, v něm probudily toužebnou tesknotu po dvorku jeho rodičů. Cikánka jim naplnila polní láhve a přinesla každému litr červeného vína s povytaženými zátkami a domácí salám, který si uložili do tlumoku. Když se chystali k odchodu, rozmyslela se a zašla znovu do domu. Vrátila se s dvěma malými papírovými sáčky, v každém byl půltucet mandlí v cukru.

Vážně si potřásli rukama.

„Do konce života si budeme pamatovat, jak jste byla laskavá,“ řekl Turner.

Přikývla a jemu připadalo, že řekla: „Moje prase mi vás vždycky připomene.“ Tvářila se pořád stejně vážně a nedalo se rozpoznat, jestli její poznámka skrývá urážku, vtip nebo poselství. Myslela si, že nejsou hodni její laskavosti? Nemotorně vycouval ze dvorku, a pak už kráčeli s Nettlem po ulici, kde mu přetlumočil, co říkala. Desátník v nejmenším nezapochyboval.

„Žije sama a svoje prase miluje. To dá rozum. Je nám hrozně vděčná.“ Potom se podezíravě zeptal: „Není vám nic, guvernére?“

„Je mně bezvadně, díky.“

S rozbolavělýma nohama pajdali zpátky na pobřeží s představou, že najdou Macea a rozdělí se s ním o jídlo a pití. Nettle byl ale toho názoru, že když chytili prase, zaslouží si doušek už teď. Jeho víra v Turnerův úsudek byla opět skálopevná. Kulhali dál a podávali si mezi sebou láhev s vínem. Dokonce i v hustém soumraku se dal rozeznat temný mrak nad Dunkerque. V opačném směru viděli zášlehy výstřelů. U obranné linie to nebyla žádná legrace.

„Chudáci kluci,“ řekl Nettle.

Turner věděl, že mluví o těch mužích před služebnou. Řekl: „Linie už moc dlouho nevydrží.“

„Převálcujou nás.“

„To abychom se zítra koukali dostat na loď.“

Když uhasili žízeň, nedokázali myslet na nic jiného než na jídlo. Turnerovi ležel v hlavě nějaký tichý pokoj s čtverhranným

223$

stolem přikrytým zeleným kostkovaným plátěným ubrusem, takový, kde od stropu visí francouzská keramická petrolejka. A na dřevěném prkénku rozložený chléb, salám a sýr a víno.

Řekl: „Přemýšlím, jestli bude nejlíp najíst se na pláži.“

„Tam by nás mohli pěkně vokrást,“ přitakal Nettle.

„Myslím, že bych věděl o vhodném místě.“

Znovu se ocitli v uličce za hospodou. Když se rozhlédli po ulici, kterou předtím utíkali, uviděli v přítmí proti posledním pableskům moře obrysy pohybujících se postav a stranou daleko za nimi tmavší masu, což mohli být vojáci, tráva nebo dokonce samotné duny. I za denního světla by bylo dost těžké Mace najít, avšak teď to bylo zcela vyloučené. Takže se vlekli dál a rozhlíželi se, kam by se mohli vrtnout. V této části městečka byly najednou stovky vojáků, mnozí se potulovali ulicemi v hlučných tlupách, zpívali a vyřvávali. Nettle zastrčil láhev zpátky do svého tlumoku. Bez Mace se cítili mnohem zranitelnější.

Prošli kolem hotelu, který dostal zásah. Turnera napadlo, jestli tam nenajde ten hotelový pokoj, který měl předtím na mysli. Nettle si nedal vymluvit nápad, že odtamtud vytahá něco na spaní. Prolezli dírou ve zdi a klopýtali v přítmí přes sutiny a popadané trámy, až našli schodiště. Desítky mužů ovšem dostaly tentýž nápad. U paty schodiště se ve skutečnosti už utvořila fronta a dolů se prodírali vojáci s matracemi z koňských žíní. Na podestě - Turner s Nettlem viděli jenom bagančata a lýtka, jak se ztuhle šoupají ze strany na stranu - začínala rvačka, slyšeli mručení zápasících a plesknutí kloubů o tvář. Vtom se ozval výkřik a vzápětí se několik mužů pozpátku zřítilo na ty čekající pod schody. Rozlehl se smích i nadávky, lidé se sbírali ze země a ohmatávali se. Jeden muž se nezvedl, ale ležel podivně přes schody, nohy výš než hlavu, a chraptivě, téměř neslyšně křičel, jako by měl děsivý sen. Někdo mu přidržel u obličeje zapalovač. Uviděli jeho vyceněné zuby, koutky úst zbělalé. Přerazil si páteř, řekl někdo, ale nikdo nemohl nic dělat a muži už ho překračovali s pokrývkami a podhlavníky a jiní se strkali, aby se mohli drát nahoru.

Vyšli z hotelu a znovu se obrátili do vnitrozemí, nazpět k té stařeně a jejímu praseti. Dodávka elektřiny z Dunkerque musela být přerušena, ale při okrajích neprodyšně zatažených oken prosvítalo okrové světlo svíček a petrolejek. Na druhé straně ulice

224$

klepali vojáci na dveře, ale nikdo už neotevíral. Tuhle chvíli si Turner vybral, aby Nettleovi vylíčil místo, jaké si představoval, pro jejich večeři. Ještě to vylepšil francouzským oknem otevřeným na balkon z tepaného železa prorostlý starou vistárií, a gramofonem na kulatém stolku se zeleným žinylkovým ubrusem a perským přehozem rozprostřeným na sofa. Čím podrobněji to popisoval, tím větší nabýval jistoty, že je takový pokoj už na dosah. Jeho slova ho uváděla v život.

Nettle, spodní ret zatažený pod předními zuby, vypadal jako nějaký dobromyslný udivený hlodavec. Nechal ho dokončit myšlenku, a pak řekl: „Já to věděl. Kruci, já to věděl.“

Stáli před vybombardovaným domem, jehož sklep měl zpoloviny zřícený strop a vypadal jako obrovská jeskyně. Nettle ho popadl za blůzu a táhl ho přes hromadu rozbitých cihel. Opatrně ho vedl po podlaze sklepa dál do tmy. Turner věděl, že to není to místo, ale nedokázal odolávat Nettleově neobvyklé odhodlanosti. Vepředu jako by byl nějaký světelný bod, pak další, a třetí. Cigarety mužů, kteří už tam našli přístřeší.

Nějaký hlas se na ně osopil. „Hele. Padejte. Tady už není místo.“

Nettle rozškrtl zápalku a zvedl ji nad hlavu. Kolem zdí se všude vsedě opírali muži a většinou spali. Pár jich leželo na podlaze uprostřed, ale pořád se tam ještě místo našlo, a když zápalka zhasla, zatlačil Turnerovi na ramena, aby ho přiměl posadit se. Když si odhrabával zpod zadku drť, pocítil Turner, že má promáčenou košili. Možná to byla krev, možná něco jiného, ale pro tuhle chvíli to nebolelo. Nettle mu urovnal přes ramena kabát. Když už mu teď nohy nezatěžovala žádná váha, začala ho od kolen nahoru zachvacovat extáze úlevy. Věděl, že toho večera se už ani nepohne, i když to třeba Nettlea naštve. Kymácivý pohyb celodenní chůze se přenesl do podlahy. Jak tak seděl v naprosté tmě, cítil, jak se pod ním naklání a vzdouvá. Teď měl problém, jak se najíst, aby se na něho nevrhli. Být sobecký znamenalo přežít. V tuhle chvíli však neudělal nic, hlavu měl úplně prázdnou. Po chvíli do něho Nettle dloubl, vzbudil ho a strčil mu do rukou láhev s vínem. Vsunul si hrdlo láhve do úst, naklonil ji a pil. Někdo uslyšel, jak polyká.

„Co to máš?“

225$

„Ovčí mlíko,“ řekl Nettle. „Ještě teplý. Dej si loka.“

Ozvalo se zachrchlání a něco rosolovitého přistálo Turnerovi na hřbetě ruky. „Na to ti seru.“

Jiný hlas mnohem výhružněji řekl: „Držte huby. Snažim se spát.“

Nettle neslyšně zašmátral v tlumoku po salámu, rozřezal jej na tři kusy a jeden s chlebem podal Turnerovi. Turner se natáhl na betonovou podlahu, přetáhl si kabát přes hlavu, aby nebylo cítit maso ani slyšet, jak žvýká, a ve vydýchaném vlastním dechu a s úlomky cihel a suti, které ho tlačily do tváře, se pustil do nejlepšího jídla svého života. Na obličeji mu utkvěla vůně po mýdle, zakousl se do chleba, který chutnal po vojenské celtovině, a trhal a sál salám. Když se mu jídlo dostalo do žaludku, zalilo mu hrud a hrdlo teplo. Kráčel jsem po tamtěch cestách celý život, pomyslel si. Když zavřel oči, viděl vzdouvající se asfalt a svoje boty, jak zabočily a zmizely z dohledu. Jak žvýkal, vnímal, že se ustavičně propadá do spánku. Vstoupil do jiného časoprostoru a nyní mu na jazyku příjemně ležela mandle v cukru, jejíž sladkost patřila do jiného světa. Slyšel, jak muži reptají, že je ve sklepě zima, a byl rád, že je zabalený do kabátu. Pocítil otcovskou pýchu, že nepřipustil, aby desátníci svoje kabáty zahodili.

Přišla skupina vojáků, která hledala přístřeší a rozškrtávala zápalky, stejně jako to dělali oni dva s Nettlem. Štvali ho a štval ho i jejich jihozápadní přízvuk. Jako všichni ostatní ve sklepě chtěl, aby šli pryč. Ale našli si místo někde u jeho nohou. Zachytil závan brandy a byli mu o to protivnější. Hlučně se ukládali ke spánku, a když někdo ode zdi křikl „Burani zasraný,“ jeden z příchozích se tím směrem vrhl a chvíli se zdálo, že se strhne rvačka, ale tma a unavené protesty ostatních zjednaly klid.

Brzy bylo slyšet jen pravidelné oddechování a chrápání. Podlaha pod ním jako by se stále nakláněla, až si osobila rytmus pravidelného pochodu a Turner znovu shledal, že ho příliš pronásledují dojmy a představy, že má příliš vysokou teplotu a je příliš vyčerpaný, než aby usnul. Přes látku kabátu nahmátl svazek jejích dopisů. Počkám na tebe. Vrať se. Nebyla to bezvýznamná slova, ale teď na něho nepůsobila. Bylo to dostatečně zřejmé jedna osoba čekající na druhou bylo jako aritmetický součet

226$

a stejně tak prosté všech emocí. Čekání. Jedna osoba jednoduše nedělá po určitou dobu nic, zatímco druhá se k ní blíží. Čekání bylo tíživé slovo. Cítil, jak na něm leží, těžké jako zimník. Každý v tomhle sklepě čekal, každý na břehu moře čekal. Ona čeká, ano, ale potom co? Pokoušel se představit si její hlas, jak ta slova vyslovuje, ale slyšel jenom vlastní hlas, hned pod tlukotem srdce. Dokonce si nedokázal představit její obličej. Přinutil se obrátit myšlenky k nové situaci, k té, která mu měla přinést štěstí. Přestala rozpoznávat jemné odstíny pocitů, naléhavost byla tatam. Briony změní svou výpověď, přepíše minulost tak, aby se provinilec stal nevinným. Co ale v těchto dnech znamená vina? Bylo to laciné. Každý se něčím provinil a všichni byli nevinní. Nikdo nemůže být obrozen pouhou změnou výpovědi, neboť není dost lidí, dost papíru a per, dost trpělivosti a klidu, aby se zapsaly výpovědi všech svědků a shromáždila fakta. I svědkové se provinili. Celý den jsme byli svědky zločinů ostatních. Nikoho jsi dnes nezabil? Kolik jsi jich ale nechal umřít? Tady dole ve sklepě o tom pomlčíme. Vyspíme se z toho, Briony. Mandle v cukru chutnala po jejím jméně, jež mu připadalo tak prapodivně nepravděpodobné, že si lámal hlavu, jestli si je dobře zapamatoval. Stejné to bylo s Ceciliiným jménem. Připadala mu vždycky zvláštnost těchto jmen samozřejmá? Ani touhle záhadou se nedokázal dlouho obírat. Měl tady ve Francii toho tolik nedokončeného, že mu připadalo rozumné odjezd do Anglie odložit, přestože zavazadla měl sbalená, ta podivná zavazadla, plná tíhy. Nikdo by je neviděl, kdyby je tady zanechal a vrátil se. Neviditelná zavazadla. Musí se vrátit a sundat toho chlapce ze stromu. Už to udělal dřív. Vrátil se tam, kam nikdo jiný nedošel, a našel chlapce pod stromem a odnesl Pierrota na ramenou a Jacksona v náručí přes park. Takovou tíhu! Byl zamilovaný do Cecilie, do dvojčat, do úspěchu a svítání a té zvláštní opalizující mlhy. A ta uvítací sešlost. Teď byl na takové věci zvyklý, běžný jev na každém kroku, ale tehdy, předtím než zhrubnul a povšechně otupěl, kdy to bylo něco nového, kdy všechno bylo nové, tehdy to pociťoval ostře. Záleželo mu na tom, když přiběhla přes štěrk a mluvila s ním u otevřených dvířek policejního vozu. Ach, když jsem tě miloval, to jsem byl statečný a čistý. Takže se vrátí stejnou cestou, jakou přišel, vrátí se zpětně vším, čím prošli, přes vysušená, bezútěšná blata, kolem

227$

nelítostného seržanta na mostě, vybombardovanou vesnicí a po silnici klikatící se míle přes zvlněnou obdělávanou krajinu, bude hledat cestu nalevo na konci vesnice, naproti krámku s obuví, a o dvě míle dál přeleze přes plot z ostnatého drátu a lesem a přes louky se dá k té noční zastávce na statku těch bratrů, a na další den, za žlutavého ranního světla, bude podle střelky na kompasu pospíchat tím nádherným kusem země údolíček a bystřin a včelích rojů a vydá se po stoupající stezce k tomu smutnému domku u tratě. A k tomu stromu. Posbírá z bláta kusy spálené, pruhované látky, cáry jeho pyžama, pak ho snese dolů, toho ubohého bledého chlapce, a slušně ho pohřbí. Roztomilého chlapce. Nechť viníci pohřbívají nevinné, a nedovolte, aby kdokoli změnil výpověď. A kde je Mace, aby pomáhal kopat? Ten statečný medvěd, desátník Mace. Zůstalo tady víc nedokončeného, což byl další důvod, proč nemohl odejít. Musí najít Mace. Ale nejdřív musí znovu projít všechny ty míle a vrátit se na sever na pole, kde farmář a jeho pes pořád ještě chodí za pluhem, a zeptat se té Vlámky a jejího syna, jestli si myslí, že je zodpovědný za jejich smrt. Neboť člověk někdy může předpokládat příliš, v záchvatech domýšlivého sebeobviňování. Mohla by říct ne - vlámský ekvivalent pro ne. Snažil jste se nám pomoci. Nemohl jste nás nést přes pole. Odnesl jste dvojčata, nás ale ne, ne. Ne, nejste vinen, ne.

Uslyšel šepot a pocítil na rozpáleném obličeji dech. „Moc velkej kravál, guvernére.“

Za hlavou desátníka Nettlea se táhl široký pruh sytě modrého nebe a k němu byl přistěhovaný zubatý černý kraj zříceného sklepního stropu.

„Kravál? Co jsem dělal?“

„Řval jste ,ne‘ a všecky jste vzbudil. Některý kluky to drobet dožralo.“

Snažil se zvednout hlavu a zjistil, že to nejde. Desátník rozškrtl zápalku.

„Pane jo. Vypadáte fakt strašně. Tumáte. Pijte.“

Nadzvedl Turnerovi hlavu a přiložil mu polní láhev ke rtům. Voda chutnala po kovu. Když dopil, začala ho zespoda nadzvedávat dlouhá plynulá oceánská vlna vyčerpání. Přešel po zemi, až padl do oceánu. Aby Nettlea neznepokojil, vynasnažil se promluvit mnohem racionálněji, než se ve skutečnosti cítil.

228$

„Podívejte, rozhodl jsem se, že zůstanu. Musím se ještě o něco postarat.“

Nettle mu špinavou rukou otíral čelo. Neviděl důvod, proč by si Nettle měl myslet, že je důležitě, aby mu strkal obličej, ten svůj hlodavčí obličej tak blízko k jeho obličeji.

Desátník řekl: „Slyšíte mě, guvernére? Posloucháte? Tak asi před hodinkou jsem se šel ven vychcat. Hádejte, co jsem viděl. Po ulici šli námořníci a svolávali důstojníky. Organizují se na pobřeží. Lodě se vrátily. Jedeme domů, kamaráde. Je tady poručík od Východokentského pluku, který nás tam v sedm odvede. Takže se trochu vyspěte a ne abyste ještě tak pekelně řval.“

Právě v tuhle chvíli padal a chtěl jedině spát, tisíc hodin spánku. Voda byla odporná, ale pomohla mu a stejně tak ta novina a Nettleův konejšivý šepot. Seřadí se na silnici venku a odpochodují na pobřeží. V zarovnaných řadách. Zvítězí pořádek. Nikdo v Cambridgi nevyučoval o užitečnosti spořádaného pochodu. Uctívali volnost, nespoutaného ducha. Básníci. Co ale vědí básníci o přežití? O tom, jak přežít jako masa lidí. Žádné nerespektování hodností, nepadá v úvahu vzít čluny útokem, žádné, kdo dřív přijde, ten dřív mele. Když kráčeli po písku k čáře příboje, nebylo slyšet dusot vojenských bot. Ve vlnách při břehu ochotné ruce pevně přidržovaly čluny, když jejich druzi nastupovali. Moře ale bylo klidné a on sám už také byl klidný. Samozřejmě mu bylo jasné, jak je to ve skutečnosti báječné, že na něho čeká. Aritmetiku může vzít čert. Počkám na tebe, to bylo základní. To byl ten důvod, pro který přežil. Tím obyčejným způsobem mu řekla, že odmítne všechny ostatní muže. Jenom ty. Vrať se. Pamatoval se, jak pod botami s tenkou podrážkou cítil štěrk, dokázal si ten pocit vybavit i teď, a ledový dotek pout na zápěstích. S inspektorem se zastavil vedle vozu a při zvuku jejích kroků se otočil. Jak by mohl zapomenout na ty zelené šaty, jak jí obepínaly křivku boků a bránily jí v běhu a odhalovaly krásu jejích ramenou. Bělejších než mlha. Nepřekvapilo ho, že policie dovolila, aby si spolu promluvili. Dokonce o tom ani nepřemýšlel. S Cecilií se chovali, jako by byli sami. Přemohla se a neplakala, když mu říkala, že mu uvěřila, že v něho věří, že ho miluje. Řekl jí prostě, na tohle že nezapomene, a chtěl jí tím sdělit, jak je jí

229$

vděčný, zvláště tehdy, zvláště teď. Pak se dotkla prstem pout a řekla, že se nestydí, že není proč se stydět. Uchopila ho za kraj klopy a trochu jím zatřásla, a tehdy řekla: „Počkám na tebe. Vrať se.“ Myslela to vážně. Čas ukáže, nakolik vážně to myslela. Pak ho vstrčili do vozu a ona vyhrkla, dřív než ji přemůže pláč, který už víc nedokázala zvládat, že to, co se mezi nimi stalo, patří jim, jenom jim. Měla na mysli knihovnu, jak jinak. Patřilo jim to. Nikdo jim to nemohl vzít. „Je to naše tajemství,“ zvolala přede všemi, těsně předtím, než se dvířka vozu zabouchla.

„Neřeknu slovo,“ hlesl, přestože Nettleova hlava mu ze zorného pole už dávno zmizela. „Vzbuďte mě před sedmou. Slibuju, že už neřeknu slovo.“

230$

««Část třetí»»

***

Neklid a strach se neomezovaly jen na nemocnici. Jako by stoupaly s rozbouřenou hnědou řekou, vzdutou dubnovými dešti, a za nocí ležely na zatemněném městě jako duchovní přítmí, které vnímala celá země; neslyšné a zlovolné houstnutí, neoddělitelné od chladu pozdního jara, dobře schované v jeho kypivém dobrodiní. Něco končilo. Starší zaměstnanci, kteří se důležitě radili ve skupinkách na chodbách, si vše nechávali pro sebe. Mladší lékaři se chovali o něco nafoukaněji a chodili agresivněji, a primář při vizitě byl roztržitý a jednou ráno přistoupil k oknu a na dlouhé minuty se zahleděl přes řeku, zatímco sestry stály připravené vedle postelí a čekaly. Postarší pomocnice ztratily náladu, když vozily pacienty z pokojů do pokojů a jako by zapomněly na bezstarostně veselé průpovídky z rozhlasových zábavných pořadů, a možná by to Briony dokonce utěšilo, kdyby od nich znovu uslyšela to nenáviděné - „Hlavu vzhůru, pusinko, třeba k tomu ani nedojde.“

Ale bylo to na spadnutí. Nemocnice se už dlouhé dny pomalu, nepostřehnutelně vyprazdňovala. Zpočátku se to jevilo čistě jako náhoda, epidemie dobrého zdraví, kterou natvrdlejší zaučující se ošetřovatelky měly sklon připisovat vlastním zlepšujícím se schopnostem. Jenom pomalu se v tom dal rozpoznat určitý záměr. Prázdné postele se šířily oddělením, a dalšími odděleními také, jako smrt v noci. Briony si představovala, že vzdalující se kroky na širokých, naleštěných chodbách znějí zdušeně a omluvně, tam, kde se kdysi rozléhaly vesele a zdatně. Dělníci, kteří přišli instalovat nové kotouče protipožárních hadic na podesty před

233$

výtahy a rozmístili nová vědra s pískem na hašení, pracovali celý den bez přestávky a s nikým neprohodili slovo, dokonce ani s pomocnicemi ne. Na oddělení bylo obsazeno z dvaceti postelí jenom osm, a přestože byla práce ještě namáhavější než předtím, určitý neklid, téměř pověrčivý strach, zabránil budoucím ošetřovatelkám, aby si stěžovaly, když spolu o svačině zůstaly samy. Všechny byly celkově klidnější, mnohem smířenější. Už si víc neukazovaly ruce, aby si porovnaly omrzliny.

Nádavkem všechny pronásledovala neustálá a všudypřítomná úzkost, že se dopustí chyby. Všechny žily ve strachu ze sestry Marjorie Drummondové, toho jejího výhružného pousmání a mírnějšího jednání, které předcházely výbuchu vzteku. Briony věděla, že se v poslední době dopustila řady chyb. Před čtyřmi dny, v rozporu s pečlivými pokyny, si jedna pacientka v její péči pořádně lokla karbolového kloktadla - podle pomocnice, která to viděla, do sebe kloktadlo obrátila jako pintu piva - a strašlivě pozvracela postel. Briony si rovněž uvědomovala, že ji sestra Drummondová zpozorovala, jak nese jenom tři mísy najednou, když už se od nich čekalo, že spolehlivě přejdou přes pokoj se šesti, jako zaneprázdněný číšník v La Coupole. Možná se dopustila ještě dalších přehmatů, které si při tom, jak byla unavená, neuvědomila, nebo o nich dokonce ani nevěděla. Měla sklony k tomu ledabyle se držet - ve chvílích roztržitosti často přenesla váhu na jednu nohu takovým způsobem, jak to její nadřízenou zvláště dráždilo. Přehmaty a prohřešky se mohly sčítat klidně několik dní: nesprávně uložený smeták, špatně složená pokrývka, naškrobený límeček neustále nakřivo, kolečka postele nesrovnaná tak, aby mířila dovnitř, přecházení po oddělení s prázdnýma rukama - to vše se mlčky zaznamenává, dokud se míra nezavrší, a potom se hněv na člověka snese zčistajasna, pokud nedokáže rozpoznat, že se blíží, zaskočí ho jako zemětřesení právě ve chvíli, kdy si myslí, že si vede dobře.

Ale poslední dobou vrchní sestra nevrhala mrazivé úsměvy na budoucí ošetřovatelky, ani s nimi nemluvila tlumeným hlasem, který jim naháněl takovou hrůzu. Sotva se svými svěřenkami vůbec zabývala. Byla ustaraná a často postávala v dlouhém hovoru s jinou vrchní sestrou na čtvercovém nádvoříčku vedle mužského oddělení chirurgie, nebo na dva dny zmizela.

234$

Za jiných souvislostí, v jiné profesi, by ve své boubelatosti působila mateřsky nebo dokonce smyslně, neboť rty, které si nemalovala, měla plné, přirozeně červené a půvabně vykrojené. Obličej s oblými růžovými líčky s dolíčky svědčil o laskavé povaze. Tento dojem vzal brzy za své, když jedna studentka z Brionina ročníku, mohutná, pomalá, laskavá dívka s mírným buličím pohledem pocítila drtivou sílu hněvu vrchní sestry. Susan Langlandovou dočasně přeložili na mužské chirurgické oddělení a měla pomáhat při přípravě mladého vojáka na operaci slepého střeva. Minutu dvě s ním zůstala sama, klábosila a všelijak ho ujišťovala, že operace dobře dopadne. Musel jí klást obvyklé otázky a tehdy porušila posvátné pravidlo. V učebnici to stálo jasně, ačkoli nikdo netušil, jaká důležitost se tomu přikládá. O několik hodin později se ten voják probral z narkózy a mumlal jméno té studentky, zatímco hlavní sestra na chirurgii stála hned vedle. Sestru Langlandovou poslali s ostudou zpátky na její oddělení. Ostatní se musely dostavit a vzít si z toho náležité ponaučení. Kdyby chudák Susan Langlandová z neopatrností nebo krutosti zabila dva tucty pacientů, nemohlo by to pro ni být horší. Ve chvíli, kdy sestra Drummondová končila slovy, že je zostuzením tradic ošetřovatelství po vzoru Florence Nightingaleové, na něž aspirovala, a že by se měla považovat za šťastnou, jestli jí bude příští měsíc dovoleno třídit špinavé prádlo, plakala nejen Langlandová, ale polovina přítomných děvčat. Briony neplakala, ale ten večer v posteli si stále ještě trochu roztřesená znovu přečetla příručku, aby věděla, jestli jsou zde další zásady patřičného chování, které třeba opomenula. Opakovaně si přečetla a vštípila do paměti přikázání: za žádných okolností by sestra neměla sdělovat pacientovi své křestní jméno.

Oddělení se vyprázdnila, ale práce přibylo. Každé ráno se postele sestrčily doprostřed, aby mohly budoucí sestry vyleštit podlahu těžkým leštičem, kterým samotná dívka sotva dokázala pohnout ze strany na stranu. Podlahy bylo třeba zametat třikrát denně. Vyprázdněné skříňky se drhly, matrace vykuřovaly, mosazné věšáky, kliky a kování na dveřích se leštily kůží. Veškeré dřevo - dveře stejně jako všemožné lišty - se omývalo karbolovým roztokem, a stejně tak postele, kovové rámy i drátěnky. Studentky cídily, vytíraly a otíraly mísy a bažanty, až se leskly jako stří-

235$

brný servis. Armádní třítunové náklaďáky přivezly k vykládací rampě další postele, špinavé a staré, které bylo třeba mnohokrát vydrhnout, než je odnesli na oddělení, vmáčkli do uliček a omyli karbolem. Mezi jednotlivými úkoly si studentky možná tucetkrát za den drhly ruce, popraskané, krvácející a omrzlé, pod ledovou vodou. Budoucí ošetřovatelky byly zasvěcovány do kultu hygieny. Naučily se, že nic nemůže budit větší ošklivost, než smítko z pokrývky, ležící pod postelí, které v sobě schovává prapor, ba celou divizi bakterií. Každodenní stereotyp vyvařování, drhnutí, leštění a cídění se stal odznakem profesionální pýchy studentek, jemuž se muselo obětovat veškeré osobní pohodlí.

Pomocnice nanosily od nákladových ramp velké množství zásob, které bylo třeba rozbalit, zinventarizovat a uložit - obvazy, sanitární misky, injekční stříkačky, tři nové chirurgické bubny a spousty balíčků označených „Bunyanovy vaky“, jejichž použití zatím nikdo nevysvětlil. Přibyla skříň na zdravotnický materiál, kterou předtím třikrát vydrhly. Zůstávala zamčená a klíč od ní měla u sebe sestra Drummondová, ale jednou dopoledne uviděla Briony uvnitř na policích láhve s nálepkou morfin. Když ji někam s něčím poslali, všimla si, že ostatní oddělení se připravují podobně. Na jednom už nebyli vůbec žádní pacienti, lesklo se čistotou v prostorném tichu a čekalo. Otázky se ale neslušelo klást. Před rokem, těsně před vyhlášením války, se úplně uzavřely pokoje v posledním patře jako ochrana proti bombardování. Operační sály byly nyní v podzemí, přízemní okna zahradily pytle s pískem a všechny světlíky se zabetonovaly.

Inspekci nemocnice provedl nějaký armádní generál s půltuctem poradců. Neproběhlo to nijak oficiálně, dokonce ani nenastalo ticho, když se dostavili. Obvykle při takových důležitých návštěvách musel nos každého pacienta být v zákrytu se středovým přehybem na pokrývce. Alespoň tak se to říkalo. Ale na nějaké přípravy nebyl čas. Generál s doprovodem prošli oddělením, tlumeně hovořili a přikyvovali a pak odešli.

Neklid a úzkost vzrůstaly, ale k nějakým spekulacím, které měly stejně všeobecně zakázané, nebyla skoro příležitost. Když nesloužily, chodily studentky ve svém volném čase na přednášky nebo na praktická cvičení, nebo se samy vzdělávaly. Na jejich jídlo a pravidelný večerní odpočinek se dohlíželo jako by právě

236$

nastoupily clo klášterní školy. Když Fiona, která měla postel hned vedle Briony, odstrčila talíř a prohlásila, aniž by přímo někoho oslovila, že je „klinicky nezpůsobilá“ jíst zeleninu vařenou s polévkovou kostkou, sestra z ubytovny nad ní stála, dokud vše nesnědla do posledního sousta. Fiona se jaksi samozřejmě stala Brioninou přítelkyní; v ložnici ji toho prvního večera, kdy nastoupily do přípravného kursu, požádala, jestli by jí neostříhala nehty na pravé ruce, s tím, že neumí levou rukou používat nůžky a že jí matka nehty vždycky stříhala. Byla zrzavá a pihovatá, čímž Briony okamžitě zostražitěla. Avšak na rozdíl od Loly byla Fiona hlučná a veselá, s dolíčky na boubelatých rukou a obrovskými prsy, což děvčata vedlo k tvrzení, že se jednoho dne stane na oddělení vrchní sestrou. Její rodina bydlela v Chelsea. Jednou večer z postele šeptem vyprávěla, že její otec zřejmě bude požádán, aby vstoupil do Churchillova válečného kabinetu. Když ale byli členové kabinetu oznámeni, příjmení nesouhlasila a už o tom nepadlo slovo. Briony usoudila, že bude lepší se nevyptávat. V těch prvních měsících po přípravném kursu měly Fiona a Briony málo příležitosti zjistit, jestli k sobě opravdu pociťují náklonnost. Bylo pohodlné předpokládat, že tomu tak je. Patřily k těm několika málo dívkám, které neměly žádnou předchozí zdravotnickou průpravu. Většina ostatních měla za sebou kursy první pomoci, některé už předtím vypomáhaly v nemocnici jako dobrovolnice a přivykly krvi a mrtvolám, nebo to alespoň tvrdily.

Nebylo však jednoduché pěstovat přátelství. Studentky sloužily na odděleních, tři hodiny denně ve svém volnu studovaly a spaly. Luxusem byla svačina mezi čtvrtou a pátou, kdy sundaly z dřevěných laťkových polic hnědé konvičky se svými jmény a sesedly se společně v malé společenské místnosti na oddělení. Rozhovor byl afektovaný. Nechyběla sestra z ubytovny, aby dohlédla, že slušné chování neutrpí újmu. Kromě toho jen co se posadily, dolehla na ně únava, tíživá jako tři složené deky. Jedna dívka usnula s šálkem a podšálkem v ruce a opařila si stehno - dobrá příležitost, jak prohlásila sestra Drummondová, která se dostavila, aby zjistila, co znamená to ječení, jak se pocvičit v ošetřování spálenin.

A překážkou hlubšího přátelství byla sama Briony. V těch prvních měsících si často myslela, že ji něco poutá jedině k sestře

237$

Drummondové. Ta byla všudypřítomná, v jednu chvíli na konci chodby a blížila se s děsivou cílevědomostí, v příští stála Briony u ramene a tlumeně jí do ucha vytýkala, že během přípravného kursu nevěnovala pozornost správnému postupu při koupání mužských pacientů: až teprve po druhé výměně vody v lázni se má čerstvě namydlená žínka na zadek a příslušný ručník podat pacientovi, aby se mohl „domýt sám“. Brionina nálada značně závisela na tom, jak tu hodinu podle vrchní sestry obstála. Svíral se jí žaludek, kdykoli na ni dopadl pohled sestry Drummondové. Nedalo se rozpoznat, jestli si člověk vede dobře nebo ne. Briony se bála, že s ní nebude spokojená. Chvály se nedočkala. Mohla doufat přinejlepším v lhostejnost.

Ve chvílích, které měla jenom pro sebe, zpravidla ve tmě pár minut předtím, než usnula, přemýšlela Briony o přízračném paralelním životě, v němž by byla na Girtonu a četla Miltona. Spíš se mohla ocitnout na stejné koleji jako předtím její sestra, než ve stejné nemocnici. Briony o sobě byla přesvědčená, že se připojuje k válečnému úsilí. Ve skutečnosti zúžila svůj život na vztah se ženou o patnáct let starší, která si nad ní osobovala větší moc než matka nad dítětem.

Toto zjednodušení, které bylo především odvržením vlastní identity, začalo dlouhé týdny předtím, než o sestře Drummondové vůbec slyšela. V první den dvouměsíčního přípravného kursu bylo Brionino ponížení před celou třídou poučné. Takhle to teď bude. Šla za sestrou, aby zdvořile upozornila, že na štítku s jejím jménem došlo k chybě. Je B. Tallisová, ne S. Tallisová, jak stojí na malé obdélníkové broži.

Dostalo se jí klidné odpovědi. „Tak jak to máte, to také zůstane. Vaše křestní jméno mě vůbec nezajímá. A nyní se laskavě posaďte, sestro Tallisová.“

Ostatní dívky by se smály, kdyby se odvážily, neboť všechny měly před jménem stejnou iniciálu, ale správně vycítily, že by se dočkaly odmítnutí. V té době probíraly hygienu a učily se koupat pacienty s pomocí prostěradla na figurínách v životní velikosti paní Mackintoshové, lady Chaseové a dítěti Georgeovi, který svým neurčitým zjevem mohl posloužit i jako holčička. Bylo to období přizpůsobování se nemyslící poslušnosti, kdy se učily nosit mísy navršené jednu na druhou a vštěpovaly si základní pravidlo nikdy

238$

nechodit po oddělení s prázdnýma rukama. Fyzické nepohodlí Briony pomohlo zdusit její myšlenkový rozlet. Vysoké naškrobené límečky jí dokrvava odíraly krk. Mytím rukou mnohokrát za den pod štiplavě ledovou vodou a kostkou sody si přivodila první omrzliny. Střevíce, které si musela koupit za vlastní peníze, ji krutě tlačily. Uniforma, jako všechny uniformy, nahlodala veškerou osobitost a požadované denní nezbytnosti - žehlení skladů, připevňování čepečků, uhlazování záhybů, leštění bot, zvláště pak podpatků - se stalo úkolem, který pomalu vytěsňoval všechny ostatní zájmy. Ve chvíli, kdy měly začít jako dosud nediplomované zdravotní sestry pracovat v oddělení (nikdy neměly říkat „na“ oddělení) pod sestrou Drummondovou a absolvovat denní rutinu „od mísy po polévku z masové kostky“, začaly jejich předchozí životy ztrácet obrysy. Myšlení měly do jisté míry vyprázdněné, schopnost se bránit oslabenou, takže se daly snadno přesvědčit o absolutní autoritě hlavní sestry. Nekladly žádný odpor, když zaplnila jejich prázdné mysli.

Nikdy to nebylo řečeno, ale za vším byl vojenský dril. Slečna Nightingaleová, o níž se nikdy nesmělo mluvit jako o Florence, strávila dost dlouhý čas v krymské válce, aby poznala, jakou cenu má disciplína, pevné velení a dobře vycvičené jednotky. Takže když ležela ve tmě a naslouchala Fioně, jak začíná chrápat, což mělo trvat celou noc, neboť spala na zádech, Briony už cítila, že ten paralelní život, který si dokázala tak snadno představit podle toho, jak jako dítě jezdívala za Leonem a Cecilií do Cambridge na návštěvu, se od ní brzy začne vzdalovat. Tohle je dnes její studentský život, tahle příští čtyři léta, tento pohlcující režim, a neměla žádnou vůli, žádný prostor k tomu, aby odešla. Propadala životu ostrých důtek, příkazů, poslušnosti, domácích prací a neustálého strachu z nelibosti. Patřila ke skupině neškolených sester - po dvou měsících se vždy nabíraly další - a kromě štítku se svým jménem neměla žádnou identitu. Nekonaly se zde žádné semináře, nikdo nenastavoval noc, aby její intelektuální rozvoj mohl být co nejdokonalejší. Vyprazdňovala a vytírala mísy, zametala a leštila podlahy, vařila kakao a polévku z masové kostky, přinášela a odnášela, co bylo třeba - a byla oproštěna od sebezpytování. V určitém okamžiku v budoucnosti, jak se dozvěděla od studentek z druhého ročníku, začne mít radost ze svých schop-239$

ností. Už tomu přišla na chuť právě nedávno, kdy jí pod dohledem svěřili, aby pacientovi změřila puls a teplotu a zaznamenala hodnoty do karty. Co se skutečného ošetřování týkalo, doposud měla možnost ošetřit genciánovou violetí trichofycii, vydezinfikovat říznutí a odřeninu. Většinou ovšem byla služkou, holkou pro všechno, a ve svém volném čase si cpala do hlavy potřebné vědomosti. Byla ráda, že nemá dost času, aby myslela na něco jiného. Když ale stála na podestě v županu, ve chvíli těsně před ulehnutím, a zahleděla se přes řeku na neosvětlené město, dolehl na ni úzkostný neklid, který panoval tam venku v ulicích stejně jako tady na odděleních, a ten neklid byl jako srdce temnoty. Žádná z jejích každodenních povinností, dokonce ani sestra Drummondová, ji před tím nemohly ochránit.

240$

***

V té půlhodině předtím, než se zhaslo, potom co si vypily kakao, chodily se dívky navštěvovat do pokojů, seděly na postelích a psaly dopisy domů nebo svým chlapcům. Některé pořád ještě trochu plakaly steskem po domově. V tu dobu se vzájemně hodně utěšovaly, objímaly se kolem ramen a uklidňovaly. Briony to připadalo teatrální a směšné, dospělé mladé ženy, které pláčou po svých matkách, nebo, jak jedna ze studentek přiznala mezi vzlyky, po vůni dýmky svého otce. Ty, které utěšovaly ty druhé, jako by si to až příliš užívaly. V tomto hustém ovzduší Briony někdy sama psala stručné dopisy domů, v nichž sdělovala jen něco málo víc, než že je zdravá, není nešťastná, nepotřebuje kapesné a nerozmyslí se jinak, jak předpovídala její matka. Jiné dívky pyšně popisovaly, co mají přesně v práci na starosti a jak studují, aby ohromily svoje milující rodiče. Briony tyto věci svěřovala jenom svému zápisníku a ani tam nijak podrobně. Nechtěla, aby matka věděla, jakou mizernou práci dělá. Do jisté míry se chtěla stát ošetřovatelkou, aby byla nezávislá. Bylo pro ni důležité, aby její rodiče, zvláště pak matka, věděli o jejím životě co nejméně.

Kromě řady opakujících se dotazů, které zůstávaly nezodpovězené, psala Emily hlavně o evakuovaných. Tři matky se sedmi dětmi z Hackney z Londýna přidělili rodině Tallisových. Jedna z žen se spustila ve venkovské hospodě, takže ji vykázali. Další byla horlivá katolička, která v neděli chodila se svými třemi dětmi čtyři míle do města na mši. Ale na Betty, která byla sama katolička, tyhle rozdíly nedělaly žádný dojem. Nenáviděla všechny ty

241$

matky a všechny jejich děti. Hned toho prvního rána jí řekly, že jim nechutná její jídlo. Betty tvrdila, že viděla, jak to kostelní okno plive v hale na podlahu. Nejstarší z dětí, třináctiletý kluk, který nevypadal na víc než na osm, vlezl do fontány, vylezl na sochu a ulomil Tritonovi paži s rohem těsně pod loktem. Jack říkal, že to půjde celkem snadno opravit. Ale nyní se ta ulomená část, kterou odnesli do domu a uložili ve sklepě, ztratila. Na základě informací od starého Hardmana Betty kluka obvinila, že ji hodil do jezera. Kluk tvrdí, že nic neví. Mluvilo se o tom, že se jezero vypustí, ale nedalo se to kvůli párku labutí. Matka syna zuřivě hájila a tvrdila, že fontána je nebezpečná, když jsou kolem děti, a že napíše do parlamentu siru Arthuru Ridleymu, který byl Brioniným kmotrem.

Přesto si Emily myslela, že by si měli považovat toho, že mají evakuované, protože v jednu chvíli to vypadalo, že celý dům zrekvírují pro armádu. Místo toho se rozhodli pro dům Huga van Vlieta, protože tam byl kulečníkový stůl. Další novinu měla od své sestry Hermione, která byla pořád ještě v Paříži, ale pomýšlela na to, že se usadí v Nice. A krávy se musely přemístit na tři louky na severní straně, aby se park mohl zorat a zasít tam obilí. Jeden a půl míle železného oplocení z roku 1750 zabavili, aby se roztavilo na spitfiry. Dokonce i dělníci, kteří plot odstraňovali, tvrdili, že je to nevhodný druh kovu. Dole u řeky vybudovali bunkr, hned v zátočině, v rákosí, a zničili přitom hnízda čírek a konipasů. Další bunkr se právě staví tam, kde se hlavní silnice stáčí do vesnice. Všechny křehké věci uložili do sklepa, včetně cembala. Ta pitomá Betty upustila vázu strýce Clema, když ji nesla dolů, a váza se roztříštila na schodech. Řekla, že se jí střepy prostě rozpadly v ruce, ale tomu se dá těžko věřit. Danny Hardman vstoupil k námořnictvu, ale všichni ostatní mladí muži z vesnice vstoupili do Východosurreyské jednotky. Jack pracuje až příliš namáhavě. Účastní se zvláštních porad, a když přijede domů, vypadá unaveně a vyhuble a nesmí jí povědět, kde byl. Kvůli váze se rozzuřil a skutečně na Betty křičel, což se mu vůbec nepodobá. K tomu všemu ztratila Betty přídělové lístky a museli se čtrnáct dní obejít bez cukru. Ta matka, kterou vykázali od Červeného lva, přišla bez plynové masky, a už žádnou nedostane. Člen protiletecké hlídky, jinak bratr policejního konstábla Vockinse,

242$

přišel třikrát zkontrolovat zatemnění. Vyklubal se z něho malý diktátor. Nikdo ho nemá rád.

Když si na konci vyčerpávajícího dne četla Briony tyhle dopisy, pociťovala snový smutek, jakousi nejasnou touhu po dávno ztraceném životě. Sotva se mohla litovat. Sama odešla z domova.

O týdenním volnu po přípravném kursu, než nastoupila do prvního ročníku, zůstala u strýce a tety v Primrose Hill a po telefonu odolávala matce. Proč by nemohla Briony přijet na návštěvu, třeba jen na den, když by ji všichni tak rádi viděli a nemůžou se dočkat, aby jim pověděla o svém novém životě? Nebylo jednoduché odpovědět otevřeně. Prozatím se nutně potřebovala držet stranou.

V zásuvce nočního stolku měla velký zápisník v tvrdých mramorovaných deskách. Ke hřbetu byla na stužce připevněná tužka. Bylo zakázáno v posteli psát perem a inkoustem. Začala si psát deník na konci prvního dne přípravného kursu a po většinu večerů se jí podařilo vyšetřit nejméně deset minut, než se zhaslo. Její zápisky, to byla umělecky pojednaná prohlášení, bezvýznamné stížnosti, charakteristiky různých osob a jednoduchá líčení denních zážitků, která postupně přecházela v představy. Zřídkakdy si četla, co už napsala, ale ráda listovala popsanými stránkami. Tady, pod štítkem se jménem a uniformou, bylo její pravé já, uchovávané vskrytu, neslyšně narůstající. Nikdy neztratila tu dětskou radost z toho, když viděla stránky zaplněné vlastním rukopisem. Téměř nezáleželo na tom, co píše. Jelikož se zásuvka nezamykala, dávala si pozor, aby zamaskovala popisy sestry Drummondové. Rovněž měnila jména pacientů. Když změnila jména, bylo o to jednodušší přetvořit okolnosti a vymýšlet si. Ráda si zapisovala svoje představy o tom, kde v myšlenkách bloudí. Nemusela se držet pravdy. Nikomu neslíbila přesné záznamy. Konstruovala drobné příběhy - nepříliš přesvědčivé a poněkud vyumělkované - kolem lidí na oddělení. Nějakou dobu o sobě uvažovala jako o jakémsi Chaucerovi z nemocničního prostředí, kde oddělení překypovala barvitostí, jeskyněmi, podivíny, starými klobouky, moc milými lidmi, kteří měli sdělit podivná tajemství. V pozdějších létech litovala, že si nezapisovala víc faktů, že si neudělala zásobu surového materiálu. Bylo by bývalo užitečné vědět, co se stalo, jak to vypadalo, kdo tam byl, co bylo řečeno.

243$

Tehdy deník chránil její důstojnost: možná vypadala, chovala se a žila jako ošetřovatelka na výcviku, ve skutečnosti však byla významnou spisovatelkou v převlečení. A v době, kdy byla odtržena ode všeho, co znala - od rodiny, domova, přátel - psaní bylo tou spojnicí pokračování. Psaní bylo tím, čím se zabývala odevždy.

Byly to vzácné chvíle, kdy za dne mohla v mysli nespoutaně bloumat. Někdy ji pro něco poslali do výdejny léků a musela čekat, až přijde lékárník. To se potom pustila chodbou ke schodišti, odkud bylo oknem vidět na řeku. Nevědomky přenesla váhu na pravou nohu a dívala se na Parlament, aniž by jej vnímala, a přemýšlela nikoli o svém deníku, ale o dlouhé povídce, kterou napsala a poslala do časopisu. Za svého pobytu v Primrose Hill si půjčila od strýce psací stroj, usadila se v jídelně a oběma ukazováčky napsala své poslední dílo. Pracovala na tom celý týden víc než osm hodin denně, dokud ji nebolela záda a za krkem a před očima se jí nemíhaly nepravidelné kotouče znaků ztrácejících tvar. Ale nevzpomněla by si na větší potěšení, než když konečně srovnala celou hromádku papírů - sto a tři! - a pocítila v konečcích rozbolavělých prstů tíhu své tvorby. Všechno sama. Nikdo jiný to nemohl napsat. Průklep si nechala pro sebe a povídku (jak nepřípadné slovo) zabalila do hnědého papíru, nasedla na autobus do Bloomsbury, došla na adresu na Lansdowne Terrace, do redakce nového časopisu Horizon a předala balíček příjemné mladé ženě, která přišla otevřít.

To, co ji na jejím díle vzrušovalo, byl jeho tvar, čistá geometrie slov a vymezující proměnlivost, která, jak si myslela, odrážela moderní senzitivitu. Věk jasných odpovědí skončil. A stejně tak věk postav a zápletek. Kromě líčení ve svém deníku už víc nevěřila v postavy. Byly to zastaralé prostředky, které patřily do devatenáctého století. Samotné pojetí postav se zakládalo na omylech, které odhalila moderní psychologie. Zápletky byly také jako zrezivělé soustrojí, jehož kolečka se už víc neotáčela. Moderní romanopisec nemohl psát s pomocí postav a zápletek o nic víc, než mohl moderní skladatel složit Mozartovu symfonii. To myšlenka, vnímání a pocity ji zajímaly, vědomé myšlení jako řeka plynoucí časem a jak zpodobit její zpětný tok a zároveň všechno to, co přispívá k jejímu vzedmutí, a překážky, které mohou změnit její

244$

řečiště. Kdyby jen tak dokázala vzkřísit jasné světlo letního rána, pocit dítěte stojícího u okna, křivku vlaštovčího letu nad vodní hladinou. Román budoucnosti se nebude podobat ničemu v minulosti. Třikrát si přečetla Vlny od Virginie Woolfové a pomyslela si, že v samotné lidské povaze dochází k velké přeměně a že jenom krásná literatura, nový typ krásné literatury, dokáže podstatu té změny zachytit. Vstoupit do mysli a ukázat ji při práci, nebo jak je ovlivňována, a činit tak v rámci dvou vyvážených pohledů - to bude umělecký triumf. Takové úvahy táhly sestře Tallisové hlavou, když postávala nedaleko výdejny léků, čekala, až přijde lékárník, a upírala pohled přes Temži, netečná k nebezpečí, že ji sestra Drummondová nachytá, jak stojí na jedné noze.

Tři měsíce uplynuly a z Horizonu se Briony vůbec neozvali.

Druhý příspěvek rovněž nevyvolal žádnou odezvu. Zašla si na úřad zjistit Ceciliinu adresu. Zkraje května sestře napsala. Nyní si začínala myslet, že jí Cecilia odpověděla tím, že mlčí.

245$

***

Za posledních květnových dnů se dodávky zdravotnických potřeb zvýšily. Další méně naléhavé případy propustili domů. Mnoho pokojů by bylo úplně prázdných nebýt čtyřiceti námořníků, které přijali - královské námořnictvo kosil vzácný typ žloutenky. Briony už neměla čas si toho všímat. Začaly další zdravotnické kursy a přípravný kurs anatomie. V prvním roce studentky spěchaly ze služby na přednášky, potom na jídlo, a pak se samy učily. Po přečtení tří stran bylo těžké udržet oči otevřené. Odbíjení Big Benu členilo den a bývaly chvíle, kdy jediný slavnostní úder oznamující čtvrthodinu vyvolal sténání v potlačované panice, když si dívky uvědomily, že už měly být někde jinde.

Naprostý klid na lůžku se považoval za samotný léčebný proces. Většina pacientů, ať už byli v jakémkoli stavu, měla zakázáno udělat i těch pár kroků na záchod. Dny tudíž začínaly mísami. Vrchní sestra neschvalovala, aby se nosily po oddělení „jako tenisové rakety“. Měly se nosit „pro slávu Boží“ a vyprázdnit, vypláchnout, vytřít a uložit do půl osmé, kdy bylo načase roznášet ranní pití. Po celý den jen mísy, koupání, drhnutí podlah. Děvčata si stěžovala na bolesti v zádech od stlaní postelí a na pálení nohou od celodenního stání. Povinností navíc bylo zatemnit velká nemocniční okna. Ke konci dne to byly další mísy, vyprazdňování nádobek na sputum, vaření kakaa. Sotva zbýval po konci služby a než začalo vyučování čas zajít si do ložnice pro papíry a učebnice. Dvakrát za den zachytila Briony nesouhlas vrchní sestry, která ji přistihla, jak běží po chodbě, a pokaždé to bylo

246$

pokárání beze slov. Jedině krvácení a požár byly přípustné důvody, aby ošetřovatelka běhala.

Avšak hlavním královstvím mladších studentek byla umývárna. Mluvilo se o instalaci automatické myčky mís a bažantů, ale byly to pouhé pověsti o zemi zaslíbené. V den, kdy se jí dostalo dvakrát pokárání za běhání, se Briony ocitla v umývárně na zvláštní výpomoc. Mohla to být náhoda nepsaného rozdělení služeb, o tom však pochybovala. Zavřela za sebou dveře umývárny a uvázala si kolem pasu gumovou zástěru. Trik vyprazdňování mís, ve skutečnosti jediný způsob, jak se to dalo dělat, tkvěl v tom zavřít oči, zadržet dech a odvrátit hlavu. Pak přišlo umývání v karbolovém roztoku. Pokud by opomněla zkontrolovat, zda jsou dutá držadla mís čistá a suchá, vyneslo by jí to ještě větší potíže s hlavní sestrou.

Po splnění tohoto úkolu šla rovnou na konci dne uklidit nejbližší prázdný pokoj - narovnat skříňky, vyprázdnit popelníky, posbírat noviny. Automaticky pohlédla na přeloženou stránku Sunday Graphic. Sledovala, co se děje, v nesouvislých útržcích. Nikdy nebylo dost času, aby si sedla a pořádně si noviny přečetla. Věděla o prolomení Maginotovy linie, o bombardování Rotterdamu, o kapitulaci holandské armády a nějaká děvčata se právě předchozího večera bavila o tom, že bezprostředně padne Belgie. Válka se vyvíjela špatně, ale mělo se to zlepšit. Její pozornost upoutala jedna konejšivá věta - ne kvůli tomu, co tvrdila, ale kvůli tomu, co se neurčitě pokoušela zaretušovat. Britská armáda v severní Francii „strategicky ustupuje na předem připravené pozice“. Dokonce i ona, která o vojenské strategii ani o žurnalistické hantýrce nevěděla nic, pochopila, že jde o eufemismus pro ústup. Možná byla poslední osobou v nemocnici, která pochopila, co se děje. Vyprazdňující se pokoje, přísun zásob, myslela si, že je to prostě součástí všeobecných příprav na válku. Byla příliš zaujatá vlastními drobnými zájmy. Nyní uviděla, jak spolu jednotlivé oddělené zprávy souvisejí, a pochopila to, co musel vědět kdekdo a na co se vedení nemocnice připravovalo. Němci se dostali ke Kanálu, britská armáda měla potíže. Ve Francii to bylo zlé, avšak nikdo nevěděl, jak moc zlé. A bylo to právě toto neblahé tušení, tento němý strach, které kolem sebe vycítila.

Přibližně v téhle době, v den, kdy z oddělení propustili

247$

poslední pacienty, přišel dopis od jejího otce. Po zběžném oslovení a dotazu na její studium a zdraví jí sdělil informaci, kterou se dozvěděl od kolegy a potvrdila mu ji rodina: za týden v sobotu mají být sezdáni Paul Marshall a Lola Quinceyová v kostele Nejsvětější trojice v Clapham Common. Neuváděl důvod, proč si myslí, že by to třeba chtěla vědět, a nijak tuto záležitost sám nekomentoval. Bez dalšího naškrábal dolů na stránku „jako vždy s láskou“.

Celé dopoledne při plnění svých povinností o té novině přemýšlela. Od onoho léta Lolu neviděla, takže si před oltářem představila kostnatou patnáctiletou dívku. Právě pomáhala jedné odcházející pacientce, staré ženě z Lambethu, sbalit kufr a snažila se soustředit na její lamentování. Paní si zlomila prst na noze a slíbili jí dvanáct dní odpočinku na lůžku, jenže se jí dostalo pouze sedmi. Usadili ji na kolečkovou židli a pomocnice ji odvezla. Při práci v umývárně Briony počítala: Lole je dvacet, Marshallovi bude devětadvacet. Nebylo to žádné překvapení; otřáslo jí, že se to potvrdilo. Do tohoto spojení byla Briony víc než jen zapletena. Umožnila je. Během dne, ať už na oddělení, ať už na chodbách, pociťovala, jak ji s novou naléhavostí pronásleduje známý pocit viny. Drhla vyprázdněné skříňky, pomáhala omývat rámy postelí karbolem, zametala a leštila podlahy, vyřizovala pochůzky do výdejny léků a do pokladny dvakrát rychleji, aniž by přitom běhala. Poslali ji s jinou studentkou, aby na všeobecném mužském oddělení pomohly ošetřit nežit, a zastoupila Fionu, která musela k zubaři. V tento první, opravdu pěkný květnový den se v naškrobené uniformě potila. Nechtěla nic jiného, než si odbýt své povinnosti, vykoupat se a spát, dokud nebude zase čas dát se do práce. Avšak všechno bylo marné, to věděla. Přese všechno posluhování či pokorné ošetřování, jakkoli dobře či pilně si přitom vedla, jakkoli se vzdala vzdělání či životního úspěchu na kolejním hřišti, nikdy nebude moci škodu odčinit. Nedostane se jí odpuštění.

Poprvé za dlouhá léta ji napadlo, že by si ráda promluvila s otcem. Vždycky brala jako samozřejmost, že je pořád pryč, a nic neočekávala. Leželo jí v hlavě, jestli se jí tím, že jí poslal dopis s touhle mimořádnou informací, nesnaží naznačit, že zná pravdu. Po svačině si vyšetřila jen chviličku času, zašla k telefonní

248$

budce před vchodem do nemocnice poblíž Westminster Bridge a pokusila se zavolat mu do práce. Ústředna ji spojila s úslužným nosovým hlasem a pak se spojení přerušilo a musela začít od začátku. Znovu se to celé opakovalo a na třetí pokus linka oněměla, jakmile hlas řekl - Zkusím vás spojit.

To už jí došly drobné a musela se vrátit do nemocnice. Před budkou zůstala stát, aby se mohla pokochat pohledem na obrovité nadýchané mraky na bledě modrém nebi. Na řece vzduté jarními dešti, která se hnala k moři, se modř oblohy odrážela v zášlezích zelené a šedé. Big Ben jako by se nekonečně rozpínal proti neklidnému nebi. Navzdory výfukovým plynům to všude kolem vonělo po svěží zeleni, možná čerstvě pokosené trávě z nemocničních zahrad, nebo takhle voněly mladé stromy na říčním břehu. Přestože bylo velice jasno, vzduch prostupoval příjemný chlad. Už dlouhé dny, možná týdny, nic tak příjemného nezažila. Trávila příliš času mezi čtyřmi stěnami a vdechovala dezinfekci. Když odcházela, těsně ji minuli dva mladí důstojníci, lékaři z vojenské nemocnice na Millbanku, a přátelsky se na ni usmáli. Okamžitě sklopila oči, hned však zalitovala, že jim pohled aspoň neoplatila. Vzdalovali se od ní přes most, zaujatí pouze svým rozhovorem. Jeden z nich gestikuloval a vysoko se rozpřahoval, jako by hmatal po něčem na polici, a jeho společník se zasmál. Uprostřed mostu se zastavili a obdivně pozorovali dělový člun, který proplouval pod nimi. Pomyslela si, jak ti lékaři od Královských zdravotnických sborů vypadají svobodně a plní života, a zatoužila, aby jim bývala jejich úsměvy oplatila. Na některé stránky své osobnosti úplně zapomněla. Opozdila se a měla dobrý důvod, aby se rozběhla, přestože ji tlačily boty. Tady, na zaneřáděném, nevydezinfikovaném chodníku výnos sestry Drummondové neplatil. Nikdo nekrvácel ani nehořelo, ale bylo to překvapivé fyzické potěšení, chvilková příchuť volnosti, když ve své naškrobené uniformě běžela, jak nejrychleji dokázala, ke vchodu do nemocnice.

249$

***

Na nemocnici se sneslo tíživé vyčkávání. Zůstali pouze námořníci se žloutenkou. Sestry si o nich mezi sebou fascinovaně a pobaveně povídaly. Tihle poddůstojníci, se kterými nebyly žádné žerty, seděli na postelích a sami si spravovali ponožky a nedali jinak, než že si budou prát spodní prádlo, které sušili na prádelních šňůrách z provázků natažených podél radiátorů. Ti, kteří byli stále ještě upoutáni na lůžko, by raději trpěli bolestmi, než by si řekli o bažanta. Rozneslo se, že námořníci, kterým bylo líp, trvají na tom, že pořádek na lodi si budou udržovat sami, a chopili se zametání i těžkého leštiče. Dívky v životě neviděly, že by takové práce vykonávali muži, a Fiona prohlásila, že si nevezme žádného kluka, co nesloužil u královského námořnictva.

Bez nějakého zjevného důvodu dostaly budoucí sestry půl dne volno, osvobodili je od studia, musely ovšem zůstat v uniformě. Po obědě se Briony vydala s Fionou přes most, kolem Parlamentu a do St. James Parku. Prošly se okolo jezera, koupily si u Stánku čaj a pronajaly si skládací židle, aby si vyposlechly postarší muže z Armády spásy, kteří hráli Elgara upraveného pro dechovku. Už v prvních květnových dnech, ještě než všichni plně pochopili, co se ve Francii stalo, a než v září bombardovali Londýn, vykazovalo město vnější znaky války, ale ještě v něm nepanoval válečný duch. Uniformy, plakáty varující před pátou kolonou, dva velké protiletecké kryty, které vyhloubili v trávnících parku, a všude nevlídná byrokracie. Zatímco seděly na skládacích židlích, přistoupil k nim nějaký muž v čapce a s armádní páskou na rukávu a chtěl vidět Fioninu plynovou masku - zčásti ji měla schovanou pod

250$

pláštěnkou. Jinak to byl pořád ještě čas nevinnosti. Rozčilení ohledně situace ve Francii, která zemi zaměstnávala, pro tu chvíli na odpoledním slunci vymizelo. V parku to bylo jako ve snu, jako by se vůbec nic nedělo. Na cestičkách kočárky se sklopenými stříškami, do kterých se opíralo slunce, a bílá nemluvňata s hebkými hlavičkami poprvé vykukovala do světa. Děti, které zřejmě unikly evakuaci, pobíhaly po trávě, smály se a povykovaly, kapela zápolila se skladbou, která byla nad její síly, a skládací židle dosud stála dvoupenci. Těžko se dalo uvěřit, že o dvě stě mil dál je pustošivá válka.

Briony v myšlenkách zůstávala u svých představ. Možná Londýn zahltí jedovatý plyn nebo jej přepadnou němečtí parašutisté, kterým bude ze země pomáhat pátá kolona dřív, než se Lolina svatba stačí uskutečnit. Briony zaslechla jednu vševědoucí pomocnici, jak s patrným uspokojením tvrdí, že německou armádu už teď nemůže nic zastavit. Mají novou taktiku, a tu my nemáme, zmodernizovali se, a my ne. Generálové by si měli přečíst knihu Liddella Harta, nebo si o svačině přijít pro rozumy mezi pomocnice.

Vedle ní Fiona vykládala o svém zbožňovaném bratříčkovi a o tom, co chytrého řekl při večeři. Briony předstírala, že poslouchá, a myslela na Robbieho. Jestli bojoval ve Francii, mohl by už být v zajetí. Nebo ještě něco horšího. Jak by Cecilia takovou novinu přežila? Když hudba, oživená falešnými pasážemi, které v partituře nebyly, spěla k mohutnému závěru, sevřela Briony dřevěné podpěrky židle a zavřela oči. Kdyby se něco Robbiemu stalo, kdyby Cecilia a Robbie neměli nikdy být spolu… Její tajná muka a veřejné válečné dění, to byly vždy dva oddělené světy, nyní však pochopila, co by mohla válka s jejím zločinem udělat. Jediné přijatelné řešení by bylo, kdyby se minulost nikdy neudála. Pokud by se nevrátil… Toužila po minulosti někoho jiného, být někým jiným, někým jako srdečná Fiona se svým neposkvrněným životem, který se před ní prostírá, a svojí láskyplnou početnou rodinou, kde mají psi a kočky latinská jména, jejíž domov je proslavené místo setkání umělecky zaměřených lidí z Chelsea. Fioně stačí žít vlastní život, sledovat cestu před sebou a objevovat, co se má stát. Briony připadalo, že její život se bude odbývat v jediné místnosti bez dveří.

„Briony, není ti nic?“

251$

„Cože? Ne, jistěže ne. Nic mi není, díky.“

„Nevěřím ti. Nemám ti přinést trochu vody?“

Když potlesk sílil - nikomu zřejmě nevadilo, jak je kapela špatná -, pozorovala Fionu, jak kráčí přes trávník kolem hudebníků a muže v hnědém plášti, který půjčoval židle, k malé kavárničce mezi stromy. Armáda spásy spustila „Bye, Bye, Blackbird“, což jí sedělo daleko víc. Lidé na skládacích židlích se přidávali a někteří tleskali do rytmu. Společné přizvukování bylo poněkud vynucené - cizí lidé vyhledávali očima druhé a přitom přidávali na hlase - tomu byla odhodlaná odolat. Přesto jí to zvedlo náladu, a když se Fiona vrátila s hrnečkem vody a kapela spustila směsku starých oblíbených písní a začala s „Iťs a Long Way to Tipperary“, začaly si povídat o práci. Fiona zatáhla Briony do klábosení o tom, který z doktorů se jim líbí a kterého nemůžou vystát, a o sestře Drummondové, jejíž hlas dovedla Fiona napodobit, a vrchní sestře, na kterou se už vůbec nemohly obrátit o radu, tak byla nedostižná. Vzpomínaly na zvláštnosti různých pacientů a svěřily se, co kterou otravuje. Fiony štvalo, že si nesmí nechávat věci na okenním parapetu, Briony zas, že se v jedenáct zhasíná - ale povídaly si o tom s rozpačitým pobavením a čím dál víc se hihňaly, takže se po nich lidé začínali otáčet a teatrálně si kladli prsty na rty. Dělali to však jen naoko a většina z těch, kteří se otočili, se shovívavě usmívala ze svých míst, neboť na těch dvou mladých ošetřovatelkách - ošetřovatelkách v době války - v tmavorudých a bílých uniformách, tmavomodrých pláštěnkách a čepečcích bez poskvrnky, bylo něco, co je činilo nedotknutelné jako jeptišky. Dívky vycítily svoji imunitu a smály se ještě hlasitěji, rozpustile a posměšně. Ukázalo se, že Fiona umí dobře napodobovat a přese všechnu veselost dovedla být i jízlivá, což se Briony líbilo. Fiona vytvořila vlastní verzi lidové mluvy z Lambethu a s nelítostným přeháněním předvedla omezenost některých pacientů a jejich ufňukané, prosebné hlasy. „To sem celá já, sestro. Dycinky podělaným navrch. S mojí mámou to bylo to samý. Je to pravda, že vaše malý pude ven zadkem, sestro? Páč nevim, jak by to šlo s tim mym, dyť víte, jak mi to dycky štósuje. Měla sem šest kluků, tak sem šla a jednoho nechala v autobusu, ve vosuma vosmičce z Brixtonu. Nikdá sem ho už neviděla, sestro. Mohlo mi to srce utrhnout. Div sem si voči nevyplakala.“

252$

Cestou nazpátek k Parliament Square se Briony trochu točila hlava a podlamovaly se jí nohy od toho mocného smíchu. Podivovala se sama sobě, jak rychle se jí nálada dokázala změnit. Starosti ji neopustily, ale ustoupily do pozadí, jejich emocionální náboj se dočasně vyčerpal. Zavěšené do sebe přešly dívky přes Westminster Bridge. Voda opadla a v tom ostrém světle se blátivé břehy purpurově leskly tam, kde tisíce kopečků, které nadělaly žížaly, vrhalo drobné ostré stíny. Když Briony s Fionou zahnuly doprava na Lambeth Palace Road, uviděly řadu vojenských nákladních aut, parkujících před vchodem do nemocnice. Dobromyslně zakvílely při představě dalších zásob, které se budou vybalovat a ukládat.

Pak uviděly mezi nákladními vozy polní sanitky a když přišly blíž, spatřily nosítka, spousty nosítek navršených bez ladu a skladu na zemi a spoustu vojáků ve špinavých zelených uniformách a potřísněných obvazech. Vojáci postávali ve skupinkách, nehybní a jako ve snách, a podobně jako muži na zemi ve špinavých obvazech. Vojenský sanitář sundával z korby náklaďáku pušky. Davem procházeli pomocnice, sestry a lékaři. Před nemocnici vyvezli pět šest kolečkových křesel - na první pohled to nestačilo.

Na chvilku se Briony a Fiona zastavily a rozhlížely se, a potom se ve stejném okamžiku rozběhly.

Ani ne za minutu se ocitly mezi muži. Svěží jarní vzduch nezahnal pach motorové nafty a zhnisaných ran. Obličeje a ruce měli vojáci černé a se strništi na bradě, spečenými vlasy a s připevněnými páskami z vojenských shromaždišť vypadali jeden jako druhý, divoká rasa lidí z děsivého světa. Nějaký lékař se ujal organizace a začalo přibližné třídění. Ti, kteří stáli, jako by spali. Z nemocnice se hrnuli další lékaři a sestry. Několik naléhavých případů přenesli na nosítka. Poprvé za celou dobu jejího výcviku Briony oslovil nějaký lékař, nějaký specialista, kterého předtím nikdy neviděla.

„Vy tam, vemte ta nosítka.“

Doktor sám uchopil druhý konec. Nikdy předtím nosítka nenesla a jejich váha ji překvapila. Prošli vchodem a deset yardů po chodbě a už věděla, že to levou rukou nezvládne. Držela nosítka v nohou. Podle výložek byl ten voják seržant. Byl bez bot a namodralé prsty mu smrděly. Prosáklý obvaz na hlavě měl

253$

začernalý a šarlatově rudý. Na stehně měl látku uniformy zadřenou do rány. Zdálo se jí, že vidí vyčnívat bílou kost. Každý jejich krok mu působil bolest. Oči měl pevně semknuté, ale otvíral a zavíral ústa v tichých mukách. Jestli jí levá ruka nevydrží, nosítka zaručeně spadnou. Když došli k výtahu, vešli dovnitř a nosítka položili, prsty jí užuž povolovaly. Zatímco pomalu stoupali, lékař nahmatal zraněnému puls a prudce se nosem nadechl. Brionině přítomnosti nevěnoval pozornost. Když se před nimi vynořilo druhé poschodí, myslela jenom na těch třicet yardů chodbou na oddělení a jestli to zvládne. Je její povinností říct tomu doktorovi, že ne. Byl k ní ale zády, když rozrazil dveře výtahu, a pak jí přikázal, ať nosítka vezme. Moc si přála, aby měla v levé ruce víc síly a aby doktor šel rychleji. Nesnesla by tu hanbu, kdyby selhala. Muž s černým obličejem otvíral a zavíral ústa, jako by žvýkal. Jazyk měl pokrytý bílými skvrnami. Ohryzek mu stoupal a klesal a Briony se přemohla a upřela na něj pohled. Zabočili na oddělení a měla štěstí, že postel byla připravená hned u dveří. Prsty už jí začaly povolovat. Nějaká sestra a diplomovaná ošetřovatelka už tam čekaly. Když s nosítky zakormidlovali vedle postele, prsty jí povolily, že je nedokázala ovládat, a právě včas zvedla levé koleno, aby váhu nosítek zachytila. Dřevěné držadlo ji udeřilo do nohy. Nosítka se zakymácela, ale přiskočila sestra a přidržela je. Zraněný seržant nahlas nevěřícně vydechl, jako by vůbec nevěřil, že bolest může být tak nesmírná.

„Proboha, děvče,“ zamumlal doktor. Přesunuli pacienta na postel.

Briony čekala, jestli ji nebudou potřebovat. Všichni tři ale byli zaměstnaní a ignorovali ji. Ošetřovatelka sundávala obvaz z hlavy a sestra rozstřihávala vojákovi kalhoty. Lékař se otočil ke světlu, aby si pročetl záznamy naškrábané na pásce, kterou stáhl muži z košile. Briony si tiše odkašlala, sestra se rozhlédla a otrávilo ji, že ji tam pořád ještě vidí.

„No tak, nestůjte tam tak zbůhdarma, sestro Tallisová. Jděte dolů a pomáhejte.“

Pokořeně odešla a pocítila, jak se jí v břiše vzmáhá podivný pocit. Ve chvíli, kdy se válka dotkla jejího života, při první zátěži, selhala. Jestli bude muset nést další nosítka, nezvládne to ani na půl cesty k výtahu. Jestli jí to ale nařídí, neodváží se odmítnout.

254$

Jestli je upustí, tak jednoduše odejde, naskládá si, co má v pokoji, do kufru, odjede do Skotska a bude tam pracovat na poli. Bude to tak lepší pro všechny. Když spěchala po chodbě v přízemí, potkala Fionu, která šla proti ní v čele nosítek. Byla silnější než Briony. Obličej muže, kterého nesly, celý zakrývaly obvazy s temnou oválnou dírou pro ústa. Setkaly se pohledy a něco mezi nimi přeskočilo, šok nebo zahanbení, že se předtím v parku smály, když tady vypuklo tohle.

Briony vyšla ven a ke své úlevě viděla, jak poslední nosítka zvedají na vozíky a pomocnice čekají, aby je odstrkaly. Tucet diplomovaných ošetřovatelek stálo stranou s kufry. Nebyl čas se jich vyptávat, kam je posílají. Někde se dělo něco dokonce ještě horšího. Teď byli na prvním místě chodící zranění. Bylo jich tam pořád přes dvě stě. Nějaká sestra jí řekla, aby jich patnáct odvedla na Beatricino oddělení. Šli za ní po chodbě husím pochodem, jako děti ve škole. Někteří měli ruce na pásce, jiní měli poraněné hlavy nebo hruď. Tři muži se vlekli o berlích. Nikdo nemluvil. Kolem výtahů, kde čekaly vozíky, aby se dostaly na operační sály v podzemí, byla tlačenice. Našla těm třem mužům o berlích místo ve výklenku, aby si mohli sednout, řekla jim, ať nikam nechodí, a zbytek vedla po schodech. Postupovali pomalu a na každé podestě se zastavovali.

„Už jsme skoro tam,“ opakovala neustále, ale podle všeho ji nevnímali.

Když došli na oddělení, předpisy vyžadovaly, aby to ohlásila sestře. Ta ve své kanceláři nebyla. Briony se otočila ke svým svěřencům, kteří se za ní shlukli. Nedívali se na ni. Upírali pohledy mimo ni na velkolepé viktoriánské prostory, na vznosné sloupy, palmy v květináčích, úhledně vyrovnané postele, a čisté, rozestlané lůžkoviny.

„Počkejte tady,“ řekla. „Sestra vám všem přidělí postel.“

Rychle kráčela na druhý konec, kde sestra a dvě ošetřovatelky ošetřovaly pacienta. Za ní se ozvaly šouravé kroky. Vojáci vcházeli na oddělení.

Zděšeně začala mávat rukama. „Vraťte se, prosím, jděte zpátky a počkejte.“

Ale už se rozcházeli po pokoji. Každý si našel svoji postel.

Lezli do postelí, aniž by si je nechali přidělit, bez koupání

255$

a odvšivení a nemocničního pyžama. Jejich špinavé vlasy a začerněné obličeje spočinuly na polštářích. Sestra se ostrým krokem přihnala z druhého konce oddělení a klapot jejích podpatků se v tom úctyhodném prostředí rozléhal. Briony přistoupila k posteli a zatahala za rukáv vojáka, který ležel na zádech a držel si paži, jež mu vyklouzla z pásky. Prudce natáhl nohy a zanechal na pokrývce olejnatou šmouhu. Všechno je to její vina.

„Musíte vstát,“ řekla, když k ní sestra došla. „Máme předpisy,“ dodala nepřesvědčivě.

„Ti muži se potřebují vyspat. Předpisy necháme na později.“ Podle hlasu byla sestra Irka. Položila Briony ruku na rameno a otočila ji, aby si mohla přečíst její jméno na štítku. „Vraťte se zpátky na své oddělení, sestro Tallisová. Bude vás tam zapotřebí, řekla bych.“

S tím nejjemnějším pošťouchnutím poslala Briony, aby si šla po svých. Oddělení se bez takových, co trvají na disciplíně, obejde. Muži kolem ní už spali a ona se znovu ukázala jako idiot. Samozřejmě že by měli spát. Ona jen chtěla udělat to, co si myslela, že se od ní očekává. Nakonec ty předpisy nestanovila ona. V posledních měsících jí je vštěpovali, tisíc podrobností, jak postupovat během nového příjmu. Jak měla vědět, že ve skutečnosti nemají žádnou váhu? Tyhle dotčené myšlenky ji sužovaly, dokud šla na svoje oddělení, když vtom si vzpomněla na muže s berlemi, jak čekají dole, až je vyveze výtahem. Spěchala po schodech do přízemí. Výklenek byl prázdný, na chodbách po těch mužích nebylo vidu. Nechtěla projevit neschopnost tím, že se bude vyptávat sester nebo pomocnic. Někdo musel doprovodit ty zraněné muže nahoru. V následujících dnech je už nikdy neviděla.

Její vlastní oddělení přejmenovali na záložní oddělení akutních chirurgických případů, ale zpočátku jí to nic neříkalo. Mohlo to být něco jako třídící středisko první pomoci. Povolali sestry a starší ošetřovatelky a pět šest lékařů pracovalo na nejnaléhavějších případech. Byli zde dva kněží. Jeden seděl a hovořil na muže, který ležel na boku, druhý se modlil vedle obrysu pod prostěradlem. Všechny sestry měly masky a lékaři si vyhrnuli rukávy. Sestry rychle procházely mezi lůžky, píchaly injekce - pravděpodobně morfin - nebo zaváděly transfuzní jehly, aby připojily zraněné k láhvím s krví a ke žlutým baňkám s plazmou, které visely jako

256$

exotické ovoce na vysokých pojízdných stojanech. Budoucí sestry roznášely po oddělení spousty láhví s horkou vodou. Všude bylo slyšet tichý šum hlasů zdravotníků, kterým pravidelně prošlehávaly výkřiky bolesti a sténání. Všechny postele byly obsazené a nové případy nechávali ležet na nosítkách mezi postelemi, aby je mohli připojit k transfuzním stojanům. Dva vojenští zdravotníci se připravovali, že začnou odnášet mrtvé. U mnoha postelí ošetřovatelky sundávaly zraněným obvazy. Vždycky se musely rozhodnout, jestli budou postupovat pomalu a jemně, nebo rychle trhnou a odbydou to jedním okamžikem bolesti. Na tomhle oddělení dávali přednost druhému postupu, což mělo za následek některé ty výkřiky. Vším prostupovala směsice pachů - lepkavě nakyslý pach čerstvé krve a také špinavého oblečení, potu, benzinu, dezinfekce, lihu, puch gangrény. U dvou případů, které poslali dolů na operační sál, se ukázala nutná amputace.

Protože odeslali starší sestry do jiných nemocnic o dost dál v nemocničním komplexu a sem přicházeli další a další zranění, vydávaly rozkazy diplomované sestry a studentkám z Brioniny skupiny přidělily nové povinnosti. Nějaká sestra Briony poslala, aby sundala obvaz a vyčistila zranění na noze desátníkovi, který ležel na nosítkách u dveří. Neměla mu to znovu obvazovat, dokud se na to nějaký lékař nepodívá. Desátník ležel na břiše a když si klekla, aby mu mohla promluvit do ucha, zašklebil se.

„Nic si z toho nedělejte, když budu řvát,“ zamumlal. „Vyčistěte mi to. Nechci přijít o nohu.“

Nohavici už někdo ustřihl a obvazy vypadaly poměrně čerstvé. Začala je odvíjet, a když nemohla podstrčit ruku pod jeho nohu, vzala nůžky, že obvazy rozstříhne.

„Zavázali mi to na nábřeží v Doveru.“

Na celém zranění, které se mu táhlo od kolena ke kotníku, už měl jenom přiloženou gázu, zčernalou zaschlou krví. Samotná noha byla černá a bez chloupků. Obávala se nejhoršího a nadechla se otevřenými ústy.

„Jak jste si to udělal?“ Přinutila se k veselému štěbetání.

„Přiletěl granát a srazilo mě to na plot z vlnitého plechu.“

„To jste měl smůlu. Víte, ten obvaz musí pryč.“

Jemně nadzvedla okraj gázy a desátník sebou trhl.

Řekl: „Počítejte do tří a strhněte to rychle.“

257$

Zaťal pěsti. Sevřela okraj gázy, který uvolnila, pevně mezi palec a ukazováček a jediným rychlým pohybem obvaz strhla.

V mysli jí vyskočila vzpomínka z dětství, kdy při odpolední narozeninové oslavě viděla slavný trik s ubrusem. Obvaz se s draslavým mlasknutím celý sloupl.

Desátník řekl: „Budu zvracet.“

Ledvinovitá miska byla po ruce. Zvracel, ale nic z něho nevycházelo. V záhybech kůže na krku mu stál pot. Rána byla půl metru dlouhá, možná i víc, a stáčela se pod koleno. Stehy byly neforemné a nepravidelné. Tu a tam vyhřezávaly okraje potrhané pokožky a odhalovaly vrstvy tuku a drobné bulky jako maličké shluky červených hroznů prodírající se puklinou.

Řekla: „Držte klidně, vyčistím vám to okolo, ale na ránu sahat nebudu.“ Ještě se rány ani nedotkla. Noha byla černá a měkká jako přezrálý banán. Namočila kus vaty do lihu. Jemně začala otírat lýtko pět centimetrů nad ránou ze strachu, že kůže půjde s sebou. Znovu místo otřela, tentokrát přitlačila víc. Pokožka byla pevná, takže přitlačila, až sebou trhl. Odtáhla ruku a ukázal se kus bílé pokožky. Vata byla černá. Žádná gangréna. Nedokázala potlačit úlevný povzdech. Dokonce pocítila, jak se jí stáhlo hrdlo.

Řekl: „Copak je, sestro? Klidně mi to řekněte.“ Vytáhl se na lokty a pokoušel se pohlédnout přes rameno. Na hlasu mu bylo znát, že se bojí.

Polkla a neutrálně řekla. „Myslím, že se to hojí dobře.“

Uchopila další chumáč vaty. Byl to benzin nebo olej smíšený s plážovým pískem a nepouštělo to snadno. Vyčistila asi deset centimetrů těsně kolem rány.

Takhle pracovala už několik minut, když jí spočinula na rameni ruka a u ucha se jí ozval ženský hlas. „Vedete si dobře, sestro Tallisová, ale musíte pracovat rychleji.“

Klečela skloněná nad nosítky přimáčknutými k posteli a nedalo se dost dobře otočit. V okamžiku, kdy se jí to podařilo, uviděla už jen odcházející známou postavu. Když Briony začala čistit ránu kolem stehů, desátník už spal. Trhl sebou a zavrtěl se, ale úplně se neprobudil. Vyčerpání, to bylo jeho anestetikum. Když se konečně narovnala, posbírala misku a špinavou vatu, přišel lékař a propustil ji.

Vydrhla si ruce a dostala další úkol. Všechno se změnilo, když

258$

dokázala splnit jednu malou práci. Přidělili jí roznášení vody vojákům, kteří se zhroutili vyčerpáním z bitvy. Záleželo na tom, aby nebyli dehydrovaní. Tak do toho, vojíne Cartere. Vypijte to a můžete dál spát. Posaďte se… Přidržovala jim u úst malou smaltovanou konvici, nechala je sát tekutinu z hubičky a přitom si tiskla jejich špinavé hlavy k zástěře, jako by byli obrovitá batolata. Znovu se vydrhla a začala sbírat mísy. Nikdy jí to nevadilo méně. Poslali ji ošetřit vojáka s břišním zraněním, kterému také chyběla část nosu. Viděla mu zkrvavenou chrupavkou do úst a na rozdrásaný kořen jazyka. Měla mu očistit obličej. Znovu to byl benzin s pískem, které mu výbuch zadřel do kůže. Domyslela se, že je při vědomí, oči měl ale zavřené. Morfin ho zklidnil a maličko se převaloval z boku na bok jakoby do rytmu hudby, která mu zněla v hlavě. Zpod černého nánosu se začaly vynořovat jeho rysy a Briony si vzpomněla na sešity s prázdnými lesklými stránkami, jež mívala jako malá, přes které se přejelo tupým koncem tužky a objevil se obrázek. Také přemýšlela o tom, že by některý z těch mužů mohl být Robbie, jak by mu ošetřovala zranění, aniž by věděla, kdo to je. Vatou by mu něžně otírala obličej, až by se objevily jeho známé rysy, vděčně by se k ní otočil, uvědomil by si, kdo to je, vzal by ji za ruku, beze slov stiskl a odpustil jí. Pak by jí dovolil, aby ho uspala.

Přebírala větší a větší odpovědnost. Poslali ji s pinzetou a miskou do vedlejšího pokoje k lůžku letce, který měl šrapnel v noze. Když si rozkládala nástroje, ostražitě ji pozoroval.

„Když se to musí vyndat, radši bych, aby mě operovali.“ Ruce se jí třásly, ale překvapilo ji, jak přirozeně si osvojila rázný hlas sestry, která nestrpí žádné hlouposti. Zatáhla závěs kolem jeho postele.

„Ale, jděte. Ve chvilce to máme venku. Jak se to stalo?“ Zatímco jí vysvětloval, že měl za úkol budovat únikové cesty v severní Francii, neustále se pohledem vracel k ocelové pinzetě, kterou vytáhla ze sterilizátoru. Ležela v misce s modrým okrajem a kapala z ní voda.

„Pustili jsme se do práce, načež se objeví skopčák a pálí to do nás. Oplatili jsme mu to a začali jsme znova na jiný louce, přiletěl zas a my museli zase ustoupit. A tak pořád, až jsme slítli do moře.“

259$

Usmála se a odhrnula přikrývku. „Podíváme se na to, ano?“

Mastnotu a špínu měl z nohou smyté a bylo vidět místo pod stehnem, kam se mu do svalu zabodly kousky šrapnelu. Posadil se a rozčileně se na ni zadíval.

„Lehněte si, abych viděla, co tam máte,“ řekla.

„Nevaděj mi tam, ani mě to nebolí.“

„Jen si lehněte.“

Několik střepin uvízlo asi na třiceti centimetrech pokožky. Kolem každé byla kůže oteklá a trochu zanícená.

„Mně nevaděj, sestro. Klidně je můžem nechat, kde jsou.“ Nepřesvědčivě se zasmál. „Budu mít co ukazovat vnoučatům.“

„Pomalu začínají vyvolávat infekci,“ řekla. „A mohly by se dostat hlouběji.“

„Hlouběji?“

„Do svalstva. Do krevního oběhu a tím k vašemu srdci. Nebo do mozku.“

Zřejmě jí uvěřil. Natáhl se a povzdechl si ke vzdálenému stropu. „Krucinál. Promiňte, sestro. Dneska se na to, řek bych, necítím.“

„Společně je spočítáme, ano?“

A tak také nahlas udělali. Osm. Jemně se mu opřela do hrudi.

„Musejí ven. Pěkně si lehněte. Udělám to co nejrychleji. Jestli vám to pomůže, chytněte se čela postele za sebou.“

Když se chopila pinzety, noha se mu roztřásla a napnula.

„Nezadržujte dech, zkuste se uvolnit.“

Posměšně odfrkl. „Uvolnit se.“

Podepřela si pravou ruku levou. Bylo by to jednodušší, kdyby se posadila na kraj postele, to však bylo neprofesionální a přísně zakázané. Když si opřela levou ruku o nezasaženou partii na jeho noze, škubl sebou. Vybrala si tu nejmenší střepinku, kterou na kraji místa, kde se jich zabodlo několik, dokázala najít. Vystupující část byla sešikmeně trojúhelníkovitá, uchopila ji, na vteřinu zaváhala, pak ji celou bez dalšího plynule vytáhla.

„Kurva!“

To slovo se rozlehlo po celém pokoji a jako by se několikrát zopakovalo. Rozhostilo se ticho, nebo alespoň se šum za zástěnami ztišil. Briony pořád ještě držela zakrvácenou kovovou štěpinu pinzetou. Byla skoro dva centimetry dlouhá a zužovala se do

260$

špičky. Blížily se odhodlané kroky. Upustila střepinu do misky právě ve chvíli, kdy sestra Drummondová rázně odhrnula závěs. Byla dokonale klidná, když vrhla pohled do nohou postele, aby si přečetla, jak se ten muž jmenuje a hlavně, v jakém je stavu. Pak se nad ním vztyčila a upřela mu pohled do obličeje.

„Co si to dovolujete,“ řekla tiše. A potom to zopakovala. „Co si to dovolujete takhle mluvit před jednou z mých ošetřovatelek?“

„Omlouvám se, sestro. Jen mi to uklouzlo.“

Sestra Drummondová pohrdavě pohlédla do misky. „Ve srovnání s případy, které jsme v posledních hodinách přijali, letče Youngu, jsou vaše zranění povrchní. Tak to považujte za štěstí. A ukažte trochu kuráže hodné vaší uniformy. Pokračujte, sestro Tallisová.“

Do ticha, které se rozhostilo po jejím odchodu, Briony vesele prohodila.

„Takže pokračujeme, ano? Už jenom sedm. Až to budete mít za sebou, přinesu vám trochu brandy.“

Potil se, třásl se po celém těle a kotníky rukou svírajících železné čelo postele mu zbělaly, ale nevydal hlásku, když mu střepiny vytahovala.

„Víte, křičet můžete, jestli chcete.“

Nestál ale o další návštěvu sestry Drummondové, čemuž Briony rozuměla. Tu největší si nechávala naposled. Nešla vytáhnout na jeden zátah. Vzepjal se na posteli a syčel mezi zaťatými zuby. Na druhý pokus mu šrapnel vyčníval na pět centimetrů ze svalu. Napotřetí ho vytáhla a podržela ho, aby ho viděl, zakrvácenou deseticentimetrovou jehlici ze zubaté oceli.

Zůstal na ni v údivu koukat. „Opláchněte mi to pod vodou, sestro. Vezmu si to domů.“ Pak se otočil do polštáře a rozvzlykal se. Mohlo to způsobit „slovo“ domů stejně jako bolest. Vyklouzla, aby mu přinesla brandy, a zastavila se v umývárně, aby se vyzvracela.

Dlouho sundávala obvazy, vymývala povrchová zranění a obvazovala je. Pak dostala příkaz, kterého se obávala.

„Chci, abyste šla sundat obvaz z obličeje vojína Latimera.“

Už předtím zkoušela vpravit čajovou lžičkou nějaké jídlo do toho, co zůstalo z jeho úst, snažila se ušetřit ho pokoření, že by se poslintal. Odstrčil jí ruku. Polykání mu působilo muka. Ustře—

261$

lili mu půlku obličeje. Nebála se tolik toho, že nebude obvázaný, jako vyčítavého pohledu jeho velkých hnědých očí. Co jste mi to udělali? Mohl komunikovat jenom tichým aách zhloubi hrdla, zdušeným zasténáním zmaru a porážky.

„Brzy vás dáme do pořádku,“ opakovala neustále a nedokázala myslet na nic jiného.

I nyní, když se blížila se všemi pomůckami k jeho posteli, vesele řekla: „Zdravím vás, vojíne Latimere. To jsem zase já.“

Hleděl na ni a nepoznával ji. Vyndávala zavírací špendlík z obvazu, který měl na hlavě, a přitom prohodila. „Bude to v pořádku. Za týden dva odtud půjdete, uvidíte. A to je víc, než můžeme říct o spoustě jiných, co jsou tady.“

To byla útěcha. Vždycky na tom byl někdo hůř. Před půlhodinou museli kapitánovi z Východosurreyské jednotky - pluku, kam vstoupili mladí muži z její vesnice - amputovat obě nohy. A pak tady byli umírající.

Peánem začala opatrně vytahovat sraženou krví nasáklou stuhu gázy a odhalovat dutinu, kterou měl ze strany v obličeji. Když odstranila všechnu gázu, byla podoba s rozkládacím modelem, který používali v hodinách anatomie, jen nepatrná. Tady bylo vše poničené, šarlatově rudé, krvácející. Otvorem, který mu zbyl po tváři, viděla jeho horní a dolní stoličky a lesknoucí se, odpudivě dlouhý jazyk. O něco výš, kam se ani neodvažovala pohlédnout, byly obnažené svaly v okolí oční jamky. Jak intimní. Takový pohled se neměl nikdy nikomu naskytnout. Z vojína Latimera se stala zrůda a musel vytušit, že tomu tak je. Milovala ho předtím nějaká dívka? Dokázala by ho milovat dál?

„Brzy vás dáme do pořádku,“ zalhala opět.

Znovu mu začala vyplňovat tvář čistou gázou nasáklou antiseptickým roztokem. Když mu upevňovala obvaz zavíracími špendlíky, vyrazil ze sebe skličující povzdech.

„Nemám vám přinést bažanta?“

Zavrtěl hlavou a znovu si truchlivě povzdechl.

„Leží se vám nepohodlně?“

Ne.

„Vodu?“

Přikývnutí. Zůstal mu jenom koutek úst. Přiložila k němu hubičku konvičky a naklonila ji. Při každém polknutí sebou trhl,

262$

což mu na oplátku působilo kruté bolesti v poničené části obličeje. Už to nedokázal vydržet, když ale odtáhla konvičku s vodou, zvedl ruku k jejímu zápěstí. Potřeboval pít. Raději bolest než žízeň. A tak to šlo několik minut - nedokázal snést bolest, nedokázal se obejít bez vody.

Zůstala by u něho, ale vždycky se naskytla další práce, neustále nějaká sestra vyžadovala pomoc nebo volal nějaký voják z postele. Na chvilku se dostala z oddělení, když se jí muž, který se probíral z narkózy, pozvracel do klína, a tak si musela zajít pro čistou zástěru. Překvapilo ji, když si všimla, že se za oknem na chodbě udělala už tma. Od té doby, co se vrátily z parku, uplynulo pět hodin.

Právě si vedle skladiště prádla uvazovala zástěru, když přišla sestra Drummondová. Těžko se dalo říct, co se změnilo - stále se chovala nenápadně nepřístupně a o jejích příkazech se nediskutovalo. Avšak pod sebekázní jako by byl náznak soudržnosti za zlých časů.

„Sestro, běžte pomoct nasadit Bunyanovy vaky na paže a nohy desátníka MacIntyreho. Potom mu tělo potřete taninem. Kdyby nastaly potíže, přijďte rovnou za mnou.“

Otočila se, aby dala příkazy další ošetřovatelce. Briony viděla, když desátníka přinesli. Byl jedním z mnoha mužů, kterého zasáhla hořící nafta na potápějícím se trajektu za Dunkerque. Vytáhl ho z vody torpédoborec. Viskózní nafta přilnula k pokožce a propálila se měkkými tkáněmi. Na postel přenesli jen spálené zbytky lidské bytosti. Pomyslela si, že nemůže přežít. Nebylo jednoduché najít žílu, aby mu mohli píchnout morfin. Někdy v uplynulých dvou hodinách pomáhala dalším dvěma ošetřovatelkám zvednout ho na mísu a rozkřičel se, jen se ho rukama dotkly.

Bunyanovy vaky byly velké celofánové kontejnery, v nichž zasažená končetina plavala ve fyziologickém roztoku, který musel mít tu správnou teplotu. Odchylka o jeden stupeň byla nepřípustná. Když se Briony dostavila, nějaká jiná studentka už na petrolejovém vařiči na vozíku připravovala čerstvý roztok. Vaky se musely často vyměňovat. Desátník MacIntyre ležel na zádech pod přikrývkou přehozenou přes konstrukci, neboť nesnesl dotek pokrývky na těle. Žalostně prosil o vodu. Případy popálenin byly

263$

vždycky těžce dehydrované. Rty měl příliš poničené, příliš nateklé a jazyk samy puchýř, aby mohl tekutinu přijímat ústy. Přestaly se mu tvořit sliny. Jehla ve zničené žíle nedržela. Diplomovaná ošetřovatelka, kterou předtím nikdy neviděla, připevňovala na stojan nový vak. Briony připravila v misce roztok taninu a uchopila chomáč vaty. Řekla si, že začne s desátníkovýma nohama, aby se nepletla sestře, která začala prozkoumávat jeho zčernalou paži, kde má žílu.

Sestra se ale zeptala. „Kdo vás sem poslal?“

„Sestra Drummondová.“

Sestra však odměřeně řekla, aniž by přitom zvedla hlavu: „Hrozně trpí. Nechci, aby se s ním něco dělalo, dokud do něho nedostanu nějaké tekutiny. Běžte si najít něco jiného na práci.“

Briony udělala, jak jí řekla. Nevěděla, kolik času mezitím uplynulo - možná to bylo za časných ranních hodin - když ji poslali pro čisté ručníky. Uviděla tu sestru stát u vchodu do služebního pokoje a nenápadně plakat. Desátník MacIntyre byl po smrti. Jeho postel už zabral někdo jiný.

Studentky prvního a druhého ročníku pracovaly dvanáct hodin bez přestávky. Ostatní zdravotníci a diplomované sestry pracovali dál a nikdo se nepamatoval, jak dlouho už na odděleních jsou. Později si Briony uvědomila, že veškerý výcvik, jehož se jí dostalo, byl užitečnou průpravou zvláště v poslušnosti, ale všechno, co o ošetřovatelství pochopila, se naučila té noci. Nikdy předtím neviděla muže plakat. Zpočátku ji to šokovalo, ale za hodinu si na to zvykla. Na druhou stranu ji vyrovnanost některých vojáků udivovala, dokonce ohromovala. Muže vracející se z amputací jako by něco pudilo nehorázně vtipkovat. Čím teďka nakopu svoji starou? Tělo vydalo všechna svá tajemství - kost vystupující ze svalstva, svatokrádežné obnažení střev nebo očního nervu. Tato nová, intimní perspektiva ji naučila jedné prosté a zřejmé věci, kterou beztak vždycky věděla, každý ji věděl: že člověk je, kromě všeho dalšího, materiál, snadno zničitelný, nesnadno spravitelný. Dostala se tak blízko bitevnímu poli, že blíž už mu nikdy nebude, neboť každý případ, se kterým pomáhala, měl něco společného s jeho podstatnými složkami - krví, naftou, pískem, blátem, mořskou vodou, kulkami, šrapnelem, motorovým olejem, puchem korditu nebo mokrou propocenou uniformou, v jejíchž kapsách

264$

zůstalo plesnivé jídlo nebo nasáklé drobty tyčinky Amo. Často, když opětovně přistoupila k výlevce s vysoko instalovanými kohoutky a kostkou sody, vymývala si mezi prsty plážový písek. Se spolužačkami ze svého kruhu se vnímaly jen jako ošetřovatelky, ne jako kamarádky. Sotva postřehla, že jedna z dívek, které pomáhaly přesunout desátníka MacIntyreho na mísu, byla Fiona. Někdy, když voják, o kterého Briony pečovala, trpěl velkými bolestmi, zakoušela jakousi neosobní něhu, která ji odpoutala od utrpení, a tak byla schopna pracovat zdatně a bez hrůzy. Tehdy poznala, čím by ošetřovatelství mělo být, a zatoužila se kvalifikovat, získat ten odznak. Dovedla si představit, že by dokázala opustit svoji ctižádost psát a na oplátku věnovat život těmto chvílím povznesené, všeobecné lásky.

Kolem půl čtvrté ráno jí řekli, ať jde za sestrou Drummondovou. Našla ji, jak stele postel. Byla sama. Nějakou dobu předtím ji Briony viděla v umývárně. Jako by byla všude a přikládala ruku k dílu, kde bylo zapotřebí. Briony jí automaticky začala pomáhat.

Sestra řekla: „Tuším si vzpomínám, že mluvíte trochu francouzsky.“

„Je to jenom školní francouzština, sestro.“

Pokývla na druhý konec pokoje. „Vidíte tamhle toho vojáka na konci řady, jak sedí? Nutná operace, ale masku si nemusíte brát. Sežeňte si židli a běžte se k němu posadit. Vezměte ho za ruku a povídejte si s ním.“

Briony nedokázala překonat pocit uraženosti. „Já ale nejsem unavená, sestro. Opravdu nejsem.“

„Udělejte, co jsem vám řekla.“

„Ano, sestro.“

Vypadal jako patnáctiletý chlapec, ale z jeho karty vyčetla, že je v jejím věku, že je mu osmnáct. Seděl, podepřen několika polštáři, a sledoval dění kolem sebe s tak trochu roztržitým, dětským údivem. Bylo těžké myslet na něho jako na vojáka. Měl jemný, delikátní obličej s tmavým obočím, temně zelenýma očima a hebkými, plnými ústy. Obličej měl bílý a nezvykle lesklý a oči mu nezdravě zářily. Hlavu měl nápadně hodně zafačovanou. Když si přitáhla židli a posadila se, usmál se, jako by ji čekal, a když ho uchopila za ruku, zřejmě ho to nepřekvapilo.

„Te voilà enfin.“ Francouzské samohlásky měly melodický

265$

nosový přízvuk a jen taktak mu rozuměla. Ruku měl na dotek chladnou a lepkavou.

„Sestra mi řekla, abych si s vámi šla trochu popovídat,“ řekla. Neznal význam slova sestra, a tak si jej přeložil doslova.

„Vaše sestra je moc milá.“ Pak naklonil hlavu ke straně a dodal: „To ale byla vždycky. A je s ní všechno v pořádku? Co poslední dobou dělá?“

Z očí mu zářilo takové přátelství a šarm, taková chlapecká dychtivost, aby upoutal její pozornost, že nemohla jinak, musela na to přistoupit.

„Je také ošetřovatelka.“

„To už jste mi říkala. Je pořád šťastná? Vdala se za toho muže, kterého tolik miluje? Nemůžu si vzpomenout, jak se jmenoval. Doufám, že mi odpustíte. Od toho zranění mám špatnou paměť. Ale říkají, že se mi brzy vrátí. Jak se jmenuje?“

„Robbie. Ale…“

„A vzali se už a jsou šťastní?“

„Ehm, doufám, že tomu tak brzy bude.“

„Jsem kvůli ní moc rád.“

„Neřekl jste mi, jak se jmenujete.“

„Luc. Luc Cornet. A vy?“

Zaváhala. „Tallis… Tallisová.“

„Tallis. To je moc pěkné.“ Vyslovil to tak, že opravdu bylo.

Odvrátil pohled od její tváře a zadíval se po pokoji, zdrženlivě udivený pomalu otáčel hlavou. Potom zavřel oči a potichu, pro sebe začal povídat jedno přes druhé. Její slovní zásoba nebyla tak dobrá, aby mu dobře rozuměla. Pochytila „spočítejte je pomalu, v ruce, na prstech… šátek mojí matky…, vybrala jste barvu a musíte s tím žít.“

Na pár minut umlkl. Sevřel jí ruku pevněji. Když znovu promluvil, oči měl stále zavřené.

„Víte vy, co je zvláštní? Tohle je poprvé, co jsem v Paříži.“

„Luku, jste v Londýně. Brzy vás pošleme domů.“

„Říkali, že lidé budou chladní a nepřátelští, ale opak je pravdou. Jsou moc milí. A vy jste velice milá, že jste mě přišla znovu navštívit.“

Na chvíli si myslela, že snad usnul. Jak tak poprvé po dlouhých hodinách seděla, pocítila, jak se jí za očima sbírá vlastní únava.

266$

Pak se znovu rozhlédl kolem sebe, pomalu přitom otáčel hlavou a opět na ni pohlédl. „Samozřejmě, vy jste ta dívka s anglickým přízvukem,“ řekl.

„Povězte mi, co jste dělal před válkou? Kde jste bydlel? Vzpomínáte si?“

„Pamatujete se na ty Velikonoce, když jste přišla do Millau.“ Malátně při řeči zmítal hlavou ze strany na stranu, jako by si chtěl zamíchat pamětí, tmavozelenýma očima s nadějí těkal po jejím obličeji.

Nepřipadalo jí správné v tom dál pokračovat. „Nikdy jsem v Millau nebyla…“

„Pamatujete se, když jste poprvé přišla do našeho krámu?“

Přisunula si židli blíž k posteli. Bledý, mastný obličej se mu leskl a pohupoval se jí před očima. „Luku, chci, abyste mě poslouchal.“

„Myslím, že vás obsluhovala moje matka. Nebo možná některá z mých sester. Já pracoval s otcem u pecí vzadu. Zaslechl jsem váš přízvuk a šel jsem se na vás podívat…“

„Chtěla bych vám říct, kde jste. Nejste v Paříži…“

„Potom příští den jste přišla zas a tentokrát jsem tam byl a vy jste řekla…“

„Brzy už určitě usnete. Přijdu se na vás podívat zítra, slibuju.“

Zvedl si ruku k hlavě a zamračil se. Tišším hlasem řekl. „Rád bych vás požádal o malou laskavost, Tallis.“

„Samozřejmě.“

„Ty obvazy jsou moc utažené. Uvolnila byste mi je trošku?“

Zvedla se a zadívala se mu na hlavu. Obvaz byl zavázaný na smyčky, aby se dal snadno sundat. Když jemně odtáhla konce obvazu, řekl: „Moje nejmladší sestra Anne, pamatujete se na ni? Je to nejhezčí dívka v Millau. Složila zkoušku s takovým drobným kouskem od Debussyho, tak plným světla a radosti. Aspoň tak to Anne říká. Pořád to slyším v hlavě. Možná to znáte.“

Zabroukal pár nahodilých tónů. Odmotávala vrstvu gázy.

„Nikdo neví, kde se v ní ten talent vzal. My ostatní v naší rodině jsme úplně beznadějní. Když hraje, má záda tak rovná. Nikdy se neusměje, dokud nedohraje. Už to tolik netlačí. Myslím, že vás obsluhovala Anne, když jste prvně přišla do krámu.“

Neměla v úmyslu gázu sundat, když ji však uvolnila, sterilní

267$

rouška pod ní sklouzla ke straně a kus zakrváceného obvazu vzala s sebou. Na straně chyběla Lukovi část hlavy. Tam měl lebku úplně vyholenou. Pod zubatým okrajem kosti byla houbovitá šarlatová hmota mozku, táhla se několik centimetrů od temene hlavy až téměř k horní části ucha. Zachytila roušku dřív, než sjela na podlahu, držela ji a čekala, až ji přejde nevolnost. Až teď ji napadlo, jakou to provedla bláhovou a neprofesionální věc. Luc tiše seděl a čekal na ni. Rozhlédla se po místnosti. Nikdo si jich nevšímal. Přiložila roušku, upevnila obvaz a znovu jej zavázala na mašličky. Když se znovu usadila, nahmátla jeho ruku a snažila se vzpamatovat v jejím chladném, vlhkém sevření.

Luc už zase mlel. „Nekouřím… slíbil jsem svůj příděl Jeannotovi… Podívej, je to po celém stole… už je to pod květinami… králík tě nemůže slyšet, ty hloupá…“ Pak vychrlil příval slov a ztratila nit. Později vyrozuměla něco o řediteli, který je moc přísný, nebo to byl možná nějaký důstojník. Nakonec umlkl. Otřela mu zpocený obličej mokrým ručníkem a čekala.

Když otevřel oči, navázal v jejich hovoru, jako by nebylo nic mezi tím.

„Jak vám chutnají naše bagety a večky?“

„Jsou skvělé.“

„Proto k nám chodíte každý den.“

„Ano.“

Odmlčel se, aby o tom popřemýšlel. Potom opatrně začal o delikátní záležitosti. „A naše rohlíky?“

„Nejlepší v Millau.“

Usmál se. Když promluvil, ozvalo se mu hluboko v hrdle chrčení, které oba ignorovali.

„Otec má speciální recept. Všechno závisí na kvalitě másla.“

Uchváceně na ni hleděl. Zvedl volnou ruku a položil ji na její. Řekl: „Víte přece, že moje matka vás má moc ráda.“

„Opravdu?“

„Pořád o vás mluví. Myslí si, že bychom se měli v létě vzít.“

Hleděla mu do očí. Už věděla, proč ji sem poslali. Těžce se mu polykalo a na čele, těsně pod obvazem, a na horním rtu mu vyrazily kapičky potu. Otřela mu je a chtěla si podat vodu, když se zeptal.

„Miluješ mě?“

268$

Zaváhala. „Ano.“ Žádná jiná odpověď nepřicházela v úvahu. Kromě toho ho v tuto chvíli milovala. Byl to milý mládenec, který byl daleko od své rodiny a měl k smrti jen krok.

Podala mu trochu vody. Zatímco mu otírala obličej, zeptal se znovu: „Bylas někdy na Causse de Larzac?“

„Ne. Nikdy jsem tam nebyla. „

Ale nenabídl se, že ji tam vezme. Místo toho odvrátil hlavu do polštáře a vzápětí začal nesouvisle nesrozumitelně mumlat. Dál pevně svíral její ruku, jako by si uvědomoval, že je u něho.

Když opět přišel k sobě, otočil k ní hlavu.

„Že ještě neodejdeš?“

„Ovšemže ne. Zůstanu s tebou.“

„Tallis…“

Přivřel oči, pořád s úsměvem. Najednou sebou trhl, jako by dostal elektrický šok. Překvapeně, se rty rozevřenými, na ni zíral. Pak se předklonil, jako by se na ni chtěl vrhnout. Vyskočila ze židle, aby mu zabránila přepadnout na podlahu. Pořád ji držel za ruku a volnou paží ji objímal kolem krku. Čelo jí tiskl k rameni, tvář na tvář. Bála se, že se mu sterilní rouška sesmekne z hlavy. Pomyslela si, že neunese jeho váhu ani další pohled na jeho zranění. V uchu jí rezonovalo chrčení zhloubi jeho hrdla. Vrávoravě ho postrčila na postel a uložila znovu na polštáře.

„Jsem Briony,“ řekla, aby to slyšel jenom on.

Jeho doširoka rozevřené oči užasle hleděly a vosková pokožka se mu v elektrickém světle leskla. Přiklekla k němu a přiložila mu rty k uchu. Za ní někdo stál a pak jí spočinula ruka na rameni.

„Tallis ne. Měl bys mi říkat Briony,“ zašeptala, když se ta ruka natáhla, dotkla se její a vyprostila jí prsty z chlapcovy dlaně.

„Už vstaňte, sestro Tallisová.“

Sestra Drummondová ji uchopila za loket a pomohla jí na nohy. Tváře měla růžové a na lícních kostech se růžová s bílou setkávaly v dokonale rovné lince.

Na druhé straně postele ošetřovatelka přetahovala přes tvář Luka Corneta prostěradlo.

Se semknutými rty narovnala sestra Drummondová Briony límeček. „Hodná holka. Teď si běžte umýt z obličeje krev. Nechceme rozčílit další pacienty.“

269$

Udělala, co se jí řeklo, šla na záchod, umyla si obličej studenou vodou a o pár minut později se vrátila ke svým povinnostem na oddělení.

V půl páté ráno poslali studentky do jejich pokojů, aby se vyspaly, a ať se v jedenáct hlásí do služby. Briony šla s Fionou. Ani jedna nemluvila a když se vzaly v podpaží, jako by po celoživotní zkušenosti navazovaly na procházku přes Westminster Bridge. Nemohly začít popisovat ten čas na odděleních, ani jak je to změnilo. Stačilo, že dokázaly jít prázdnými chodbami za ostatními děvčaty.

Když se rozloučila, popřála dobrou noc a vešla do svého pokojíku, našla Briony na podlaze dopis. Rukopis na obálce jí nic neříkal. Některé z děvčat ho muselo vyzvednout ve vrátnici a vstrčit pod dveře. Neotevřela jej hned, nejdřív se svlékla a připravila ke spaní. Seděla na posteli s dopisem na klíně a myslela na toho chlapce. Růžek nebe v okně už zbělal. Pořád slyšela jeho hlas, jak říká „Tallis“, a tím z jejího příjmení udělal dívčí jméno. Představila si tu nedosažitelnou budoucnost - pekařství v úzké, temné uličce, kde se to hemží vyzáblými kočkami, tóny klavíru linoucí se z okna v patře, její rozhihňané švagrové, které si dělají legraci z jejího přízvuku, a Luc Cornet, který ji tím svým nedočkavým způsobem miluje. Ráda by pro něho plakala, i pro jeho rodinu v Millau, která čeká, až se jí ozve. Nic však necítila. Prázdnota. Téměř půlhodinu jen tak zmámeně seděla a pak si konečně vyčerpaná, ne však ospalá svázala vlasy stužkou jako vždycky, zalezla si do postele a otevřela dopis.

Vážená slečno Tallisová,

děkuji Vám, že jste nám zaslala Dvě postavy u fontány, a přijměte prosím naše omluvy, že odpovídáme tak liknavě. Jak jistě víte, bylo by neobvyklé, kdybychom otiskli novelu neznámého autora, a když na to přijde, i autora zavedeného. Práci jsme však četli s tím, zda by se nedal uveřejnit úryvek. Bohužel se nám nic z toho nehodí. Vracím Vám rukopis v samostatné zásilce.

Vezměte na vědomí, že jsme si celou práci přečetli s velkým zájmem (zpočátku proti svému přesvědčení, neboť máme v redakci stále mnoho práce). Přesto Vám nemůžeme nabídnout,

270$

že bychom z ní byť jen část uveřejnili, mějte ovšem na paměti, že v této redakci jsou kromě mě ještě jiní, které by zajímalo, co napíšete v budoucnu. Nejsme spokojeni s průměrným věkem našich přispěvatelů a velmi stojíme o to, abychom mohli uveřejnit práce slibných mladých autorů. Rádi bychom si přečetli, cokoli napíšete, zvláště pak, kdybyste napsala jednu dvě krátké povídky.

Shledali jsme Dvě postavy u fontány natolik poutavé, že jsme si je přečetli se soustředěnou pozorností. Neříká se mi to snadno. Odmítáme velké množství materiálu i příspěvky od známých autorů. Ve vaší práci jsou některé dobré pasáže líbilo se mi „vysoká tráva, v níž se plíží lví žluť plného léta“ - a dokážete zachytit myšlenkový tok a zároveň jej předložit s jemným odstíněním, místo abyste se pokoušela o jeho charakteristiku. Je zde zachyceno něco výjimečného a nevysvětleného. Nicméně jsme si říkali, jestli na tom není až příliš znát tvůrčí postup Virginie Woolfové. Křišťálově průzračná přítomná chvíle je samozřejmě sama o sobě cenný námět, zvláště v poezii. Umožňuje autorovi, aby ukázal své nadání, ponořil se do záhad vnímání, předložil stylizovanou verzi myšlenkových procesů, dovolil, aby se odhalily fantazie a nevypočitatelné soukromé pohnutky, a tak dále. Kdo by pochyboval o hodnotě tohoto experimentování? Nicméně takové psaní může mít svou váhu, pokud se nečeká, že bude něco navazovat. Jinak řečeno, naši pozornost by mnohem víc upoutalo, kdyby zde byl samozřejmý tah prostého vyprávění. Podmínkou je vývoj příběhu.

Příkladně je pěkně zachycena ta holčička u okna, jejíž vyprávění jsme si přečetli jako první - její základní nepochopení situace. Stejně tak její rozhodnutí, které následuje, a pocit, že je zasvěcována do tajemství dospělých. Vidíme tuto mladou dívku na prahu uvědomování si samé sebe. Čtenáře zaujme její rozhodnutí zanechat psaní pohádek a vlastnoručně vyrobených lidových pověstí a her, které dosud psala (bylo by mnohem lepší, kdybychom si mohli některou přečíst), ale mohla by s vaničkou lidového vyprávění vylít i dítě tvůrčího postupu. Přes vynikající rytmus a pěkná přirovnání se po tolik slibném začátku už nic moc neděje. Mladý muž a žena u fon-271$

tány, mezi nimiž je zjevně příliš nevyřešených pocitů, se přetahují o vázu z období Ming a rozbijí ji. (Tady nejeden z nás považuje takovou vázu za příliš cennou, aby se s ní chodilo ven. Nepostačil by pro Váš záměr porcelán Sèvres nebo Nymphenburg?) Ta žena vstoupí do fontány plně oblečená, aby posbírala střepy. Nepomohlo by Vám, kdyby si pozorující dívka vlastně neuvědomovala, že se váza rozbila? O to větší by to pro ni byla záhada, že se ta žena potápí do fontány. Tolik by se toho dalo ukázat z toho, co máte - věnovala jste však spousty stran popisu světla a stínu a nahodilým dojmům. Pak nahlížíme věc z hlediska toho muže a té ženy - přestože se zase tolik nového nedovídáme. Jenom víc o tom, jak věci vypadají, jak působí, a pár nepodstatných vzpomínek. Muž a žena se rozcházejí, zůstává mokrá stopa na zemi, která se rychle vypařuje - a zde jsme dospěli ke konci. Tato statická kvalita není vašemu evidentnímu nadání příliš ke cti.

Pokud ona dívka tak naprosto nechápe nebo je tak dokonale zmatená tím zvláštním krátkým výjevem, který se před ní odvíjí, jak by to mohlo ovlivnit životy těch dvou dospělých? Mohla by mezi ně nějakým zničujícím způsobem vstoupit? Nebo je sblížit, buď záměrně nebo náhodně? Mohla by je nějak nevinně odhalit, třeba před rodiči té mladé ženy? Zajisté by neschvalovali vztah své starší dcery se synem jejich posluhovačky. Nemohl by ji řekněme mladý pár použít jako poslíčka?

Jinak řečeno, spíše než poměrně dost dlouho setrvávat u toho, co která ze tří postav pociťuje, nebylo by lepší představit je s větší úsporností, přitom nadále zachovat živé líčení světla a kamene a vody, které je velmi zdařilé - pak je však třeba postoupit dál a vytvořit napětí, dodat světlo a stín samotnému vyprávění. Vaši nejnáročnější čtenáři by si mohli vychutnat nejnovější bergsonovské teorie vědomí, avšak nepochybuji, že chovají dětské přání, aby se jim vyprávěl příběh, aby byli udržováni v napětí, aby věděli, co se děje. Mimochodem, podle vašeho popisu je ten Bernini, na něhož odkazujete, na Piazza Barberini, ne na Piazza Navona.

Jednoduše řečeno, potřebujete páteř příběhu. Možná Vás bude zajímat, že jednou z vašich zaujatých čtenářek byla paní Elizabeth Bowenová. Jen tak z dlouhé chvíle sebrala rukopis,

272$

když se stavovala v naší kanceláři cestou na oběd, požádala, jestli by si to mohla vzít domů na přečtení, a přečetla to ještě téhož odpoledne. Zpočátku jí dílo připadalo „příliš zahlcené, příliš zatížené slovy“, ale s „patrnými dobrými vlivy románu Dusty Ansiver“ (což by mě vůbec nenapadlo). Poté ji to „na chvíli pohltilo“ a nakonec nám předala několik poznámek, které jsou - spravedlivě řečeno - zapracovány do uvedených připomínek. Se svým textem můžete být dokonale spokojená, tak jak je, nebo Vás mohou naše výhrady naplnit odmítavým hněvem nebo takovým zoufalstvím, že už se na něj nebudete chtít ani podívat. Upřímně doufáme, že se tak nestane. Přejeme si, abyste naše poznámky - které uvádíme s upřímným zájmem o věc - vzala za základ další tvorby.

Váš průvodní dopis je obdivuhodně rezervovaný, avšak i tak jste naznačila, že momentálně nemáte téměř žádný volný čas. Kdyby se to nějak změnilo a měla jste cestu tímto směrem, velice rádi bychom se s Vámi setkali nad sklenkou vína a prohovořili tuto záležitost podrobněji. Doufáme, že se nenecháte odradit. Možná Vám pomůže vědomí, že naše odmítavé dopisy obvykle nepřesahují tři věty.

Na okraj se omlouváte, že nepíšete o válce. Zašleme Vám výtisk nejnovějšího čísla našeho časopisu, kde je závažný úvodník. Jak sama uvidíte, nevěříme, že by umělci měli za povinnost zaujímat postoje k válce. Ve skutečnosti jsou moudří, právem ji ignorují a věnují se jiným námětům. Neboť umělci jsou politicky bezmocní, musejí využít tohoto času k rozvíjení hlubších emočních poloh. Vaší prací, Vaší válečnou prací, je pěstovat svůj talent a vydat se směrem, který vyžaduje. Válka, jak jsme již poznamenali, je nepřítelem tvůrčí aktivity.

Vaše adresa napovídá, že jste buď lékařka, nebo trpíte dlouhodobou nemocí. Pokud je to ten druhý případ, potom vám všichni přejeme brzké a úspěšné uzdravení.

Ještě na závěr, jednomu z nás leží v hlavě, jestli nemáte starší sestru, která byla tak před šesti sedmi lety na Girtonu.

S pozdravem CC

273$

***

Ve dnech, které následovaly, rozptýlil návrat ke striktnímu rozpisu služeb pocit uplývajícího bezčasí těch prvních čtyřiadvaceti hodin. Považovala za štěstí, že slouží ve dne, od sedmi do osmi, s půlhodinovými přestávkami na jídlo. Když budík ve tři čtvrtě na šest zazvonil, vynořila se z měkké prohlubně vyčerpání a v těch několika vteřinách země nikoho, mezi spánkem a plným probuzením, si uvědomovala, že na ni čeká něco zvláštního, zábava nebo chvilková změna. Takovéhle to bývalo, když se jako malá probouzela na Štědrý den - ospalé nadšení, pak si teprve uvědomila, proč se tak cítí. S očima zavřenýma proti jasu letního rána, zašátrala po knoflíku na budíku a padla zpátky na polštář, tehdy se k ní vše vrátilo. Ve skutečnosti naprostý opak Vánoc. Naprostý opak všeho. Němci měli každou chvíli vtrhnout do země. Každý to říkal, od vrátných, kteří utvořili vlastní nemocniční Dobrovolnou jednotku místní obrany, po samotného Churchilla, který předkládal obraz země porobené a hladovějící, kde pouze Královské námořnictvo bude stále ještě svobodné. Briony věděla, že to bude strašlivé, že dojde k boji muže proti muži v ulicích a k veřejnému věšení, k pádu do otroctví a zničení všeho slušného. Ovšem jak tak seděla na kraji zválené, pořád ještě teplé postele a natahovala si punčochy, nedokázala zabránit tomu strašlivému rozjaření, ani je popřít. Země teď zůstala osamocená, jak kdekdo neustále opakoval, a takhle to bylo lepší.

Věci už vypadaly jinak - květinový vzor na sáčku s toaletními potřebami, uštípnutý sádrový rám zrcadla, její odraz v něm, když

274$

si česala vlasy, všechno bylo jasnější, zaostřenější. Knoflík dveří, když jím otočila, jí v ruce připadal nápadně chladný a tvrdý. Když vyšla na chodbu a uslyšela vzdálené těžké kročeje na schodišti, vybavila si německé vysoké holínky a žaludek se jí sevřel. Před snídaní měla minutu dvě sama pro sebe, na cestě pro pěší podél řeky. Dokonce i v tuto hodinu, pod jasným nebem, byl v její přílivem vzedmuté svěžesti zlověstný třpyt, jak tak plynula kolem nemocnice. Mohli by se Němci skutečně zmocnit Temže?

Jasné obrysy všeho, na co pohlédla, čeho se dotýkala, či co zaslechla, rozhodně nezpůsoboval nový začátek a bujnost časného léta; bylo za tím vznícené vědomí blížícího se rozřešení, vědomí událostí sbíhajících se ke konečnému bodu. Cítila, že toto jsou poslední dny a budou svébytně zářit v paměti. Tento jas, toto dlouhé kouzlo slunečných dnů, byly posledním vzepětím radosti dějin, než nastanou jiné časy. Povinnosti časného rána, umývárna, roznášení čaje, výměna obvazů a opětovné setkání se všemi těmi nenapravitelnými škodami nedokázaly toto zintenzivněné vnímání zkalit. Podmiňovalo všechny její úkony a bylo vždypřítomné. Jejím plánům dodávalo na naléhavosti. Tušila, že nemá moc času. Jestli to odloží, pomyslela si, mohli by přijít Němci a ona by už nikdy nemusela druhou příležitost dostat.

Každý den přijímali nové případy, ale už to nebyla záplava. Zaváděl se nový systém a na každého se dostalo lůžko. Případy vyžadující chirurgický zásah se připravovaly na operace v podzemních operačních sálech. Potom většinu pacientů posílali na doléčení do příměstských nemocnic. Úmrtnost byla vysoká a pro studentky to už nebylo žádné drama, jenom všední záležitost: mumlání kněze za zataženými závěsy kolem postele, prostěradlo přetažené přes obličej, přivolané pomocnice, postel svlečená a znovu povlečená. Jak se jen rychle mrtvý prolínal do jiného mrtvého, obličej seržanta Mooneye se změnil v obličej vojína Lowella a oba si svá smrtelná zranění vyměnili se všemi těmi ostatními muži, jejichž jména si už nikdo nedokázal vybavit.

Když teď padla Francie, čekalo se, že co nevidět musí začít bombardování Londýna, aby jej zlomili. Nikdo neměl zůstávat ve městě, pokud to nebylo vysloveně nutné. Zesílilo se opevňování přízemních oken pytli s pískem. Po střechách se pohybovali civilní zaměstnanci a kontrolovali, jak pevné jsou komíny a zabe—

275$

tonované světlíky. Za přísného pokřiku a pískotu píšťalek se různě nacvičovala evakuace jednotlivých oddělení. Rovněž se nacvičoval požární poplach, shromažďování na předem vytčených místech a nasazování masek nepohyblivým pacientům nebo těm, kteří nejsou při vědomí. Sestrám se připomínalo, že nejdříve si musejí nasadit masku samy. Sestra Drummondová je víc neterorizovala. Prošly tvrdou zkouškou, a tak už s nimi nemluvila jako se školačkami. Když dávala příkazy, byl tón jejího hlasu chladný až profesionálně neutrální, a to jim lichotilo. V tomto novém ovzduší si Briony celkem snadno vyměnila volný den s Fionou, která se velkoryse vzdala soboty a vzala si pondělí.

Nějakým administrativním nedopatřením zůstali někteří vojáci na rekonvalescenci v nemocnici. Když se vyspali ze svého vyčerpání a zvykli si na pravidelnou stravu a trochu přibrali, začali být rozmrzelí a naštvaní - dokonce i ti, které zranění trvale nepoznamenala. Většinou to byli pěšáci. Leželi na postelích, kouřili, mlčky hleděli do stropu a probírali se nedávnými vzpomínkami. Nebo si ve vzpurných skupinkách povídali. Byli sami sebou znechuceni. Několik se jich Briony svěřilo, že dokonce ani jednou nevystřelili. Většinou se ale vztekali na „hlavouny“ a na své vlastní nadřízené, kteří je při ústupu opustili, a na Francouze, že se vzdali bez boje. Novinové články, oslavující zázrak evakuace a hrdinství malých člunů, je naplňovaly hořkostí.

„Zasraný jatka,“ slyšela je mumlat. „Zasraný královský letectvo.“

Někteří se chovali vyloženě nepřátelsky a nespolupracovali při léčení, stíral se jim rozdíl mezi generály a ošetřovatelkami. Pro ně to všechno byla tupá, nemyslící autorita. Vyžadovalo to zásah sestry Drummondové, aby se srovnali.

V sobotu ráno odešla Briony z nemocnice bez snídaně v osm a pustila se pěšky proti proudu řeky, kterou měla po pravici. Když míjela brány Lambeth Palace, projely kolem tři autobusy. Všechny jízdní řády zmizely. Aby se zmátl útočník. Nezáleželo na tom, protože se už předtím rozhodla, že půjde pěšky. Nebylo jí k ničemu, že si vštípila do paměti jména několika ulic. Všechny cedule byly sundané nebo začerněné. Měla nejasnou představu, že má jít tak dvě míle podél řeky a pak zabočit doleva, což by mělo být na jih. Podle nařízení většinu plánů a map města zkonfiskovali.

276$

Nakonec se jí podařilo vypůjčit si rozpadající se mapku autobusové dopravy z roku 1926. Ve skladech byla roztrhaná, přesně tam, kudy chtěla jít. Rozevřít mapu znamenalo riskovat, že se rozpadne na kusy. A byla nervózní, jaký udělá dojem. V novinách se objevovaly příběhy o německých parašutistech převlečených za ošetřovatelky a jeptišky, kteří se rozlézají po městech a mísí s obyvatelstvem. Měli se rozpoznat podle map, do kterých se občas dívají, a při výslechu podle až příliš dokonalé angličtiny a podle toho, že neznají běžné dětské říkanky. Když už ji to jednou napadlo, musela stále myslet na to, že vypadá podezřele. Byla přesvědčená, jak ji bude uniforma chránit, když vkročila na neznámé území. Místo toho vypadá jako špion.

Kráčela proti rannímu provozu a probírala se dětskými říkankami, které si pamatovala. O kus dál před ní slezl z mlékařského vozíku mlékař, aby utáhl koni podpěnky. Když k němu došla, právě zvířeti něco tiše říkal. Jak tak za ním stála a zdvořile si odkašlala, bleskla jí hlavou vzpomínka na starého Hardmana a jeho bryčku. Každý, komu by teď bylo řekněme sedmdesát, by byl v jejím věku v roce 1888. Koně se však pořád drží, zvláště na ulicích, a staří lidé se jich za nic nechtějí vzdát.

Když se ho zeptala na cestu, zachoval se celkem přátelsky a zdlouhavě a nejasně jí popsal, kudy půjde. Byl to mohutný chlapík s bílým vousem potřísněným od tabáku. Trpěl zánětem nosní mandle, a tím mu v bzučivém chvění v nose vplývalo jedno slovo v druhé. Mávnutím ji poslal doleva, kde se silnice pod železničním mostem rozdvojovala. Připadalo jí, že je možná ještě brzy odbočit od řeky, jak ale kráčela dál, cítila v zádech jeho pohled a napadlo ji, že by nebylo zdvořilé nedržet se jeho pokynů. Možná ta odbočka nalevo je zkratka.

Překvapilo ji, jak je neobratná a nejistá, po tom všem, co se naučila a co viděla. Připadala si nešikovná a nervózní, protože byla venku sama a nebyla součástí své skupiny. Dlouhé měsíce žila uzavřeným životem, jehož každá hodina byla přesně rozplánována. Znala své ponížené místo na oddělení. Jak se postupně v práci stávala zdatnější, snadněji přijímala příkazy a následné pracovní úkoly a přestávala myslet za sebe. Uplynulo už hodně vody, co naposledy dělala něco samostatně. Od toho týdne v Primrose Hill, kdy napsala novelu - jak jí to teď připadalo bláhové.

277$

Kráčela právě pod mostem, když se nahoře přehnal vlak. Hřmící rytmický rachot se jí vsákl až do kostí.

Stála v příšeří a vysoko nad ní duněly obrovité sešroubované pláty, ocel klouzající po oceli, nevysvětlitelné dveře zapadlé v cihlovém zdivu, litinové potrubí, připevněné rezavějícími úchyty a odvádějící bůhvíco - surový výmysl rasy nadlidí. Ona sama vytírala podlahy a upevňovala obvazy. Má vůbec sílu na tuto pouť?

Když vyšla zpod mostu a procházela klínem prašného ranního slunečního světla, vlak se vzdaloval a už jen neškodně rachtal, jako někde na předměstí. Potřebuju jedno, a to odvahu, řekla si znovu. Prošla kolem městského parčíku s tenisovým kurtem, kde si dva muži v teplákách posílali míč a s lenivou sebejistotou se zahřívali před zápasem. Nedaleko seděla na lavičce dvě děvčata v khaki šortkách a četla dopis. Vzpomněla si na svůj dopis, to odmítnutí s cukrovou polevou. Měla jej v kapse během služby a na druhé straně se od karbolu udělala skvrna připomínající kraba. Dospěla k poznání, že dopis nevědomky obsahuje závažné obvinění. Nemohla by mezi ně nějakým zničujícím způsobem vstoupit? Ano, přesně tak. A když už se stalo, mohla by tento fakt zastřít tím, že sepíše slabou, nepříliš chytrou prózu a uspokojí svoji marnivost tím, že ji pošle do časopisu? Ty nekonečné strany o světle, kameni a vodě, vyprávění rozdělené mezi tři různá hlediska, přetrvávající nehybnost, v níž se zřejmě nic zvláštního nestane - nic z toho nemůže zakrýt její zbabělost. Opravdu si myslela, že by se mohla schovat za nějaké vypůjčené teorie moderního psaní a utopit svoji vinu v proudu - třech proudech vědomí? Ve svém útlém románu se vyhýbá přesně tomu, čemu se vyhýbá v životě. Všechno, s čím se nechtěla konfrontovat, chybí i v novele - a to je pro ni podstatné. Co teď udělá? Příběhu nechybí páteř. Chybí mu odvaha.

Nechala parčík za sebou a kráčela kolem malé továrny, jejíž hučící stroje rozechvěly chodník. Nedalo se rozpoznat, co se za těmi vysokými špinavými okny vyrábí, ani proč se z jediného úzkého hliníkového kouřovodu line žlutočerný kouř. Naproti přes ulici otevřené dveře hospody v rohu domu připomínaly jeviště. Uvnitř, kde nějaký přitažlivě, zamyšleně vyhlížející mladík vyprazdňoval do kbelíku popelníky, měl stále ještě vzduch včerejší noci namodralý nádech. Dva muži v kožených zástěrách kou-278$

leli po prkně sudy s pivem z pivovarského valníku. Nikdy neviděla na ulicích tolik koní. Armáda musela zrekvírovat všechny nákladní vozy. Někdo ze sklepa nadzvedával padací dvířka. Zařinčela o chodník, vznesl se oblak prachu a nějaký muž s tonzurou, jehož nohy stále ještě vězely pod úrovní chodníku, všeho nechal, otočil se a díval se za ní. Připadal jí jako obrovitá šachová figurka. Druzí dva pivovarští ji také sledovali a jeden z nich obdivné hvízdl.

„Všechno dobrý, kočičko?“

Nevadilo jí to, jenom nikdy nevěděla, jak by měla odpovědět. Ano, děkuji? Usmála se na ně na všechny a byla vděčná, že ji skrývají záhyby pláštěnky. Všem zřejmě ležela v hlavě invaze, ale nedalo se dělat nic, než pokračovat dál jako vždycky. Dokonce i když sem vtrhnou Němci, lidé budou dál hrát tenis nebo klepařit nebo pít pivo. Možná ustane obdivné hvízdání. Jak se ulice stáčela a zužovala, nepolevující doprava byla hlučnější a na obličeji cítila teplé výfukové plyny. Těsně u chodníku se táhla řada viktoriánských domů z jasně červených cihel. Nějaká žena v zástěře s kašmírovým vzorem zametala s urputnou energií před svým domem, jehož otevřenými dveřmi se linula vůně smažící se snídaně. Poodstoupila, aby mohla Briony projít, neboť tam byl chodník úzký, když ji ale Briony pozdravila, prudce odvrátila hlavu. Proti ní se blížila žena se čtyřmi kluky s odstávajícíma ušima, s kufry a tlumoky. Kluci se strkali, hulákali a kopali před sebou starý škrpál. Matčina vyčerpaného volání si nevšímali a Briony se musela postavit stranou, aby mohli projít.

„Koukejte uhnout. Nechte sestru projít.“

Žena se na ni pokřiveně a omluvně usmála, když kolem ní procházela. Vepředu jí chyběly dva zuby. Byla silně navoněná a v prstech držela nezapálenou cigaretu.

„Jsou celý pryč, že jedou na venkov. Ještě nikdy tam nebyli, věřila byste tomu?“

Briony řekla: „Hodně štěstí. Doufám, že se dostanete do příjemné rodiny.“

Žena, jíž také odstávaly uši, ale částečně jí je zakrývaly vlasy přistřižené na mikádo, se vesele zachechtala. „Netušej, co je s těmadle rošťákama čeká.“

Konečně došla k souběhu ošuntělých ulic a podle té rozpadlé

279$

mapky usoudila, že to bude Stockwell. Jižní směr střežil bunkr, vedle něhož stála unuděná hrstka členů domobrany s jedinou puškou. Postarší muž v plstěném klobouku, montérkách, s vojenskou páskou na rukávu a s povislými tvářemi jako buldok od skupinky poodešel a vyžádal si její průkaz totožnosti. Důležitě mávl rukou, že může jít dál. Měla dost rozumu, aby se ho nevyptávala na cestu. Rozuměla tomu tak, že se musí skoro dvě míle držet Clapham Road. Tady bylo už míň lidí, ani provoz nebyl tak hustý a ulice byly širší než ta, kterou přišla. Jediným zvukem bylo rachocení odjíždějící tramvaje. U řady pěkných edvardiánských domů, postavených dosti daleko od silnice, se na půlminutku posadila na zídku do stínu platanu a zula si střevíc, aby si mohla prohlédnout puchýř na patě. Kolem projel směrem na jih, z města ven, konvoj třítunových nákladních aut. Automaticky zvedla pohled k jejich korbám, zpola očekávala, že uvidí zraněné muže. Byly tam ale jenom dřevěné bedny. O čtyřicet minut později došla na stanici podzemní dráhy na Clapham Cominon. Nízký kostel ze zvětralého kamene byl zamčený. Vytáhla otcův dopis a znovu si ho přečetla. Nějaká žena v obchodě s obuví ji nasměrovala na Common. Dokonce i když přešla přes silnici a vstoupila na trávník, tak ten kostel hned neviděla. Zpola ho zakrývaly olistěné stromy a nebyl tím, co očekávala. Představovala si scénu zločinu, gotickou katedrálu, jejíž skvostnou klenbu bude zalévat křiklavý šarlat a indigo, jež bude házet výjev okázalého utrpení. Mezi chladivými stromy se však vynořilo něco jako řecký chrám, cihlová stodola elegantních rozměrů se střechou z černých tašek, s okny z čirého skla, s nízkou vstupní halou s bílými sloupy, nad níž se harmonicky vypínala věž s hodinami. Nedaleko vchodu parkoval černý naleštěný rolls royce. Dvířka u řidiče byla otevřená, ale žádný řidič v dohledu nebyl. Když vůz míjela, pocítila teplo, které sálalo z chladiče, stejně intimní jako teplo tělesné, a uslyšela tikání pracujícího kovu. Vyšla po schodech a strčila do těžkých, ozdobně pobitých vrat.

Sladká vůně navoskovaného dřeva, vlhký pach kamene, to je vůně všech kostelů kdekoli na světě. I když se otočila zády, aby nenápadně zavřela dveře, uvědomovala si, že je kostel téměř prázdný. Vikářova slova byla v kontrapunktu s jejich ozvěnou. Stála u dveří, částečně skrytá za křtitelnicí, a čekala, až si její oči

280$

a uši přivyknou. Pak pokročila k zadní lavici a přesunula se v ní až na konec, odkud měla pořád ještě dobrý výhled na oltář. Zúčastnila se různých rodinných svateb, i když byla ještě moc malá, aby ji vzali do liverpoolské katedrály na velkolepou svatbu strýce Cecila a tety Hermione, jejíž postavu a složitý klobouk už dokázala v první lavici rozpoznat. Vedle ní seděli Jackson a Pierrot, o patnáct dvacet centimetrů vyšší, vmáčknutí mezi obrysy svých odcizených rodičů. Přes uličku seděli tři členové Marshallovy rodiny. To bylo celé shromáždění. Soukromý obřad. Zádní redaktoři společenských rubrik. Nepočítalo se, že tam bude Briony. Ceremoniál znala natolik dobře, aby poznala, že o klíčovou chvíli nepřišla.

„Za druhé nechť je prostředkem proti hříchu a pro vyvarování se smilstvu, aby takové osoby, jež nemají dar zdrženlivosti, byly sezdány, a tak zůstaly neposkvrněnými členy Kristova společenství.“

Obrácen k oltáři a zarámován bíle oblečenou postavou vikáře na stupínku, stál pár. Ona byla v bílém, v tradičních svatebních šatech se vším všudy, a pokud Briony ze zadní lavice viděla, měla hustý závoj. Vlasy měla spletené do jednoho holčičího copu, který jí spadal zpod tylu a organdy až k pasu. Marshall stál, jako by spolkl pravítko, a vycpaná ramena jeho dopoledního obleku se ostře rýsovala proti vikářově rochetě.

„Za třetí nechť si poskytují vzájemnou společnost, pomoc a útěchu, a ten by měl druhého…“

Pocítila vzpomínky, ty bodavé detaily jako vyrážku: Lola přicházející v slzách do jejího pokoje, její oteklá a zhmožděná zápěstí, škrábance na Lolině rameni a na Marshallově tváři; Lolino mlčení ve tmě u jezera, když nechala svoji upřímnou, směšnou a tolik upjatou mladší sestřenici, která nedokázala rozlišit skutečný život od příběhů ve své hlavě, dopomoci útočníkovi do bezpečí. Ubohá, marnivá a zranitelná Lola se svou stužkou s perličkami kolem krku a růžovou vodou, která toužila odhodit poslední zábrany dětství a zachránila se před ponížením tím, že se zamilovala, nebo samu sebe přesvědčila, že je zamilovaná, a která nemohla uvěřit svému štěstí, když Briony trvala na tom, že bude mluvit sama, že sama vznese obvinění. A jaké je to štěstí pro Lolu - násilím podrobenou, když byla skoro ještě dítě - že si bere toho, kdo ji znásilnil.

281$

„Může-li tedy kdokoli uvést spravedlivý důvod, proč by neměli být právoplatně spojeni, nechť promluví nyní, nebo ať o tom provždy pomlčí.“

Opravdu se to děje? Opravdu teď vstává, s roztřesenýma nohama, prázdným staženým žaludkem a vynechávajícím srdcem jde lavicí, aby zaujala místo uprostřed uličky a vznesla své důvody, své spravedlivé důvody, vyzývavým, nechvějícím se hlasem, a přitom kráčí v pláštěnce a čepečku, jako nevěsta Kristova, k oltáři, k vikáři s otevřenými ústy, kterého za jeho dlouhého působení nikdo nikdy nepřerušil, ke shromáždění vykroucených krků a zpola otočenému páru s bílými obličeji? Neměla to v úmyslu, ale ta otázka z Knihy modliteb, na kterou dočista zapomněla, ji vyprovokovala. A jaké přesně jsou zde překážky? Teď má příležitost vyznat se na veřejnosti ze všech soukromých muk a očistit se od všeho zlého, čeho se dopustila. Před oltářem této nejrozumnější církve.

Ale škrábance a modřiny se dávno zahojily a veškerá její tvrzení by v tuto chvíli svědčila o opaku. Nevěsta nevypadala jako oběť a měla souhlas rodičů. Víc než to, jak jinak: čokoládový magnát, tvůrce tyčinky Amo. Teta Hermione si bude mnout ruce. Že se Paul Marshall, Lola Quinceyová a ona, Briony Tallisová spikli, mlčeli a lhali, aby šel nevinný člověk do vězení? Vždyť slova, která ho usvědčila, byla její vlastní slova, v zastoupení nahlas přečtená před okresním soudem. Trest už byl odpykán. Dluh splacen. Verdikt padl.

Zůstala na svém místě, srdce jí bušilo čím dál rychleji a dlaně se jí potily. Pokorně svěsila hlavu.

„Oba vás vyzývám a žádám, abyste tak, jak se budete zodpovídat v den posledního soudu, kdy tajemství všech srdcí budou odhalena, abyste nyní vyznali, zda některý z vás ví o překážce, pro kterou byste nemohli být právoplatně spojeni v manželství.“

Odhadem zbývala do dne posledního soudu velice dlouhá doba, a do té doby bude pravda, kterou jenom Marshall a jeho nevěsta znají z první ruky, pevně obehnána mauzoleem jejich manželství. Tam bude ležet bezpečně ve tmě ještě dlouho poté, kdy všichni, kterých se to týká, budou mrtví. Každé slovo obřadu byla další položená cihla.

„Kdo dává tuto ženu za manželku tomuto muži?“

282$

Strýc Cecil, podobný ptáku, hbitě pokročil kupředu, nepochybně se nemohl dočkat, aby už měl tuhle povinnost z krku a mohl odspěchat zpátky do Oxfordu, do své svatyně na koleji Všech svatých. Briony napínala sluch a poslouchala, jak nejdřív Marshall, potom Lola opakují slova po vikáři, aniž by jim v hlasech zazněl stín pochybnosti. Marshall se bezvýrazně tyčil, Lola byla sladká a sebejistá. Jak nápadně, smyslně se rozlehlo před oltářem její: „A budu s tebou žít ve vzájemném tělesném i duševním darování.“

„Modleme se.“

Pak se šest jasně se rýsujících hlav v první lavici sklonilo, vikář si sundal brýle s želvovinovými obroučkami, vystrčil bradu a se zavřenýma očima oslovil unaveným, tesklivým zpěvavým hlasem nebeské mocnosti.

„Všemohoucí Bože, Stvořiteli a ochránče všeho lidstva, dárce všech milostí a života věčného, požehnej těmto svým služebníkům, této ženě a muži…“

Poslední cihla zapadla na místo, když si vikář znovu nasadil brýle a vyslovil ta slavná slova - jedna duše, jedno tělo - a dovolával se Nejsvětější trojice, jíž byl jeho kostel zasvěcen. Následovaly další modlitby, žalm, otčenáš a poslední dlouhá, v níž se klesající tóny závěrečných slov smísily v melancholickou neodvolatelnou právoplatnost.

„… obdaří hojností své milosti, požehná a posvětí váš svazek, abyste činili k jeho radosti a žili spolu v lásce, dokud vás smrt nerozdělí. „

Píšťaly varhan okamžitě rozhodily konfety skotačivých trylků, vikář se otočil a vedl pár uličkou a šest členů rodiny vykročilo za nimi. Briony, která předtím klečela a předstírala, že se modlí, se zvedla a otočila se k tomu malému průvodu, který k ní spěl. Vikáře jako by trochu tlačil čas a byl několik kroků před ostatními. Když letmo pohlédl nalevo a uviděl mladou ošetřovatelku, daly se z jeho laskavého pohledu i nakloněné hlavy vyčíst vstřícnost a zvědavost. Načež šel dál a doširoka otevřel jedno křídlo dveří. Šikmý jazyk slunečního světla dopadl až k místu, kde stála, a ozářil její obličej a čepeček. Chtěla, aby ji viděli, ale ne tak zřetelně. Nyní ji nepřehlédnou. Lola, která byla k Briony blíž, k ní došla a jejich pohledy se setkaly. Závoj už měla odhrnutý.

283$

Pihy zmizely, ale jinak se zase tolik nezměnila. Možná byla trochu vyšší a hezčí, v obličeji plnější a něžnější a obočí měla nemilosrdně vytrhané. Briony na ni jenom upřeně hleděla. Chtěla pouze, aby Lola věděla, že tady je, a aby jí vrtalo hlavou, proč. V slunečním světle Briony hůř viděla, ale na zlomek vteřiny přesto postřehla na nevěstině obličeji stín nevole. Pak Lola semkla rty a zahleděla se před sebe, a vzápětí byla pryč. Paul Marshall ji také viděl, ale nepoznal ji, a ani teta Hermione a strýc Cecil, který ji léta neviděl. Ale dvojčata, která průvod uzavírala v kalhotách od školních uniforem, měla radost, že ji vidí, v předstíraném zděšení, co že to má na sobě, se šklebila, šaškovsky koulela očima a zívala a pleskala se rukama přes ústa.

Potom zůstala v kostele sama s neviditelným varhaníkem, který hrál pro vlastní potěšení dál. Odbylo se to příliš rychle a ničeho jistého se nedosáhlo. Zůstala stát na místě a začínala se cítit trochu pošetile. Nechtělo se jí vyjít ven. Denní světlo a banalita povrchního rodinného hovoru rozptýlí jakýkoli dojem, který učinila jakožto přízračně osvětlené zjevení. Ke konfrontaci jí rovněž chyběla odvaha. A jak by svému strýci a tetě vysvětlila, že tam bez pozvání přišla? Mohli by se urazit, nebo co horšího, vůbec by se neurazili a mohli by ji chtít odtáhnout na nějakou mučivou snídani v hotelu s panem Marshallem a úlisně nenávistnou paní Paul Marshallovou a Hermione, která nedokáže skrýt, jak pohrdá Cecilem. Briony ještě minutu dvě otálela, jako by ji tam držela hudba, potom znechucená vlastní zbabělostí spěchala ven před krytý vchod. Vikář už byl dobře sto yardů daleko, kráčel rychle přes trávník a paže se mu volně komíhaly. Novomanželé už seděli v rollsu, Marshall u volantu a couval, aby se mohl otočit. Měla jistotu, že ji viděli. Kovově to zaskřípělo, když zařadil rychlost nejspíš dobré znamení. Vůz odjížděl a bočním okénkem viděla Lolinu postavu v bílém, jak se tiskne k paži řidiče. Co se shromážděných týkalo, ti už úplně zmizeli mezi stromy.

284$

***

Podle mapky věděla, že Balham leží na druhém konci Commonu, tím směrem, kterým kráčel vikář. Nebylo to daleko a samotná tato skutečnost jí zabraňovala, aby se tam hned vydala. Přišla by příliš časně. Nic nejedla, měla žízeň, v patě jí cukalo a lepila se jí ke střevíci. Už se udělalo teplo a ji čeká cesta přes rozlehlý trávník bez stínu, přerušovaný pouze rovnými asfaltovými cestičkami a protileteckými kryty. V dálce byl pavilon pro hudebníky, kolem něhož pobíhali muži v tmavomodrých uniformách. Vzpomněla si na Fionu, jejíž volný den si vzala, a na jejich odpoledne v St. James’s Parku. Připadalo jí to tak dávno, v čase nevinnosti, ale bylo to sotva před deseti dny. Fiona teď bude podruhé obcházet s mísami. Briony zůstala ve stínu portika a přemýšlela o malém dárku, který svojí přítelkyni koupí - něco dobrého k jídlu, banán, pomeranče, švýcarskou čokoládu. Vrátní věděli, jak takové věci sehnat. Zaslechla je, jak vykládali, že se dá sehnat cokoli, když má člověk dost peněz. Pozorovala, jak se přes Common, cestou, kterou se vydá, sune řada vozidel a myslela na jídlo. Plátky šunky, ztracená vejce, pečené kuřecí stehýnko, hustý irský guláš, citronový pěnový dortík. Šálek čaje. Uvědomila si nervní, neklidnou hudbu za sebou v okamžiku, kdy ustala, a v tom náhle novém rozměru ticha, které jako by udělovalo volnost, se rozhodla, že se musí nasnídat. Tím směrem, kterým se potřebovala vydat, neviděla žádné obchody, jenom nudné obytné bloky ze sytě oranžových cihel.

Uplynulo několik minut a vynořil se varhaník s kloboukem

285$

v jedné ruce a svazkem těžkých klíčů v druhé. Zeptala by se ho, kde je nejbližší kavárna, ale byl to nervózně rozechvělý člověk, neklidný jako jeho hudba, který se zřejmě rozhodl, že ji bude ignorovat, přibouchl dveře kostela a sklonil se, aby zamkl. Narazil si klobouk a odspěchal.

Tohle byl možná první krok, aby své plány neuskutečnila, už ale kráčela nazpátek, ve svých stopách, směrem na Clapham High Street. Dá si snídani a znovu o tom popřemýšlí. Nedaleko stanice podzemní dráhy míjela kamenné pítko a mohla do něho s potěšením ponořit obličej. Objevila ošuntělou kavárničku se špinavými okny a cigaretovými nedopalky všude po podlaze, jídlo ale nebude horší než to, na které je zvyklá. Objednala si čaj, tři tousty, margarin a slabě narůžovělý jahodový džem. Bohatě si čaj osladila, neboť si určila diagnózu, že trpí hypoglykemií. Sladkost nedokázala tak docela překrýt chuť dezinfekce. Vypila druhý šálek čaje, vděčná, že je vlažný a může jej do sebe obrátit. Potom si přes vydlážděný dvůr za kavárnou zašla na páchnoucí záchod bez prkénka. Nepáchlo tam ovšem nic, co by mohlo na cvičenou ošetřovatelku udělat dojem. Nacpala si toaletní papír do paty boty. Poslouží jí další míli dvě. K cihlové zdi bylo přišroubované umyvadlo s jediným kohoutkem. Kosočtverce mýdla s šedivými žilkami se raději nedotkla. Když pustila vodu, vyšplíchla jí rovnou na holeně. Otřela si je rukávy, učesala si vlasy a zkusila představit si svůj obličej na cihlové zdi. Bez zrcadla si ale nemohla znovu nanést rtěnku. Namočeným kapesníkem si lehce poklepala obličej a popleskala si líce, aby jí zrůžověly. Už bylo rozhodnuto podle všeho bez ní. Na tenhle rozhovor, na úkol milované mladší sestry se připravovala.

Vyšla z kavárny. Když kráčela po Common, cítila, jak se rozevírá vzdálenost mezi ní a jejím druhým já, o nic méně reálným, které kráčelo nazpět k nemocnici. Možná tou smyšlenou či přízračnou osobou byla ta Briony, která mířila na Balham. Tento pocit neskutečna se ještě prohloubil, když po půlhodině došla na jinou High Street, víceméně stejnou jako ta, kterou nechala za sebou. Kromě centra byl takový celý Londýn, aglomerace nudných městeček. Rozhodla se, že nikdy v žádném z nich nebude žít.

Ulice, kterou hledala, byla tři odbočky za stanicí podzemní dráhy, sama o sobě další replika. Edvardiánské řadové domky,

286$

zchátralé, se síťovými záclonami, se táhly rovně půl míle. Dudley Villas číslo 43 byl v polovině, ale nic jej neodlišovalo od ostatních, až na starý ford osmičku bez kol, postavený na cihlách, který zabíral celou přední zahradu. Kdyby nebyl nikdo doma, mohla by odejít a říkat si, že se pokusila. Zvonek nefungoval. Nechala klepadlo dvakrát dopadnout a poodstoupila. Uslyšela hněvivý ženský hlas, pak prásknutí dveří a dusot kroků. Ještě o krok poodstoupila.

Bylo už pozdě, aby prchla na ulici. Někdo zápolil se zástrčkou, podrážděně vzdychl a dveře otevřela vytáhlá žena po třicítce s ostrými rysy v obličeji, celá zadýchaná po nějaké hrozné námaze. Byla pěkně vzteklá. Briony ji vytrhla z hádky a žena si nedokázala srovnat obličej - ústa měla otevřená, horní ret mírně zvlněný než Briony otevřela.

„Co chcete?“

„Hledám slečnu Cecilii Tallisovou.“

Ramena jí poklesla a otočila hlavu, jako by uhýbala před urážkou. Přeměřila si Briony od hlavy k patě.

„Vypadáte jako ona.“

Briony na ni v údivu jenom zůstala hledět.

Žena si znovu povzdechla a vyznělo to, jako kdyby si odplivla. Přešla po chodbě k patě schodiště.

„Tallisová!“ zaječela. „Návštěva.“

Vrátila se na půl cesty chodbou ke vchodu do svého obývacího pokoje, zpražila Briony pohrdavým pohledem, pak zmizela a vztekle za sebou práskla dveřmi.

Dům byl tichý. Otevřenými předními dveřmi viděla Briony pruh květovaného linolea a prvních sedm osm schodů, pokrytých tmavočerveným kobercem. Mosazná tyč na třetím schodu chyběla. Uprostřed chodby stál při zdi polokruhový stolek a na něm naleštěný dřevěný stojánek na dopisy podobný mřížce na toasty. Stojánek byl prázdný. Lino se táhlo kolem schodů ke dveřím s matovaným sklem, které vedly pravděpodobně do kuchyně vzadu. Tapeta byla rovněž květovaná - svazečky tří růží se střídaly se sněhovými vločkami. Od prahu k patě schodů napočítala patnáct růží a šestnáct sněhových vloček. Špatné znamení.

Konečně uslyšela, jak se v patře otevírají dveře, možná ty, které slyšela bouchnout, když zaklepala. Pak zaskřípěl schod,

287$

objevily se nohy v tlustých ponožkách a mihla se holá pokožka a modrý hedvábný župan, který poznávala. Nakonec se ukázal Ceciliin nakloněný obličej, jak se předkláněla, aby uviděla, kdo je u dveří, a ušetřila si nepříjemnosti s tím, že půjde nedostatečně oblečená dolů. Chvíli jí trvalo, než sestru poznala. Pomalu sestoupila po dalších třech schodech.

„Panebože.“

Posadila se na schod a založila si ruce.

Briony zůstala stát s jednou nohou pořád ještě na zahradní cestě a druhou na schodě. V obývacím pokoji bytné začalo hrát rádio a jak se lampy zahřívaly, smích posluchačů byl čím dál hlasitější. Následoval vemlouvavý monolog nějakého komika, který nakonec přerušil potlesk, a spustila veselá hudba. Briony udělala krok do chodby.

„Musím s tebou mluvit,“ zamumlala.

Cecilia se už chystala, že se zvedne, pak si to rozmyslela. „Proč jsi nedala vědět, že přijdeš?“

„Neodpověděla jsi mi na dopis, tak jsem přišla.“

Cecilia si přitáhla župan k tělu a popleskala si kapsu, pravděpodobně hledala cigaretu. Měla mnohem tmavší pleť a ruce měla také snědé. Nenašla, co chtěla, ale prozatím se nezvedla.

„Bude z tebe ošetřovatelka,“ řekla spíš, aby získala čas, než aby změnila téma hovoru.

„Ano.“

„Na kterém oddělení?“

„U sestry Drummondové.“

Nedalo se poznat, jestli Cecilii tohle jméno něco říká, nebo jestli jí vadí, že její mladší sestra pracuje ve stejné nemocnici. Byl zde další patrný rozdíl - Cecilia s ní vždycky mluvila mateřským nebo blahosklonným způsobem. Malá sestřička! Na něco takového už mezi nimi nebylo místa. V sestřině tónu byla tvrdost, která Briony varovala, aby se neptala na Robbieho. Udělala další krok do chodby. Uvědomovala si, že dveře za ní zůstávají otevřené.

„A kde jsi ty?“

„Nedaleko Mordenu. Na pohotovosti.“

Nemocnice pro naléhavé případy, kterou zabrala armáda, nejspíš nesla hlavní, ten nejtěžší nápor evakuovaných vojáků. Zůstávalo příliš mnoho, o čem nemohly mluvit, na co se nemohly

288$

zeptat. Hleděly na sebe. Přestože Cecilia vypadala neupraveně jako člověk, který právě vstal z postele, byla mnohem hezčí, než si ji Briony pamatovala. Její dlouhý obličej vypadal vždycky zvláštně a zranitelně; trochu koňský, i v tom nejlepším světle, říkal kdekdo. Nyní vypadal s výraznou křivkou tmavočervených rtů vysloveně smyslně. Oči měla temné a protáhlé, možná únavou. Nebo smutkem. Dlouhý, jemný nos, křehká linka nosních dírek - obličej jako vytesaný připomínal masku a zůstával velice poklidný. A těžko se z něho dalo něco vyčíst. Sestřin vzhled ještě prohloubil Brioninu nejistotu, takže se cítila neohrabaně. Tuhle ženu, kterou neviděla pět let, sotva poznávala. Nic nemohla považovat za zaručené. Hledala další neutrální téma hovoru, neexistovalo však nic, co by nevedlo k citlivým tématům - kterým se bude muset v každém případě postavit - a protože už nedokázala dál snášet to ticho a upřený pohled, zeptala se.

„Víš něco o tátovi?“

„Ne, nevím.“

Podtón Ceciliina hlasu naznačoval, že o to nestojí, a i kdyby nakrásně o něm něco věděla, bylo by jí to stejně jedno a ani by se neozvala.

„Ty ano?“ zeptala se.

„Před čtrnácti dny mi poslal krátký dopis.“

„To je dobře.“

K tomu tedy nebylo co dodat. Po další odmlce to Briony zkusila znovu.

„Máš nějaké zprávy z domova?“

„Ne, nejsem s nimi ve styku. A ty?“

„Ona občas napíše.“

„A co píše, Briony?“

Ta otázka i její jméno vyzněly ironicky. Přinutila paměť vrátit se nazpátek, a jako by ji to odhalovalo jakožto zrádkyni věci své sestry.

„Přidělili jim evakuované a Betty je nemůže vystát. Park zorali kvůli obilí.“ Pomalu zmlkla. Bylo nesmyslné takhle tam postávat a vyjmenovávat tyhle podrobnosti.

Cecilia však chladně řekla: „Pokračuj. Co dál?“

„No, většina mladých kluků z vesnice vstoupila do Východosurreyského pluku, až na…“

289$

až na Dannyho Hardmanna. Jo, o tom vím všechno.“ Vesele, nepřirozeně se usmála a čekala, až Briony naváže.

„U pošty postavili bunkr a vzali si všechen starý plot. Hmmm. Teta Hermione žije v Nice, a ještě něco, Betty rozbila vázu strýce Clema.“

Až teď se Cecilia probrala ze své odměřenosti. Uvolnila si ruce a přitiskla si ruku na tvář.

„Rozbila?“

„Upustila ji na schodech.“

„Chceš říct, že se úplně rozbila, na tisíc kousků?“

„Ano.“

Cecilia si to chvíli srovnávala v hlavě a potom řekla: „To je strašné.“

„Ano,“ řekla Briony. „Chudák strýček Clem.“ Sestra už alespoň nebyla ironická. Výslech pokračoval.

„Schovali střepy?“

„Nevím. Emily psala, že táta na Betty řval.“

V tu chvíli se dveře rozletěly a před Briony se ocitla bytná tak blízko, že ucítila z jejího dechu mátu. Ukázala na hlavní dveře.

„Tady nejni nádraží. Buď poďte dál, mladá dámo, nebo vypadněte.“

Cecilia se bez zvláštního spěchu začala zvedat a utáhla si pásek na županu. Zvolna řekla: „Toto je moje sestra Briony, paní Jarvisová. Račte se rozpomenout na dobré způsoby, když s ní mluvíte.“

„Ve vlastním domě si mluvím, jak se mi zlíbí,“ odsekla paní Jarvisová. Otočila se zpátky k Briony. „Jestli jdete dál, tak pojďte, jinak odejděte a zavřete za sebou.“

Briony pohlédla na sestru, usoudila, že teď ji pravděpodobně nenechá odejít. Z paní Jarvisové se vyklubal bezděčný spojenec.

Cecilia promluvila, jako by tam byly se sestrou samy.

„Bytné si nevšímej, koncem týdne se stěhuju. Zavři dveře a pojď nahoru.“

Briony, sledovaná paní Jarvisovou, začala stoupat za sestrou po schodech.

„A co se vás tejče, madam Špinavej podolek,“ spustila bytná.

Cecilia se ale prudce otočila a přetrhla jí řeč. „Dost, paní Jarvisová. To už by stačilo.“

290$

Ten tón Briony poznávala. Nightingaleová jako když vyšije, k použití na obtížné pacienty nebo na ustrašené studentky. Chtělo to léta, aby byl dokonalý. Cecilii jistě povýšili na vrchní sestru.

Na podestě v prvním patře, právě když se chystala otevřít dveře, přejela Briony chladným pohledem, aby jí dala najevo, že se nic nezměnilo, nic neobrousilo. Z koupelny přes chodbu se pootevřenými dveřmi linul vlhký voňavý vzduch a dutý zvuk kapající vody. Cecilia se právě chtěla jít vykoupat. Zavedla Briony do svého bytu. Některé sestry na oddělení chtěly mít svůj pořádek a bydlely porůznu ve vlastních pokojích; Briony by nepřekvapilo, kdyby uviděla novou verzi Ceciliina někdejšího chaosu. Byt ale svědčil o prostém a osamělém životě. Pokoj prostřední velikosti přepažili, takže vznikla úzká kuchyně a vedle zřejmě ložnice. Stěny byly vytapetovány papírem se svislými světlými pruhy jako chlapecké pyžamo, což ještě zvyšovalo dojem stísněnosti. Linoleum bylo poskládané ze zbytků linolea v přízemí a místy prosvítala šedivá prkna podlahy. Pod jediným výsuvným oknem byl dřez s jedním kohoutkem a plynový vařič s jednou plotýnkou. Při stěně stál stůl pokrytý žlutým plátěným ubrusem a malá místnost jako by se nahloučila kolem něho. Na stole stála sklenice od džemu, ve které byly modré květiny, možná zvonky, plný popelník a hromádka knih. Dole byla Graysonova anatomie, souborný Shakespeare a na nich - na užších hřbetech jména ve vybledlé stříbrné a zlaté - viděla Housmana a Crabbeho. Vedle knih stály dvě láhve černého piva. V rohu dál od okna byly dveře do ložnice, na nichž byla připínáčky připevněná mapa severní Evropy.

Cecilia si vzala z balíčku vedle vařiče cigaretu, pak si vzpomněla, že její sestra už není dítě, a nabídla jí. U stolu stály dvě kuchyňské židle, ale Cecilia se opírala zády o dřez a nevyzvala Briony, aby se posadila. Obě ženy kouřily a čekaly, až z ovzduší vymizí přítomnost bytné. Tak to aspoň Briony připadalo.

Tichým, vyrovnaným hlasem Cecilia řekla: „Když jsem dostala tvůj dopis, zašla jsem za právníkem. Není to jednoduché, pokud nebude nový nezpochybnitelný důkaz. Tvoje změna postoje nepostačí. Lola bude trvat na tom, že neví. Naší jedinou nadějí byl starý Hardman, ale ten je mrtvý. „

„Hardman?“ Navzájem se vylučující skutečnosti - jeho smrt a jeho podstatný význam pro případ - Briony zmátly a začala

291$

pracně pátrat v paměti. Byl Hardman té noci venku a hledal dvojčata? Viděl něco? Bylo u soudu řečeno něco, o čem nevěděla? „Nevědělas, že je po smrti?“

„Ne. Ale…“

„Neuvěřitelné.“

Ceciliina snaha o neúčastný tón brala pomalu zasvé. Rozčileně odstoupila od dřezu, protáhla se kolem stolu na druhý konec místnosti a zůstala stát u dveří do ložnice. Hlas měla zadýchaný, jak se pokoušela ovládnout hněv.

„To je teda zvláštní, že to Emily nezahrnula do novinek o obilí a evakuovaných. Měl rakovinu. Možná ze strachu z Boha v posledních dnech něco říkal, co se nikomu v tomto stadiu moc nehodilo.“

„Ale Cee…“

„Neříkej mi tak,“ vyjela. Tišším hlasem zopakovala. „Neříkej mi tak, prosím.“ Prsty měla položené na klice dveří ložnice a vypadalo to, že rozhovor se chýlí ke konci.

Cecilia to s klidem, který se jí nedal moc věřit, kvůli Briony všechno shrnula.

„Zaplatila jsem dvě guineje proto, že ses po pěti letech rozhodla říct pravdu.“

„Nechápu, o čem to mluvíš…“ Briony se chtěla vrátit k Hardmanovi, ale Cecilia jí potřebovala říct to, co si musela mnohokrát přebrat v hlavě.

„Není na tom nic složitého. Když jsi lhala tehdy, proč by ti měl soud uvěřit teď? Neobjevila se žádná nová fakta a ty jsi nespolehlivý svědek.“

Briony odnesla svoji zpola vykouřenou cigaretu k výlevce. Dělalo se jí zle. Z odkapávače si vzala podšálek namísto popelníku. Bylo strašné slyšet sestru, jak stvrzuje její zločin. Tohle hledisko, to bylo něco neznámého. Slabošská, hloupá, zmatená, zbabělá, vyhýbavá - nenáviděla se za to, že je taková, ale nikdy si o sobě nemyslela, že by byla lhářka. Podivné. A jak jednoznačné to musí Cecilii připadat. Bylo to zřejmé a nevyvratitelné. A přesto na okamžik krátce pomyslela na to, že se bude hájit. Neměla v úmyslu klamat, nejednala ze zlé vůle. Kdo by tomu ale uvěřil?

Stála na stejném místě jako předtím Cecilia, zády k výlevce,

292$

a nedokázala pohlédnout sestře do očí. „Udělala jsem strašnou věc,“ řekla. „Nečekám, že mi odpustíš.“

„S tím si nelam hlavu,“ řekla konejšivě a v té jedné dvou vteřinách, kdy Cecilia dlouze potáhla z cigarety, sebou Briony trhla, jak její naděje nereálně stouply. „Neměj obavy,“ navázala sestra. „Nikdy ti neodpustím.“

„I když nemůžu jít k soudu, nic mi nezabrání, abych každému neřekla, co jsem provedla.“

Cecilia se krátce divoce zasmála a Briony si uvědomila, jaký má ze sestry strach. Bylo dokonce těžší postavit se jejímu posměchu než jejímu hněvu. Tahle úzká místnost s pruhy jako mřížemi obsahovala historii pocitu, jakou si nikdo nedokázal představit. Briony naléhala dál. Ostatně se ocitla v té části rozhovoru, kterou si nacvičila.

„Zajedu do Surrey, promluvím s Emily a tátou. Všechno jim řeknu.“

„Ano, to už jsi říkala v dopisu. Co ti v tom brání? Měla jsi na to pět let. Proč už jsi tam nebyla?“

„Chtěla jsem nejdřív mluvit s tebou.“

Cecilia poodstoupila od dveří ložnice a zůstala stát u stolu. Vhodila nedopalek do hrdla láhve s pivem. Ozvalo se krátké zasyčení a z černého skla se zvedl tenký proužek dýmu. Tohle sestřino gesto u Briony znovu vyvolalo nevolnost. Myslela si, že ty láhve jsou plné. Přemýšlela, jestli nesnědla k snídani něco špatného.

Cecilia řekla: „Já vím, proč jsi tam nebyla. Protože tušíš totéž, co já. Nebudou o tom chtít víc slyšet, ta nepříjemnost už patří minulosti, děkuju pěkně. Co se stalo, stalo se. Proč teď všechno rozviřovat? A moc dobře víš, že Hardmanovi uvěřili.“

Briony poodstoupila od výlevky a zůstala stát naproti sestře na druhé straně stolu. Nebylo jednoduché hledět do té krásné masky. Záměrně řekla: „Nechápu, proč o tom mluvíš. Co to s tím má společného? Mrzí mě, že je mrtvý. Mrzí mě, že jsem to nevěděla…“

Ozval se šramot a Briony sebou trhla. Dveře ložnice se otevíraly a vtom stál Robbie před nimi. Měl na sobě vojenské kalhoty a košili a vyleštěné boty a u pasu mu volně visely šle. Byl neoholený a rozcuchaný a díval se jenom na Cecilii. Otočila se, ale nešla

293$

k němu. V těch vteřinách, v nichž na sebe mlčky hleděli, se Briony, částečně schovaná za sestrou, ve své uniformě scvrkla. Promluvil k Cecilii tiše, jako by byli sami: „Slyšel jsem hlasy a myslel jsem, že to má co dělat s nemocnicí.“

„To je v pořádku.“

Pohlédl na hodinky. „Musím sebou hodit.“

Když kráčel přes místnost, těsně předtím, než vyšel na podestu, pokývl krátce směrem k Briony. „Omluvte mě.“

Slyšely, jak se dveře koupelny zavírají. Do ticha Cecilia řekla, jako by mezi ní a sestrou nic nebylo. „Spí tak tvrdě. Nechtěla jsem ho budit.“ Pak dodala. „Myslela jsem, že bude lepší, abyste se vy dva nesetkali.“

Briony se už skutečně začala třást kolena. Jednou rukou se opřela o stůl a poodstoupila od dřezu, aby mohla Cecilia naplnit konvici. Briony toužila po tom, aby si mohla sednout. Nesedla by si, dokud ji nevybídnou, a nikdy by o to sama nepožádala. Takže stála u zdi a předstírala, že se o ni neopírá, a pozorovala sestru. Bylo překvapivé, s jakou rychlostí úlevu, že je Robbie naživu, vystřídal strach, že se s ním dostane do střetu. Teď, když ho viděla přejít přes místnost, jí ta druhá možnost, že ho mohli zabít, připadala navzdory všemu nemyslitelná. Nedávalo by to žádný smysl. Upřeně hleděla na sestřina záda, když se pohybovala po malé kuchyni. Briony jí chtěla říct, jak je to báječné, že se Robbie ve zdraví vrátil. Jaké vysvobození. Avšak jak banálně by to vyznělo. A jakým právem by to říkala? Měla strach ze své sestry a jejího opovržení.

Briony se přitiskla tváří ke zdi, pořád ještě jí bylo nevolno a navíc teď i horko. Zeď nebyla chladnější než její tvář. Toužila po sklenici vody, ale nechtěla sestru o nic žádat. Cecilia se energicky věnovala svému, zašlehala mléko a vodu do vaječného prášku a položila na stůl sklenici s džemem a tři talíře a šálky. Briony to zaregistrovala, ale nijak ji to neutěšilo. Jen to ještě umocnilo neblahé tušení ze setkání, které ji čekalo. Opravdu si Cecilia myslí, že za této situace spolu mohou posedět a pořád ještě mít chuť na míchaná vejce? Nebo se sama uklidňuje tím, že se zaměstnává. Briony naslouchala, jestli neuslyší na podestě kroky, a aby se rozptýlila, pokusila se o běžnou konverzaci. Uviděla na dveřích viset pláštěnku.

294$

„Jsi teď vrchní sestra, Cecilie?“

„Ano, jsem.“

Řekla to s konečnou platností, a tím to téma uzavřela. Profese, kterou sdílejí, se nestane poutem. Nic se nestane poutem, a nebylo o čem mluvit, dokud se Robbie nevrátí.

Konečně zaslechla cvaknout zámek na dveřích koupelny. Briony poodstoupila ode dveří do temnějšího rohu místnosti. Když ale vešel, byla přímo v jeho zorném poli. Pozvedl paži, aby jí stiskl ruku, a levičkou šátral za sebe, aby zavřel. Pokud to byla opožděná reakce, nevypadalo to dramaticky. Jakmile se jejich pohledy setkaly, ruce mu klesly k bokům a tiše, přiškrceně si povzdechl. Přitom na ni upřel tvrdý pohled. Jakkoli měla strach, cítila, že nemůže uhnout očima. Ucítila slabou vůni mýdla na holení. Šokovalo ji, o kolik starší Robbie vypadá, zvláště kolem očí. Musí to všechno být jenom její vina, pomyslela si tupě, nemohla by za tím být i válka?

„Takže to jsi byla ty,“ řekl konečně. Nohou za sebou zaklapl dveře. Cecilia si šla stoupnout vedle něho. Obrátil k ní pohled.

Shrnula to přesně, ale přese všechno nedokázala udržet sarkastický tón.

„Briony se chystá říct všem pravdu. Nejdřív chtěla mluvit se mnou.“

Otočil se znovu k Briony. „Napadlo tě, že bych tady mohl být?“

Bezprostředně jí záleželo na tom, aby se nerozplakala. V tuhle chvíli by ji nic víc nemohlo ponížit. Úleva, stud, sebelítost, nevěděla, co to je, ale bylo to na spadnutí. Ta hladká plynulá vlna se vzdouvala, svírala jí hrdlo, znemožňovala jí promluvit, a potom, když se se sevřenými rty udržela, opadla a už jí nic nehrozilo. Žádné slzy, ale její hlas zněl jako zkormoucený šepot.

„Nevěděla jsem, jestli jsi naživu.“

Cecilia řekla: „Pokud si máme promluvit, měli bychom se posadit.“

„Nevím, jestli to dokážu.“ Neklidně poodešel k protější zdi, tak asi na metr a půl, a s rukama založenýma se o ni opřel. Klouzal pohledem z Briony na Cecilii. Téměř okamžitě znovu vykročil přes místnost ke dveřím ložnice, kde se otočil, že půjde zpátky, rozmyslel si to a zůstal stát na místě s rukama v kapsách. Byl to

295$

velký muž a místnost jako by se ještě zmenšila. V tom stísněném prostoru se sotva mohl pohnout a jako by se dusil. Vyndal si ruce z kapes a uhladil si vlasy vzadu na krku. Pak si založil ruce v bok, načež je volně spustil. Celou tuhle dobu, dobu neklidu, Briony trvalo, než si uvědomila, že se hněvá, velice hněvá, a právě, když jí to došlo, řekl:

„Co tady děláš? Nevykládej mi o Surrey. Nikdo ti nebránil, abys tam zajela. Proč jseš tady?“

Řekla: „Musela jsem mluvit s Cecilií.“

„Jo aha. A o čem?“

„O té strašné věci, co jsem provedla.“

Cecilia k němu přikročila. „Robbie,“ zašeptala. „Miláčku.“ Položila mu ruku na paži, ale setřásl ji.

„Nevím, proč jsi ji pouštěla dovnitř.“ Otočil se k Briony. „Budu k tobě naprosto upřímný. Nevím, jestli ti mám zakroutit ten tvůj hloupý krk rovnou, nebo tě vzít ven a srazit tě ze schodů.“

Kdyby nebylo všeho toho, čím nedávno prošla, vyděsilo by ji to. Občas slýchala vojáky na oddělení běsnit nad svojí bezmocností. Když tolik zuřili, nemělo smysl se s nimi dohadovat nebo je uklidňovat. Muselo to ven a nejlíp bylo stát a poslouchat. Věděla, že dokonce by mohlo být provokativní i to, kdyby se nabídla, že odejde. Čelila tedy Robbiemu a čekala, co přijde, co jí patřilo. Neměla však z něho strach, fyzický ne.

Nezvýšil hlas, přestože mu překypoval pohrdáním. „Máš vůbec představu, jaké to tam je?“

Představila si malá okna vysoko v útesu z cihel a pomyslela si, že možná ano, tak jak si lidé představují různá muka pekla. Mdle zavrtěla hlavou. Aby se vzpamatovala, pokoušela se soustředit na podrobnosti jeho proměny. Vzbuzoval dojem, že je vyšší, protože se držel jako na přehlídce. Žádný student z Cambridge nikdy nestál tak rovně. Dokonce i když se nehlídal, držel ramena zpříma a bradu měl vystrčenou jako nějaký staromódní boxer.

„Ne, ovšemže nevíš. A když jsem byl zavřený, dělalo ti to radost?“

„Ne.“

„Ale nic jsi neudělala.“

Předtím o tomhle rozhovoru mnohokrát přemýšlela, jako dítě očekávající výprask. Teď na to konečně došlo a bylo to, jako by

296$

tady tak docela nebyla. Dívala se zdálky a otupěle. Věděla však, že později ji jeho slova budou bolet.

Cecilia znovu poodstoupila. Teď znovu položila ruku Robbiemu na paži. Zhubl, přesto vypadal silnější, měl v sobě šlachovitou a divokou sílu. Pootočil se k ní.

„Vzpomeň si,“ začala Cecilia, ale přehlušil ji.

„Myslíš, že jsem napadl tvoji sestřenici?“

„Ne.“

„Tehdy sis to myslela?“

Vypravila ze sebe. „Ano, ano a ne. Nebyla jsem si jistá.“

„A čím to, že si jseš jistá teď?“

Zaváhala, vědoma si toho, že její odpověď bude i jistou formou obhajoby, logickým zdůvodněním, a že by ho to mohlo ještě víc rozzuřit.

„Dospívám.“

Probodával ji pohledem, rty mírně pootevřené. Opravdu se za těch pět let změnil. Tvrdost v jeho pohledu bylo něco nového a oči měl menší a užší a v koutcích se mu usadily vějířky vrásek. Obličej měl hubenější, než se pamatovala, tváře propadlé jako indiánský válečník. Nechal si narůst tenký vojenský knírek. Byl překvapivě hezký a vtom jí vytanula dávná léta, když jí bylo deset jedenáct, kdy k němu cítila lásku, skutečnou zamilovanost, která trvala kolik dní. Pak se mu k tomu jednou ráno na zahradě přiznala a hned na to zapomněla.

Správně si myslela, že by se měla mít na pozoru. Lomcoval s ním ten druh vzteku, který se projevuje jako úžas.

„Dospíváš?“ opakoval. Když pozvedl hlas, nadskočila. „Krucinál! Je ti osmnáct. Nakolik ještě potřebuješ dospět? Vojáci v poli umírají v osmnácti. Stačí to na to, aby je nechali umřít u silnice. Vědělas to?“

„Ano.“

Skýtalo jí dojemnou útěchu, že nemůže vědět, co viděla. Zvláštní, že přes všechno provinění ji neopouštěl pocit, že se mu musí stavět na odpor. Buď to, nebo se nechat rozdrtit.

Sotva viditelně přikývla. Neodvážila se něco říct. Při zmínce o umírání ho přemohl příval citů a přenesl ho přes hněv až na sám vrchol úžasu a znechucení. Dýchal přerývaně a ztěžka, zavíral a rozvíral pravou pěst. A pořád ji spaloval pohledem, nahlížel

297$

do ní, nekompromisně a se sžíravou zarytostí. Oči mu zářily a několikrát ztuha polkl. Svaly na hrdle mu pracovaly. Rovněž přemáhal pocit, který nechtěl dát najevo. To málo, co rozpoznávala, ty drobné, téměř nepostřehnutelné příznaky, vypozorovala jako ošetřovatelka v bezpečí nemocničního oddělení a lůžek. Věděla dost, aby jí bylo jasné, že se vzpomínky hromadí a on že tomu nemůže nijak zabránit. Vzpomínky mu nedovolí promluvit. Nikdy se nedozví, jaké výjevy vyvolaly tuhle bouři. O krok k ní postoupil a Briony se stáhla, už si nebyla jistá jeho neškodností - pokud nemůže mluvit, mohl by začít jednat. Ještě krok a svojí pevnou, šlachovitou paží na ni dosáhne. Cecilia ale vklouzla mezi ně. Zády k Briony se postavila proti Robbiemu a položila mu ruce na ramena. Odvrátil od ní obličej.

„Podívej se na mě,“ zamumlala. „Robbie, podívej se na mě.“

Briony neporozuměla, co odpověděl. Zaslechla nesouhlas nebo odmítnutí. Možná nadávku. Když ho Cecilia sevřela pevněji, celý se jí vykroutil a vypadali jako zápasníci, když zvedla ruce a snažila se otočit k sobě jeho obličej. Měl však hlavu zvrácenou, rty rozevřené a zuby vyceněné v jakési upírské parodii úsměvu. Oběma rukama mu teď pevně tiskla tváře, silou otočila jeho obličej a přitahovala si jej. Konečně ji hleděl do očí, nepřestávala mu však svírat obličej v dlaních. Přitáhla si ho blíž, vtahovala jej do svého pohledu, až se jejich obličeje setkaly a zlehka, beze spěchu ho políbila na rty. S něžností, kterou si Briony pamatovala z dávných let, když se v noci probouzela, Cecilia řekla: „Vrať se… Robbie, vrať se.“

Sotva znatelně přikývl, zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval a Cecilia uvolnila sevření a odtáhla ruce z jeho obličeje.

V tom tichu jako by se místnost ještě zmenšila. Objal ji, sklonil hlavu a políbil ji, dlouze, vroucně a důvěrně. Briony tiše přešla na druhou stranu místnosti k oknu. Zatímco pila sklenici vody z kohoutku nad dřezem, polibek neustával a poutal je v jejich odloučeném světě. Cítila se, jako by ji někdo škrtl, vymazal z místnosti, a pocítila úlevu.

Otočená k oknu se zadívala na poklidné řadové domky, do kterých se opíralo slunce, a na cestu, kterou přišla od High Street. Překvapilo ji, že se jí ještě nechce odejít. Přestože ji ten dlouhý polibek přiváděl do rozpaků a bála se, co dalšího ještě přijde.

298$

Pozorovala stařenu v tlustém zimníku, i když bylo takové teplo. Šla po druhém chodníku a na vodítku vedla nemocně vyhlížejícího břichatého jezevčíka. Cecilia a Robbie si teď tiše povídali a Briony se rozhodla, že bude jejich soukromí respektovat a neotočí se od okna, dokud na ni nepromluví. Uklidňovalo ji pozorovat tu ženu, jak otevírá vrátka, s nervózní precizností je za sebou pečlivě zavírá, potom se na půli cesty s obtížemi shýbá, aby vytrhla nějaký plevel z úzkého záhonu, který se táhl po celé délce cestičky. Pes k ní přitom připajdal a olízl jí zápěstí. Žena se psem vešla dovnitř a ulice se znovu vylidnila. Na plot z ptačího zobu slétl kos, nenašel, kde by se mohl uspokojivě usadit, a zase odletěl. Stín mraku nakrátko ztlumil denní jas a zmizel. Mohlo to být jakékoli sobotní odpoledne. V této předměstské ulici máloco svědčilo o tom, že je válka. Někde v okně přes ulici semtam rolety na zatemnění, ten ford postavený na cihlách. To možná.

Briony zaslechla, jak na ni sestra mluví, a otočila se.

„Nemáme moc času. Robbie se musí dnes večer v šest hlásit do služby a potřebuje chytit vlak. Tak se posaď. Něco pro nás uděláš.“

Hlas vrchní sestry. Dokonce ani nemluvila pánovitě. Jednoduše pojmenovala nevyhnutelné. Briony se posadila na nejbližší židli. Robbie si přitáhl stoličku a Cecilia si sedla mezi ně. Na snídani, kterou připravila, zapomněli. Uprostřed stolu stály tři prázdné šálky. Položil hromádku knih na podlahu. Cecilia posunula sklenici se zvonky ke straně, kde ji nikdo nezvrhne, a přitom na sebe s Robbiem pohlédli.

Odkašlal si a upřel pohled na květiny. Rozhovořil se hlasem prostým všech pocitů. Mohl docela klidně předčítat ze seznamu rozkazů. Zadíval se na ni. Pohled měl vyrovnaný a všechno měl pod kontrolou, ale na čele, nad obočím, mu stály kapičky potu.

„To nejdůležitější, s čím jsi už souhlasila. Jakmile to půjde, zajedeš za rodiči a řekneš jim všechno, co potřebují vědět, aby je to přesvědčilo, že jsi svědčila křivě. Který den máš volno?“

„Za týden v neděli.“

„Tak to tam zajedeš. Vezmeš si naše adresy a řekneš Jackovi a Emily, že Cecilia očekává, že se jí ozvou. Druhou věc uděláš zítra. Cecilia říká, že máš přes den někdy hodinu volno. Zajdeš za právníkem, který může přijmout místopřísežné prohlášení,

299$

a učiníš výpověď, která bude podepsaná a stvrzená podpisy svědků. V ní uvedeš, co jsi provedla a že stahuješ svoji výpověď. Nám oběma pošleš každému kopii. Je to jasné?“

„Ano.“

„Potom mi co nejpodrobněji napíšeš. V tomhle dopisu uvedeš absolutně všechno, co budeš považovat za podstatné. Všechno, co tě vedlo k tomu, že jsi prohlásila, žes u jezera viděla mě. A proč, přestože sis nebyla jistá, jsi trvala na svém tvrzení v měsících, které předcházely mému odsouzení. Kdyby na tebe někdo naléhal, policie nebo rodiče, chci to vědět. Je ti to jasné? Ten dopis musí být dlouhý.“

„Ano.“

Vyhledal Ceciliiny oči a přikývl. „A pokud si vzpomeneš na cokoli ohledně Dannyho Hardmana, kde v té době byl, co dělal, kdo další ho viděl - na cokoli, co by mohlo zpochybnit jeho alibi, potom to chceme vědět.“

Cecilia sepisovala adresy. Briony vrtěla hlavou a chtěla něco říct, ale Robbie si toho nevšímal a přehlušil ji. Zvedl se a pohlédl na hodinky.

„Máme málo času, doprovodíme tě k podzemní dráze. Chceme být poslední hodinu s Cecilií spolu sami, než budu muset odjet. A ty potřebuješ dnešek ještě na napsání prohlášení a abys mohla dát rodičům vědět, že přijedeš. A mohla bys začít přemýšlet o tom dopisu, který mi pošleš.“

S tímto rázným upřesněním jejích povinností vykročil od stolu k ložnici.

Briony se také zvedla a řekla: „Starý Hardman pravděpodobně mluvil pravdu. Danny s ním byl celou noc.“

Cecilia se jí právě chystala podat přeložený kus papíru, na který napsala adresy. Robbie se zastavil ve dveřích ložnice.

Cecilia řekla: „Co tím naznačuješ? Co tím chceš říct?“

„Byl to Paul Marshall.“

V tichu, které následovalo, se Briony pokoušela představit si, jak se každý bude muset přizpůsobit. Léta to viděli z určitého úhlu. A přesto to byl jen detail, jakkoli to bylo překvapující. Podstata věci se tím neměnila. Na její roli se nic nezměnilo.

Robbie se vrátil ke stolu. „Marshall?“

„Ano.“

300$

„Vidělas ho?“

„Viděla jsem muže vysokého jako on.“

„Jako já.“

„Ano.“

Cecilia teď stála a rozhlížela se kolem sebe - hledání cigaret

co nevidět začne. Robbie je našel a hodil jí balíček přes místnost.

Zapálila si, vyfoukla kouř a řekla: „Tomu nějak nemůžu uvěřit.

Je to pitomec, to vím…“

„Je to chamtivé hovado,“ řekl Robbie, „ale nedovedu si ho

představit s Lolou Quinceyovou, dokonce ani ne těch pět minut,

CO…

Vzhledem ke všemu, co se stalo, a všem hrozným následkům, to bylo nevhodné, to věděla, ale působilo jí cynické potěšení, že jim tu přesvědčivou novinu sdělí právě ona.

„Právě jdu z jejich svatby.“

Znovu to užaslé přivykání, to nevěřícné opakování. Svatba? Dnes ráno? Clapham? Následuje přemýšlivé ticho, přerušované kusými poznámkami.

„Najdu si ho.“

„Nic takového neuděláš.“

A potom: „Je načase, abychom šli.“

O tolik víc toho mohlo být řečeno, ale vypadali unavení. Její přítomností nebo tím tématem. Nebo prostě toužili být sami.

Ať už tak nebo tak, bylo zřejmé, že jejich setkání skončilo. Vyčerpali veškerou zvědavost. Všechno další mohlo počkat, až Briony napíše ten dopis. Robbie si vzal z ložnice bundu a čapku. Briony si všimla, že má výložky desátníka.

Cecilia mu právě říkala. „Nic mu nehrozí. Ona ho bude vždycky krýt.“

Ztratili dlouhé minuty tím, že hledala přídělové lístky. Nakonec to vzdala a řekla Robbiemu. „Určitě zůstaly ve Wiltshiru, v domku.“ Právě když se chystali odejít a Robbie přidržoval sestrám dveře, podotkl. „Tuším dlužíme Hardmanovi omluvu.“

Dole v přízemí se paní Jarvisová ze svého obývacího pokoje nevynořila, když kráčeli okolo. Slyšeli z rádia vyhrávat klarinety. Jakmile vyšla hlavními dveřmi, připadalo Briony, že vstupuje do jiného dne. Vanul silný, nepolevující vítr, ulice měla ostřejší kontury, neboť se do ní opíralo víc slunce a bylo tam méně stínu

301$

než předtím. Na chodníku nebylo dost místa, aby mohli jít všichni vedle sebe. Robbie a Cecilia kráčeli ruku v ruce za ní. Briony cítila, jak se jí odřená noha tře o botu, ale rozhodla se, že kulhat ji neuvidí. Měla pocit, že ji vyprovázejí ze svého soukromého pozemku. V jednu chvíli se otočila a řekla jim, že dojde ráda na stanici sama, oni však trvali na svém. Potřebovali ještě něco nakoupit Robbiemu na cestu. Kráčeli mlčky dál. Nebylo možné uchýlit se k nezávaznému hovoru. Věděla, že nemá právo zeptat se sestry na její novou adresu, ani Robbieho, kam odjíždí vlakem, ani na domek ve Wiltshiru. Odtamtud měli ty zvonky? Určitě to tam bylo idylické. Ani by se nemohla zeptat, kdy sestru zase uvidí. S Cecilií a Robbiem měla jen jedno společné téma, a to bylo ukotvené v nezměnitelné minulosti. Stáli před stanicí podzemní dráhy v Balhamu, která se za tři měsíce tak strašlivě zapíše do paměti při těžkém bombardování. Obléval je tenký pramínek sobotních nakupujících a způsobil, že si museli proti své vůli stoupnout k sobě blíž. Chladně se rozloučili. Robbie jí připomněl, aby si až půjde za právníkem - vzala s sebou peníze. Cecilia jí připomněla, aby si s sebou do Surrey nezapomněla vzít ty adresy. Bylo po všem. Sledovali ji pohledem a čekali, až odejde. Jedno jim však ještě musela říct.

Zvolna promluvila. „Moc, moc mě to mrzí. Způsobila jsem vám hrozné trápení.“ Nepřestávali na ni upřeně hledět, a tak zopakovala. „Moc mě to mrzí.“

Vyznělo to tak pošetile a nepřípadně, jako kdyby se omlouvala, že převrhla oblíbenou pokojovou rostlinu nebo zapomněla na narozeniny.

Robbie tiše řekl: „Zkrátka udělej všechno, oč jsme tě požádali.“

Vyznělo to téměř smířlivě, to ,zkrátka’, ale ne beze zbytku, ještě ne.

„Samozřejmě,“ řekla, pak se otočila a kráčela pryč a uvědomovala si, že ji pozorují, jak vchází do haly s pokladnami a jde přes ni. Zaplatila si jízdné na stanici Waterloo. Když došla k turniketu, ohlédla se, ale už byli pryč.

Ukázala lístek a prošla do špinavě žlutého světla k vrcholu skřípajícího, řinčícího eskalátoru, a ten ji začal unášet dolů, do člověkem vytvořeného proudění vzduchu, stoupajícího z temno—

302$

ty, dech milionu Londýňanů jí ochlazoval obličej a tahal ji za pláštěnku. Stála nepohnutě a nechala se unášet dolů, vděčná, že se pohybuje, aniž by si odírala patu. Překvapovalo ji, jak vážně se cítí, a jen trošičku smutně. Je to rozčarování? Sotva očekávala, že jí bude odpuštěno. Pociťovala spíš touhu po domově, přestože neexistoval žádný zdroj té touhy, neexistoval domov. Bylo jí však smutno, že opouští sestru. To její sestra jí chyběla - či přesněji řečeno její sestra s Robbiem. Jejich láska. Ani ona, ani válka ji nezničily. Tohle ji utěšovalo, když klesala hlouběji pod město. Jak ho Cecilia k sobě přitahovala očima. Ta něžnost v jejím hlase, když ho volala zpátky z jeho vzpomínek, od Dunkerque, z cest, které k němu vedly. Někdy takhle mluvívala s ní, když jí bylo šest a Cecilii šestnáct a věci se nějak nemožně zamotaly. Nebo v noci, když ji Cecilia přišla zachránit z děsivého snu a vzala si ji k sobě do postele. Takhle to říkala. Vrať se. Byl to jenom zlý sen. Briony, vrať se. Jak snadno byla tahle bezděčná rodinná láska zapomenuta. Klouzala teď dolů hutným hnědým světlem, téměř k Samému dnu. Na dohled nebyli žádní jiní cestující a vzduch najednou znehybněl. Klidně zvažovala, co musí udělat. Vzkaz rodičům a formální prohlášení jí dohromady nezabere žádný čas. Pak bude mít po zbytek dne volno. Věděla, co se od ní očekává. Ne pouhý dopis, ale nová verze, pokání, a byla připravená začít.

BT

Londýn 1999

303$

««Londýn 1999»»

***

Jaký jen to byl zvláštní čas. Dnes ráno, v den svých sedmdesátých sedmých narozenin jsem se rozhodla, že ještě naposledy zajdu do knihovny Imperiálního vojenského muzea v Lambethu. Vyhovovalo to mému neobvyklému rozpoložení. Čítárna umístěná přímo nahoře v kopuli budovy byla původní kaplí Betlémské nemocnice - starý Bedlam. Tam, kde se kdysi modlívali duševně nemocní, se dnes shromažďují badatelé, aby zkoumali kolektivní šílenství války. Vůz, který posílala rodina, neměl přijet dřív než po obědě, tak jsem si řekla, že se rozptýlím, zkontroluji si poslední detaily a rozloučím se s vedoucím dokumentačního oddělení a s veselými vrátnými, kteří mě za těch větrných týdnů dopravovali výtahem nahoru a dolů. Rovněž jsem měla v úmyslu předat svých dvanáct dlouhých dopisů od starého pana Nettlea. Byl to dárek k narozeninám, který jsem si sama darovala, počítám, aby mi utekla hodinka dvě v mírném předstírání zaneprázdněnosti a drobnými domácími pracemi, na které přijde řada nakonec a jež jsou součástí váhavého procesu loučení. Ve stejné náladě jsem se zaměstnávala včera ve své pracovně; verze jsou už seřazeny a opatřeny datem, fotokopie pramenů označeny štítky, vypůjčené knihy připraveny k vrácení a všechno je v registratuře vpravo. Vždycky jsem měla ráda uspořádaný konec.

Bylo příliš chladno a vlhko a já se cítila příliš neklidná, než abych cestovala veřejnou dopravou. Vzala jsem si z Regenťs Parku taxi a za dlouhé pomalé jízdy středem Londýna jsem přemýšlela o těch smutných chovancích Bedlamu, kteří bývali zdrojem

307$

všeobecné zábavy, a se sebelítostí přemýšlela, jak brzy rozmnožím jejich řady. Výsledky vyšetření na tomografu už jsou a včera ráno jsem kvůli tomu navštívila svého lékaře. Nemám pro vás dobré zprávy. Takhle to řekl, jen co jsem se posadila. Mé bolesti hlavy, pocity pnutí na spáncích mají specifickou a neblahou příčinu. Ukázal na jakési zrníčkovité šmouhy přes část snímku. Všimla jsem si, jak se mu špička tužky chvěje v ruce, a říkala jsem si, jestli také netrpí nějakou neurologickou poruchou. Měla jsem chuť ho zastřelit, a tak jsem doufala, že snad ano. Prodělala jsem řadu malých, téměř nepostřehnutelných záchvatů. Proces bude pomalý, ale můj mozek, má mysl ochabují. Malé výpadky paměti, které máme do určité míry všichni, budou patrnější, budou mě mnohem víc oslabovat, až přijde čas, kdy je nebudu vnímat, protože ztratím schopnost vůbec cokoli chápat. Jednotlivé dny v týdnu, co se stalo ráno nebo dokonce před deseti minutami, to všechno bude mimo moje vnímání. Moje telefonní číslo, adresa, jméno a co jsem udělala se svým životem bude pryč. Během dvou tří čtyř let přestanu poznávat své zbývající nejstarší přátele, a když se ráno probudím, nepoznám, že jsem ve svém vlastním pokoji. A brzy už tam nebudu, protože budu potřebovat neustálou péči.

Lékař mi řekl, že trpím vaskulární demencí, ale je zde i určitá světlá stránka. Postupuje to pomalu, což musel zmínit tucetkrát. Rovněž to není tak zlé jako Alzheimer s výkyvy nálady a agresivitou. Když budu mít štěstí, mohlo by to mít lehčí průběh. Nemusela bych být nutně nešťastná - jenom tupá stařena v křesle, která nic neví, nic nečeká. Požádala jsem ho, aby mi to řekl na rovinu, takže si nemůžu stěžovat. A hleděl mě vypoklonkovat. V čekárně měl dvanáct lidí, kteří se nemohli dočkat, až na ně přijde řada. Krátce a dobře, když mi pomohl do kabátu, dal mi cestovní mapu: ztráta paměti, krátkodobé a dlouhodobé, vymizení jednotlivých slov - první by mohla přijít na řadu jednoduchá podstatná jména - pak samotný jazyk, spolu s rovnováhou, a nedlouho poté vymizí celková motorická kontrola a nakonec autonomní nervový systém. Bon voyage! Nepocítila jsem úzkost a strach, zpočátku ne. Naopak, byla jsem v povznesené náladě a chtěla jsem to sdělit svým nejbližším přátelům. Hodinu jsem strávila u telefonu a dávala tu novinu dál. Možná jsem už ztrácela soudnost. Připadalo mi to tak významné. Celé odpoledne jsem se ve své pracovně

308$

nimrala s různými domácími drobnostmi a když jsem skončila, ocitlo se na policích šest nových složek. Večer se zastavili Stella a John a objednali jsme si čínské jídlo. Spolu vypili dvě láhve inorgonu. Já pila zelený čaj. Moji okouzlující přátelé byli úplně zničení, když jsem jim popsala svoji budoucnost. Oba překročili šedesátku, jsou dost staří, aby si začali nalhávat, že v sedmasedmdesáti je člověk ještě mladý. Dnes, v taxíku, když jsem krokem projížděla Londýnem v mrznoucím dešti, jsem přemýšlela trochu jinak. Zešílím, řekla jsem si. Nenechám to dojít tak daleko. Ale nedokázala jsem tomu opravdu uvěřit. Možná jsem jenom obětí moderní diagnostiky; v jiném století by se o mně řeklo, že jsem stará, a tudíž ztrácím rozum. Co jiného bych čekala? Jenom umírám, mizím do neznáma.

Můj taxík to bral vedlejšími ulicemi Bloomsbury, kolem domu, kde bydlel otec, když se podruhé oženil, a kolem suterénního bytu, kde jsem po celá padesátá léta žila a pracovala. Od určitého věku se cesta přes město stává znepokojivou cestou vzpomínek. Hromadí se adresy mrtvých. Přejeli jsme náměstí, kde Leon hrdinně ošetřoval svoji ženu a pak vychovával své hlučné a nezvladatelné děti s oddaností, která nás všechny udivovala. Jednoho dne rovněž nebudu víc než chvilková vzpomínka někoho v projíždějícím taxíku. Tohle je oblíbená zkratka, Inner Circle v Regenťs Parku.

Přes Waterloo Bridge jsme přejeli řeku. Poposedla jsem si na kraj sedadla, abych se pokochala svým oblíbeným pohledem na město, a jak jsem otáčela hlavu, po proudu k St. Paul’s a proti proudu k Big Benu, mezi tím turistický Londýn v plné kráse, cítila jsem se fyzicky v pořádku a duševně dobře. Až na bolesti hlavy a mírnou únavu. Jakkoli jsem zchátralá, pořád se cítím být přesně toutéž osobou, jakou jsem byla vždycky. Mladým se to těžko vysvětluje. Můžeme vypadat opravdu jako fosilie, ale nejsme oddělený kmen. Vážně nemocní, duševně vyšinutí, to je jiná rasa, druhořadá rasa. A nenechám se od nikoho přesvědčit, že je tomu jinak.

Můj taxikář nadává. Za řekou nás práce na silnici nutí odbočit ke County Hallu. Když tam sjíždíme z kruhového objezdu směrem k Lambethu, zahlédnu nemocnici svatého Tomáše. Dostala zásah při náletu, já tam bohudíky nebyla. Budovy, které na jejím místě postavili, a věžák jsou národní ostudou. Tehdy jsem praco—

309$

vala ve třech nemocnicích - Alder Hey, Royal East Sussex a u svatého Tomáše - a ve svém vyprávění jsem je smísila, abych veškeré své zážitky soustředila na jedno místo. Účelové překroucení a poslední z mých prohřešků proti přesnosti.

Už nepršelo tak hustě, když se řidič elegantně otočil uprostřed silnice, abychom se dostali před hlavní bránu muzea. Zaměstnaná sbíráním kabelky, hledáním dvacetilibrové bankovky a otevíráním deštníku jsem si nevšimla vozu zaparkovaného těsně před námi, dokud taxikář neodjel. Byl to černý rolls. Na okamžik mě napadlo, že ho nikdo nehlídá. Ve skutečnosti byl řidič maličký chlapík, který se za volantem skoro ztrácel. Nejsem si jistá, že to, co teď budu popisovat, skutečně patří mezi překvapivé náhody. Příležitostně, kdykoli vidím zaparkovaný rolls bez řidiče, si na Marshallovy vzpomenu. Léty se z toho stal zvyk. Často se mi mihnou v mysli, obvykle aniž by ve mně vzbudili nějaký zvláštní pocit. Zvykla jsem si na představu, že existují. Pořád se příležitostně objevují v novinách, ve spojení se svojí Nadací a vší tou dobrou prací pro lékařský výzkum, nebo se sbírkou, kterou věnovali Tateově galerii, nebo velkorysým sponzorováním zemědělských projektů v subsaharské Africe. A její večírky, a jejich energické akce proti celostátním novinám. Nebylo nic pozoruhodného na tom, že jsem v myšlenkách setrvávala u lady a lorda Marshallových, když jsem se blížila k těm dvěma mohutným dělům před muzeem, ale byl to šok uvidět je, jak scházejí po schodech naproti mně.

Dav důležitých lidí - rozpoznala jsem ředitele muzea - a jediný fotograf udělal snímek na rozloučenou. Dva mladí muži zvedli Marshallovým nad hlavy deštníky, když začali sestupovat po schodech vedle sloupů. Držela jsem se zpátky, raději jsem zpomalila krok, než abych zůstala stát a upozornila tak na sebe. Nastalo potřásání rukama, pak se všichni společensky sborem zasmáli něčemu, co pravil lord Marshall. Opíral se o hůl, lakovanou špacírku, která se tuším stala něčím jako obchodní značkou. Marshall, jeho manželka a ředitel zapózovali pro fotoaparát, pak Marshallovi odešli doprovázeni mladými muži v oblecích a s deštníky.

Zástupci muzea zůstali na schodech. Šlo mi o to, abych viděla, kudy Marshallovi půjdou, abych se mohla vyhnout přímému

310$

setkání. Vybrali si, že projdou kolem děl po levici, tak jsem učinila totéž.

Schovávala jsem se zčásti za zvednutými hlavněmi a betonovými podstavci, zčásti za nakloněným deštníkem, a přesto jsem měla dobrý výhled. Kráčeli kolem beze slova. Navzdory jaterním skvrnám a fialovočerveným váčkům pod očima konečně vypadal jako nemilosrdně pohledný plutokrat, i když v poněkud zredukované podobě. Stáří mu zmenšilo obličej a do jisté míry srovnalo vzhled, který měl vždycky. To jeho brada se umenšila - ztráta kostní hmoty mu prospěla. Trochu se třásl a měl ploché nohy, ale na osmaosmdesátiletého člověka šel poměrně dobře. Člověk se naučí tyhle věci posoudit. Ruku měl ovšem pevně na její paži a hůl nebyla jen tak pro parádu. Často se zdůrazňovalo, kolik dobra pro svět udělal. Možná strávil celý život napravováním chyb. Nebo se jen tak bezmyšlenkovitě hnal kupředu, aby prožil život, který byl vždycky jeho.

Pokud jde o Lolu - moji na vysoké noze žijící sestřenici, která si zapaluje jednu cigaretu od druhé - tu ji máme, pořád štíhlá a ve formě jako závodní pes, a pořád věrná. Kdo by si to byl pomyslel? Tohle byla ta strana, na které byl její krajíc namazaný, jak se říkávalo. Možná to vyznělo zatrpkle, ale tohle mi proletělo hlavou, když jsem na ni vrhla pohled. Měla na sobě sobolí kožich a plstěný šarlatový klobouk s širokou krempou. Spíš smělé než vulgární. Skoro osmdesátnice a pořád nosí vysoké podpatky. Cvakaly na chodníku do rytmu chůze mladší ženy. A nikde žádná cigareta. Ve skutečnosti kolem sebe šířila ovzduší pěstovaného zdraví a opalování v soláriu. Byla teď vyšší než její manžel a její energie byla nezpochybnitelná. Bylo však na ní také něco komického - nebo jsem se chytala stébla? Byla přespříliš nalíčená kolem úst, nešetřila výživným krémem a pudrem. Já jsem byla v tomhle vždycky střídmá, takže se nepovažuji v této věci za povolanou. Připadalo mi, že v sobě má jakousi teatrální zlovolnost - vyzáblá postava, černý plášť, křiklavé rty. Ještě cigaretovou špičku a psíčka pod paží a je z ní hotová Cruella de Vil.

V několika vteřinách jsme kolem sebe prošli. Já pokračovala nahoru po schodech, pak jsem zůstala stát pod krytým vchodem, aby na mě nepršelo a abych mohla skupinku sledovat, jak kráčí k vozu. Nejdřív pomohli nasednout jemu a tehdy jsem uviděla,

311$

jak je křehký. Nemohl se ohnout v pase ani spočinout plnou vahou na jedné noze. Museli ho zvednout a usadit na sedadlo. Dveře na opačné straně přidržovali otevřené pro lady Lolu, která se složila dovnitř s děsivou pohyblivostí. Pozorovala jsem, jak rolls zajíždí do proudu vozidel, a pak jsem vešla do budovy. Jak jsem je tak viděla, dolehla mi na srdce nějaká tíže a snažila jsem se na to nemyslet, ani si to v tuto chvíli nepřipouštět. Pro dnešek už toho bylo dost, s čím jsem se musela vypořádat. Když jsem si ale ukládala kabelku v šatně a vesele se zdravila s vrátnými, nešlo mi Lolino zdraví z hlavy. Tady je nařízeno, že musejí návštěvníka dopravit do čítárny výtahem, jehož stísněný prostor nutně vyžaduje prohodit pár společenských slov, alespoň co se mě týká. Když jsem tak učinila - hrozné počasí, ale na víkend se to má zlepšit - nedokázala jsem se ubránit tomu, abych o setkání venku nepřemýšlela ze základních zdravotních hledisek: mohla bych přežít Paula Marshalla, Lola ale určitě přežije mě. Důsledky toho jsou jasné. O věci se jedná už léta. Jak to jednou můj nakladatel řekl, vydat to znamená zaručený soudní spor. Tomu bych ale teď sotva mohla čelit. Už stačilo, že jsem o tom nechtěla přemýšlet. Přišla jsem sem pracovat.

Chvíli jsem klábosila s vedoucím dokumentačního oddělení. Předala jsem mu svazek dopisů, které mi pan Nettle napsal o Dunkerque - přijal je neobyčejně vděčně. Budou uloženy se vším ostatním, co jsem jim předala. Vedoucí mi našel ochotného starého plukovníka od Východokentského pluku, který byl sám amatérský historik a který si přečetl podstatné stránky mého strojopisu a odfaxoval mi svoje připomínky. Teď jsem jeho poznámky obdržela - rozhněvané, užitečné. Beze zbytku jsem se do nich ponořila. Bohudíky.

„Naprosto vyloučeno (podtrženo dvakrát), aby voják sloužící u britské armády řekl ,poklusem vpřed‘. Takový rozkaz by vydal jedině Američan. Správný termín je ,na zteč‘.“

Mám moc ráda tyhle drobnosti, tenhle pointilistický přístup k tomu, co zní pravděpodobně, zpřesňování detailu, které v souhrnu skýtá takové uspokojení. „Nikoho by v životě nenapadlo říct ,dvacetipětiliberní děla‘. Buď by se řeklo ,pětadvacítky’ nebo ,pětadvacetiliberní děla’. Vaše použití by mohlo připadat značně nezvyklé dokonce i člověku, který u královského dělostřelectva nebyl.“

312$

Jako policisté pátracího týmu jsme se spustili na všechny čtyři, a tak jsme se pomalu plazili k pravdě.

„Ten váš chlapík od letectva nosí baret. To opravdu myslím, že ne. Až na tankové prapory je armáda v roce 1940 neměla. Myslím, že by bylo lepší, kdybyste mu dala polní čapku.“

Nakonec plukovník, který svůj dopis začal tím, že mě oslovil „slečno Tallisová“, projevil jistou netrpělivost s mým pohlavím. Co se vůbec my ženy do takových záležitostí pleteme?

„Madam, (podtrženo třikrát) - štuka nenese jedinou tisícitunovou bombu‘. Uvědomujete si, že tolik neváží ani fregata? Navrhuji, abyste se na věc ještě hlouběji podívala.“

Pouhý přehmat. Měla jsem v úmyslu napsat „tisíciliberní“. Poznamenala jsem si tyto opravy a napsala děkovný dopis plukovníkovi. Zaplatila jsem za fotokopie několika dokumentů, které jsem si srovnala do úhledných složek pro svůj vlastní archiv. Vepředu u pultu jsem vrátila knihy, které jsem používala, a vyhodila různé útržky papíru. Na pracovním místě po mně nezbylo stopy. Když jsem se loučila s vedoucím, dověděla jsem se, že Marshallova nadace se chystá udělit muzeu grant. Když jsem si stiskla ruku s ostatními knihovníky a slíbila, že v knize bude poděkování za jejich pomoc, přivolali vrátného, aby mě doprovodil dolů. Dívka v šatně mi velmi mile zavolala taxi a jeden z mladších vrátných mi nesl kabelku celou cestu až na chodník.

Cestou zpátky na sever jsem přemýšlela o plukovníkově dopisu, nebo spíš o svém vlastním potěšení z těchto triviálních změn. Kdyby mi skutečně tolik záleželo na faktech, napsala bych jiný typ knihy. Avšak moje práce skončila. Nebudou žádné další verze. Těmihle myšlenkami jsem se zaobírala, když jsme vjeli do starého tramvajového tunelu pod Aldwychem, těsně předtím, než jsem usnula. Když mě řidič vzbudil, taxi stálo před mým bytem v Regenťs Parku.

Založila jsem listiny, které jsem si přinesla z knihovny, udělala si sendvič, a pak jsem si zabalila příruční zavazadlo. Jak jsem se tak pohybovala po svém bytě z jednoho známého pokoje do druhého, uvědomila jsem si, že léta mé nezávislosti by mohla brzy skončit. Na psacím stole mám zarámovanou fotografii svého manžela Thierryho, pořízenou v Marseille dva roky předtím, než umřel. Jednoho dne se budu ptát, kdo to je. Uklidnila jsem se

313$

tím, že jsem vybírala, co si obléknu na svoji narozeninovou večeři. Bylo to opravdu osvěžující. Jsem hubenější než před rokem. Jak jsem tak přejížděla prsty po ramínkách, na několik minut jsem na svoji diagnózu zapomněla. Rozhodla jsem se pro kašmírové šaty košilového střihu v holubicí šedi. Potom už šlo všechno snadno: bílý saténový šátek sepnutý Emilyinou broží s kamejí, lakované lodičky - samozřejmě na nízkém podpatku - černý šál. Zavřela jsem kufřík a překvapilo mě, jak mi připadá lehký, když jsem ho nesla do haly.

Zítra, než se vrátím, přijde moje sekretářka. Nechala jsem jí vzkaz, připravila práci, kterou chci, aby udělala, pak jsem se s knihou a šálkem čaje posadila do křesla u okna s vyhlídkou do parku. Vždycky jsem byla dobrá v tom, že jsem dokázala nemyslet na věci, které mě opravdu znepokojují. Nedokázala jsem však číst. Byla jsem rozčilená. Cesta na venkov, večeře na moji počest, obnovení rodinných vazeb. A přesto, absolvovala jsem klasický pohovor u lékaře. Měla bych být v depresi. Je možné, že bych to, řečeno moderním termínem, vytěsňovala? Nic se nezmění, když se o tom bude přemýšlet. Vůz neměl přijet dřív než za půl hodiny a já byla neklidná. Zvedla jsem se z křesla a několikrát přešla po pokoji. Bolí mě kolena, když sedím moc dlouho. Pronásledovalo mě pomyšlení na Lolu, tvrdost toho vychrtlého starého zmalovaného obličeje, smělá chůze na nebezpečně vysokých podpatcích, její vitalita, s jakou zmizela v rollsu. Soutěžila jsem s ní, jak jsem tak rázovala po koberci mezi krbem a starožitnou pohovkou. Vždycky jsem si myslela, že ji blahobytný život a cigarety odrovnají. Dokonce i když nám bylo kolem padesátky, tak jsem si to myslela. Ale v osmdesáti vypadá elegantně a plná chuti do života. Vždycky to byla bohorovná starší dívka, vždycky krok přede mnou. Ale v té konečné důležité věci ji předhoním, zatímco ona bude žít do sta. Za svého života nebudu moci publikovat.

Ten rolls mi musel vězet v hlavě, protože když auto přijelo - o čtvrt hodiny později - byla jsem zklamaná. Takové věci mě obvykle nechávají v klidu. Byl to zaprášený taxík, který měl na zadním sedadle nylonovou kožešinu pruhovanou jako zebra. Avšak řidič, Michael, byl veselý mládenec ze Západní Indie, který mi vzal kufr a s velkou starostlivostí posunul přední sedadlo. Když jsme si vyjasnili, že nebudu tolerovat dunící hudbu jakékoli hla-314$

sitosti z reproduktorů na liště za svojí hlavou a vzpamatoval se z chvilkového trucování, vycházeli jsme spolu dohře a bavili se o rodinných záležitostech. Otce nikdy nepoznal a matka byla lékařka v nemocnici Middlesex Hospital. On sám vystudoval práva na Leicester University a teď se chystal na ekonomickou školu v Londýně, kde bude psát doktorskou práci o právu a chudobě ve třetím světě. Když jsme zamířili ven z Londýna po neutěšené výpadovce, zhuštěně mi sdělil svoji verzi: žádné vlastnické právo, tudíž žádný kapitál, tudíž žádné bohatství.

„Takhle mluví právník,“ podotkla jsem. „Když chce získat klienta.“

Zdvořile se zasmál, přestože mě musel považovat za značně hloupou, V dnešní době je naprosto nemožné udělat si úsudek o tom, jaké mají lidé vzdělání podle toho, jak mluví, jak se oblékají, jakou hudbu poslouchají. Nejbezpečnější je chovat se ke každému, koho potkáte, jako k významnému intelektuálovi.

Po dvaceti minutách jsme toho namluvili už dost a když auto vyjelo na dálnici a motor se ustálil do neměnného vrčení, znovu jsem usnula. Když jsem se probudila, byli jsme na venkovské silnici a na čele jsem cítila svíravou bolest. Vzala jsem si z kabelky tři aspiriny, které jsem rozkousala a s odporem spolkla. O kterou část své mysli, své paměti jsem přišla při drobném záchvatu, zatímco jsem spala? To se nikdy nedovím. A tehdy, na zadním sedadle toho laciného malého vozu, jsem poprvé pocítila něco jako zoufalství. Panika by bylo příliš silné slovo. Byla za tím trochu i klaustrofobie, bezmocné uvěznění v procesu rozpadu, a pocit vytrácení se. Poklepala jsem Michaela po rameni a požádala ho, aby pustil tu svou hudbu. Usoudil, že mu to chci dovolit, protože jsme blízko cíle, a odmítl. Já na tom však trvala, a tak se znovu dunivě rozlehly drnkavé basy a do nich lehký baryton, který v nějakém karibském nářečí vyzpěvoval do rytmu dětských říkanek nebo rýmovaček, které děti odříkávají při skákání přes švihadlo. Pomohlo mi to. Pobavilo mě to. Znělo to tak dětinsky, přestože jsem měla podezření, že se zde vyjadřují nějaké úděsné city. Nepožádala jsem, aby mi to přeložil.

Když jsme zabočili na příjezdovou cestu hotelu Tilney, hudba stále ještě hrála. Uplynulo víc než pětadvacet let, kdy jsem tudy posledně projížděla. Na Emilyn pohřeb. Nejdříve jsem si všimla,

315$

že chybí parkové stromy, obrovité jilmy zřejmě zdolala choroba a zbylé duby pokáceli, aby bylo místo na golfové hřiště. Právě jsme zpomalili, aby mohli projít nějací golfisté s vozíky. Nedokázala jsem na ně myslet jinak než jako na vetřelce. Lesy, které obklopovaly starý bungalov Grace Turnerové, dosud stály, a jakmile silnice zatočila za poslední shluk buků, ukázal se hlavní dům. Nebylo zapotřebí pociťovat nostalgii - vždycky to bylo ošklivé místo. Zdálky vypadal nehostinně a vydaný všemu napospas.

Břečťan, který změkčoval tu jasně červenou fasádu, strhli, možná aby nenarušoval cihly. Brzy jsme se blížili k prvnímu mostu a už jsem viděla, že jezero tam víc není. Na mostě jsme se ocitli nad plochou dokonalého trávníku, takového, jaký můžete někdy vidět ve starém vodním příkopu. Samo o sobě to nebylo nepříjemné, pokud jste nevěděli, co tam bývalo předtím - rákosí, kachny a obrovitý kapr, kterého si dva tuláci upekli a pochutnali si na něm u ostrovního chrámu. Ten také zmizel. Tam, kde stával, byla dřevěná lavice a odpadkový koš. Ostrov, který samozřejmě už nebyl ostrovem, se změnil v dlouhý pahorek jemné trávy, jako nějaká rozlehlá dávnověká mohyla, kde rostly rododendrony a další keře. Kolem se vinula štěrková cesta s dalšími lavičkami a kulovitými zahradními svítidly. Neměla jsem čas, abych se pokoušela odhadnout místo, kde jsem kdysi seděla a utěšovala mladou lady Lolu Marshallovou, neboť jsme už přejížděli druhý most a pak jsme zpomalili, abychom mohli zabočit na asfaltované parkoviště, které se táhlo po celé délce domu.

Michael mi odnesl kufr do recepce ve staré hale. Zvláštní, že si dali tu námahu a položili přes původní bílé a černé dlaždice vroubkovaný koberec. Počítám, že akustika tady byla vždycky špatná, ačkoli mi to nikdy nevadilo. Ze skrytých reproduktorů zurčelo Vivaldiho Čtvero ročních období. Stál zde pěkný psací stůl z růžového dřeva a na něm monitor počítače a váza s květinami, po každé straně stolu držela stráž brnění; na obložení byly připevněny zkřížené halapartny a erb; nad nimi portrét, který visíval v jídelně a jejž obstaral dědeček, aby rodině dodal trochu modré krve. Dala jsem Michaelovi spropitné a upřímně jsem mu popřála hodně štěstí s vlastnickým právem a chudobou. Snažila jsem se napravit svoji hloupou poznámku o právnících. Popřál mi všechno dobré k narozeninám, potřásl mi rukou - jaký měl

316$

lehký a nesmělý stisk - a odešel. Dívka za psacím stolem, s vážnou tváří a v kostýmu, mi dala klíč a řekla mi, že stará knihovna je rezervovaná výlučně pro naši oslavu. Těch pár lidí, kteří už přijeli, se šlo projít. V šest jsme se měli shromáždit na skleničku. Vrátný mi vynese kufr nahoru. Pro svoje pohodlí jsem mohla použít výtah.

Nikdo mě nevítal, ale mně se ulevilo. Byla jsem raději, že mohu vstřebávat o samotě dopad tolika změn, než budu nucena stát se čestným hostem. Vyjela jsem výtahem do druhého patra, prošla skleněnými protipožárními dveřmi a vykročila po chodbě, jejíž naleštěná prkna povědomě vrzala. Bylo to bizarní vidět ložnice očíslované a zamčené. Číslo mého pokoje - sedmička - mi samozřejmě nic neřeklo, ale myslím, že jsem už uhodla, kde budu spát. Alespoň jsem, když jsem se zastavila přede dveřmi, nebyla překvapená. Nebyl to můj starý pokoj, ale pokoj tetičky Venus, o kterém se vždycky soudilo, že má nejlepší vyhlídku - na jezero, na příjezdovou cestu, na lesy a kopce za nimi. Charles, Pierrotův vnuk a duše celého tohoto podniku, jej pro mě rezervoval.

Bylo to příjemné překvapení vejít dovnitř. Pokoje po obou stranách k němu připojili, takže vzniklo velké apartmá. Na nízkém skleněném stolku stála obrovitá kytice skleníkových květin. Vysoká rozložitá postel, na které tetička Venus tak dlouho ležela, aniž by si postěžovala, zmizela a stejně tak vyřezávaná truhla na věno a pohovka potažená zeleným hedvábím. Byly nyní majetkem nejstaršího syna z Leonova druhého manželství a instalované někde v hradě na Skotské vysočině. Nové zařízení bylo však pěkné a můj pokoj se mi líbil. Přinesli mi kufr, objednala jsem si konvici čaje a pověsila si šaty. Prozkoumala jsem obývací pokoj, kde byl psací stůl a dobrá lampa, a udělala na mě dojem velikost koupelny, kde bylo pot-pourri a ručníky na vyhřívaném věšáku. Byla to úleva nevidět všechno z perspektivy nevkusného úpadku - do toho se snadno spadne. Přistoupila jsem k oknu, abych mohla obdivovat sluneční světlo dopadající na golfové hřiště a dodávající lesk holým stromům na vzdálených kopcích. Nemohla jsem se tak docela smířit s tím, že jezero zmizelo, ale jednoho dne možná bude obnoveno a v samotné budově je jistě mnohem víc lidského štěstí, když je z ní hotel, než tehdy, kdy jsem tady bydlela já. O hodinu později zavolal Charles, právě když jsem začala

317$

uvažovat o tom, že se obléknu. Navrhl, že pro mě přijde ve čtvrt na sedm, až se všichni shromáždí, a odvede mě dolů, abych to měla slavnostní. A tak se stalo, že jsem ve své kašmírové parádě vstoupila do té velké místnosti ve tvaru L zavěšená do Charlese, do potlesku a posléze pozvednutých sklenic padesáti příbuzných. Když jsem vešla, můj první dojem byl, že nikoho nepoznávám. Žádný povědomý obličej! Říkala jsem si, jestli to není předzvěst nechápavosti, kterou mám přislíbenou. Potom jsem pomalu začala lidi zařazovat. Člověk musí brát zřetel na léta a na rychlost, s jakou se z batolat stávají hlučné desetileté děti. Támhle je nepochybně můj bratr, zkroucený a nakloněný ke straně v kolečkové židli, s ubrouskem pod bradou, aby se zachytily kapičky šampaňského, které mu někdo přidržoval u rtů. Když jsem se předklonila, abych Leona políbila, zmohl se na úsměv tou polovinou obličeje, kterou ještě mohl ovládat. A dlouho mi netrvalo, než jsem poznala Pierrota, mnohem seschlejšího, s lesklou pleší, na kterou se mi chtělo položit ruku, ale vesele mrkal, jako vždycky, a tvářil se jako hlava rodiny. Bylo nepsaným pravidlem, že o jeho sestře jsme nikdy nemluvili.

Začala jsem obcházet místnost s Charlesem po boku, který mi říkal, kdo je kdo. Jak to bylo příjemné uprostřed tak přátelského shromáždění. Znovu jsem se seznámila s dětmi, vnoučaty a pravnoučaty Jacksona, který zemřel před patnácti lety. Ve skutečnosti dvojčata tuto místnost značně zalidnila a ani Leon si nevedl tak špatně se svými čtyřmi manželstvími a horlivým otcovstvím. Byli jsme tam ve věku od tří měsíců po Leonových osmdesát devět let. A jaká to změť hlasů od chraplavých po pronikavé, když číšníci začali obcházet s dalším šampaňským a limonádou. Stárnoucí děti vzdálených bratranců mě vítaly jako přátelé, kteří se dlouho neukázali. Každý druhý mi chtěl říct něco milého o mých knihách. Skupinka nadšených teenagerů mi vyprávěla, jak čtou moje knihy ve škole. Slíbila jsem, že si přečtu rukopis románu něčího nepřítomného syna. Do rukou mi tiskli přání a lístky. Na stole v rohu místnosti se hromadily dárky, které budu muset rozbalit, jak mi sdělilo několik dětí, dřív než si budou muset jít lehnout, ne potom. Slíbila jsem jim to, podávala jsem ruku, líbala tváře a rty, lechtala nemluvňata a právě, když jsem si začínala myslet, že bych se už nejradši někam posadila, všimla jsem si vyrovna-318$

ných židlí, obrácených jedním směrem. Potom Charles zatleskal, překřikl hluk, který jen nepatrně ztichl, a oznámil, že před večeří bude představení na moji počest. Abychom se všichni posadili.

Odvedli mě ke křeslu v první řadě. Vedle mě seděl starý Pierrot, který se bavil s bratrancem po své levici. Na místnost se sneslo nepokojné téměř ticho. Z rohu se ozývalo rozčilené šeptání dětí. Připadalo mi, že bude taktní si ho nevšímat. Zatímco jsme čekali, a já tak měla pár vteřin pro sebe, rozhlédla jsem se kolem sebe a až teď jsem náležitě vzala na vědomí skutečnost, že všechny knihy z knihovny zmizely a rovněž všechny police. To proto mi místnost připadala o moc větší, než jsem se pamatovala. Jediná věc ke čtení byly venkovské časopisy ve stojanech u krbu. Ozvalo se psst a skřípání židle a před námi stál chlapec v černé pláštěnce přes ramena - byl bledý, pihovatý, s jasně zrzavými vlasy - nezaměnitelně nějaký Quincey. Hádala jsem mu takových devět deset let. Tělo měl křehké, čímž jeho hlava vypadala větší a dodávala mu éterický vzhled. Vypadal ale sebejistě, když se tak rozhlížel po místnosti a čekal, až se jeho publikum uklidní. Potom konečně pozvedl skřítkovskou bradu, důkladně se nadechl a jasným, čistým vysokým hláskem promluvil. Čekala jsem kouzelnický trik, ale to, co jsem slyšela, mělo nádech nadpřirozena.

{Toto je příběh Arabelly,

jež bez rozmyslu utekla s nepravým mužem.

Sklíčilo rodiče, že jejich prvorozená

bez jejich svolení prchla z domova do Eastbourne,

kde zůstala bez jediné pence.}

Najednou stála přímo přede mnou, ta zaneprázdněná, ješitná, marnivá holčička, a ani ona nebyla mrtvá, neboť když se lidé tlumeně pochvalně zachichotali při slově „prchla“, mé slabé srdce - směšná marnivosti! - poskočilo. Chlapec recitoval úchvatně zřetelně s drnčivým přízvukem, kterému by moje generace říkala cockney, ačkoli nemám ponětí, jaký význam má dnes glottální „t“. Věděla jsem, že ta slova jsou má, ale skoro jsem si je nepamatovala a přišlo mi zatěžko se soustředit, když se ve mně hromadilo tolik otázek, tolik pocitů. Kde objevili kopii a je tahle neskutečná sebedůvěra příznakem jiné doby? Vrhla jsem pohled

319$

na svého souseda, na Pierrota. Vytáhl kapesník a osušoval si oči, a nemyslím, že to způsobila jen pýcha praděda. Rovněž jsem měla podezření, že to je všechno jeho nápad. Prolog spěl k svému náležitému zakončení.

{Pro tuto dívku blaženou nastal slavný den,

nádherný princ se jejím stane, však poučení slyšte,

že Arabella málem pozdě poznala,

že myslet měla dřív, než milovala!}

Nezřízeně jsme tleskali. Dokonce se ozvalo i hulvátské hvízdání. Ten slovník, ten Oxford Concise. Kde je teď? V severozápadním Skotsku? Chtěla jsem ho zpátky. Chlapec se uklonil, o pár kroků poodstoupil a přidaly se k němu další čtyři děti, které se objevily, aniž jsem je postřehla, a čekaly tam, kde by byly kulisy.

A tak začaly Útrapy Arabelliny, odchodem od rozčilených, sklíčených rodičů. Hrdinku jsem okamžitě poznala jako Leonovu prapravnučku Chloe. Jaká líbezná, vážná dívka to je, se sytým hlubokým hlasem a krví své španělské matky. Vzpomínám si, jak jsem byla na oslavě jejích prvních narozenin, a zdá se mi, jako by to bylo sotva pár měsíců. Sledovala jsem ji, jak přesvědčivě upadá do bídy a zoufalství, opuštěná ničemným hrabětem, což byl chlapec v černé pláštěnce, který pronesl prolog. Ani ne za deset minut bylo po všem. V paměti, pokřivené dětským vnímáním času, se to vždycky jevilo dlouhé jako Shakespearova hra. Úplně jsem zapomněla, že po svatebním obřadu Arabella a její princ lékař se do sebe zavěsí a postoupí kupředu, aby unisono přednesli publiku závěrečné dvojverší.

{Naše trýzeň končí a láska začíná,

v západ slunce, přátelé, loď naše vyplouvá!}

Moc jsem se tady nevytáhla, pomyslela jsem si, ale všichni, až na Leona, Pierrota a mě povstali a tleskali. Jak jen to ty děti měly secvičené, až po děkovačku. Ruku v ruce stály ve vyrovnané řadě, na narážku od Chloe udělaly dva kroky dozadu, postoupily kupředu a znovu se uklonily. V té vřavě si nikdo nevšiml, že chudáka Pierrota to úplně přemohlo. Sklonil obličej do dlaní. Znovu

320$

prožíval to osamělé, úděsné období tady po rozvodu rodičů? Dvojčata tolik chtěla v té hře hrát, kvůli tomu večeru v knihovně, a když konečně nastal, o šedesát čtyři let později, jeho bratr je dávno mrtvý.

Pomohli mi z pohodlného křesla a já pronesla krátkou děkovací řeč. Soupeřila jsem s kňourajícím dítětem na druhé straně místnosti a snažila se znovu probudit k životu to horké léto v roce devatenáct set třicet pět, kdy přijeli příbuzní ze severu. Otočila jsem se k hercům a řekla jim, že naše představení by se bývalo nemohlo tomu jejich rovnat. Pierrot procítěně přikyvoval. Vysvětlila jsem, že to byla celé jenom moje vina, že se zkoušení zhroutilo, protože jsem se uprostřed všeho rozhodla, že budu psát romány. Ozval se shovívavý smích, další potlesk, a pak Charles ohlásil večeři. A tak se ten příjemný večer odvíjel - hlučné jídlo, ke kterému jsem dokonce vypila trochu vína, dárky, čas uložit mladší děti, zatímco jejich starší bratři a sestry se šli dívat na televizi. Pak řečnění u kávy a hodně dobromyslného smíchu a k desáté jsem začínala myslet na svůj skvostný pokoj nahoře, ne proto, že bych byla unavená, ale proto, že mě unavovalo být ve společnosti a předmětem takové jakkoli milé pozornosti. Další půlhodinu zabralo loučení a přání dobré noci, pak mě Charles a jeho žena Annie doprovodili do mého pokoje.

Nyní je pět ráno a já pořád sedím za psacím stolem a přemýšlím o těch dvou zvláštních dnech. Je to pravda, že staří nepotřebují spát - alespoň v noci ne. Mám toho ještě tolik k přemýšlení, a brzy, možná do roka, budu mít k přemýšlení daleko méně duševních schopností. Přemýšlela jsem o svém posledním románu, o tom, který měl být mým prvním. Úplně první verze, leden 1940, poslední, březen 1999, a mezitím půl tuctu různých verzí. Druhá verze, červen 1947, třetí… koho to zajímá? Můj devětapadesátiletý úkol skončil. Byl to náš zločin - Lolin, Marshallův, můj - a od druhé verze jsem se usilovně snažila jej popsat. Považovala jsem za svoji povinnost nic nezastírat - jména, místa, přesné okolnosti - všechno jsem tam dala jako podstatu historického záznamu. Avšak vzhledem k právním skutečnostem nelze, jak mi po léta říkali různí vydavatelé, mé forenzní memoáry vydat, pokud jsou mí spolupachatelé naživu. Můžete očernit jenom sama sebe a mrtvé. Marshallovi se často soudili, od konce čtyři-321$

cátých let bránili své dobré jméno s nejnákladnější zarytostí. Na zničení nakladatelství by jim stačily úroky z běžného účtu. Člověk by si mohl skoro myslet, že mají co skrývat. Myslet ano, ale ne psát. Padly obvyklé návrhy - umístit jinam, změnit, přejít mlčením. Tvůrčím způsobem zamlžit! K čemu jsou romanopisci? Zajděte tak daleko, jak je nezbytné, rozbijte tábor o kousek dál, z dosahu špiček prstů zákona. Nikdo však nemůže rozpoznat přesné vzdálenosti, dokud nepadne rozsudek. Člověk se musí vyjadřovat nemastně neslaně a mlhavě, aby se nevystavil nebezpečí. Vím, že to nemohu vydat, dokud nejsou mrtví. A vzhledem k dnešnímu ránu jsem smířená s tím, že to nebude, dokud žiju já. Nestačí, aby odešel jeden z nich. Ani kdyby se na straně mezi nekrology konečně objevil na kost scvrklý ksicht lorda Marshalla, moje sestřenice ze severu by netolerovala nařčení ze zločinného spiknutí.

Zločin zde byl. Ale byli zde rovněž milenci. Milenci a jejich šťastný osud mi leželi v hlavě po celou noc. V západ slunce loď naše vyplouvá! Nešťastný slovosled. Napadlo mě, že jsem neurazila zas až tak dlouhou cestu od chvíle, kdy jsem napsala tu svoji krátkou hru. Nebo spíš jsem udělala velkou odbočku a po vlastních stopách se vrátila do výchozího bodu. To až v téhle poslední verzi to s mými milenci dopadne dobře, stojí bok po boku na chodníku jižního Londýna a dívají se, jak odcházím. Všechny předchozí verze byly bezcitné. Ale dnes už nemůžu připadnout na to, čemu by posloužilo, kdybych se řekněme pokusila přesvědčit čtenáře, přímým nebo nepřímým způsobem, že Robbie Turner zemřel prvního června 1940 v Bray Dunes na septikémii nebo že Cecilia zahynula v září téhož roku při bombardování, které zničilo stanici podzemní dráhy v Balhamu. Že jsem je v tom roce vůbec neviděla. Že moje cesta přes Londýn skončila v kostele na Clapham Common a že zbabělá Briony odkulhala zpátky do nemocnice, neschopná se setkat se svojí nedávno ovdovělou sestrou. Že dopisy, které si milenci psali, jsou v archivech vojenského muzea. Jak by se z toho udělal konec? Jaký smysl, naději nebo uspokojení by čtenář mohl čerpat z takového vyprávění? Kdo by chtěl uvěřit, že se už nikdy nesetkali, nikdy nenaplnili svoji lásku? Kdo by tomu chtěl uvěřit kromě těch, kteří si libují v nejponurejším realismu?

322$

To bych jim nemohla udělat, jsem příliš stará, příliš ustrašená, příliš zamilovaná do té špetky života, která mi zbývá. Čelím přicházejícímu přílivu zapomínání a posléze zapomnění. Už víc nemám odvahy k pesimismu.

Až budu mrtvá a Marshallovi také a román konečně vyjde, budeme existovat jenom jako moje smyšlenky. Briony bude výplodem fantazie stejně jako milenci, kteří spolu sdíleli lůžko v Balhamu a přiváděli k zuřivosti svoji bytnou. Nikoho nebude zajímat, které události a které osoby jsou zachyceny nepřesně, aby z toho byl román. Vím, že se vždycky najde určitý typ čtenáře, kterému to nedá a zeptá se. Co se ale skutečně stalo? Odpověď je prostá! Milenci přežili a dařilo se jim. Pokud bude existovat jediný výtisk, jediná kopie strojopisu, pak moje spontánní blažená sestra a její princ lékař budou žít dál, aby se milovali.

Problém těch padesáti devíti let byl následovný: jak může spisovatelka dosáhnout pokání, když má absolutní moc rozhodnout, jak co dopadne? Je rovněž Bohem? Neexistuje nikdo, žádná vyšší bytost, na niž by se mohla obrátit, která by ji mohla přijmout zpět, nebo která by jí mohla odpustit. Mimo ni neexistuje nic. Ve své představivosti stanovila hranice a podmínky. Žádné vykoupení pro Boha nebo spisovatele, dokonce ani když jsou ateisté. Vždycky to byl nesplnitelný úkol, a přesně v tom to vězelo. Pokusit se o to, víc se nedalo.

Stála jsem u okna a cítila, jak vlny únavy vytloukají z mého těla poslední zbytky sil. Podlaha jako by se mi vlnila pod nohama. Pozorovala jsem, jak se v prvním šedavém svítání vynořuje park a mosty nad zmizelým jezerem. A ta dlouhá úzká cesta, po níž odvezli Robbieho pryč do té opálové běli. Ráda si myslívám, že to není slabost nebo vyhýbavost, ale poslední přátelská služba, obrana proti zapomnění a zoufalství, že nechávám své milence žít a nakonec je svádím dohromady. Dala jsem jim štěstí, ale nebyla jsem tak podlézavá, abych je nechala, aby na mě zapomněli. Ne úplně, ještě ne. Kdybych měla tu moc přičarovat je na oslavu svých narozenin - Robbie a Cecilia, stále naživu, stále zamilovaní, sedí vedle sebe v knihovně a usmívají se při Útrapách Arabelliných? Není to nemožné.

Teď ale musím spát.

323$

Poděkování

Jsem zavázán zaměstnancům dokumentačního oddělení Imperiálního vojenského muzea za to, že mi umožnili nahlédnout do nezveřejněných dopisů, do časopisů a vzpomínek vojáků a sester sloužících v roce 1940. Moje vděčnost patří rovněž následujícím autorům a knihám: Gregory Blaxland, Destination Dunkirk; Walter Lord, The Miracle of Dunkirk, Lucilla Andrewsová, No Time for Romance. Jsem vděčný Claire Tomalinové, Craigu Raineovi a Timu Garton-Ashovi za jejich pronikavé a případné připomínky, a především své ženě, Annaleně McAffee, za to, jak mě povzbuzovala a s jakou úctyhodnou důkladností dílo četla.

IM

324$

Doslov

Pokání Iana McEwana

Když v roce 1998 získal Ian McEwan za román Amsterodam touženou Booker Prize, i mnozí z jeho ctitelů přijímali tento úspěch s rozpaky. Cítili - jak to pregnantně vyjádřil jeden z nich - že „toto ocenění nepřidá na dobrém jménu Booker Prize ani McEwanovi“. Ne že by si Ian McEwan takovou cenu nezasloužil - zasloužil, a ne jednou, ovšem nikoli za Amsterodam. První stručné recenze v britském tisku sice knihu nadšeně oslavovaly, charakterizovaly ji jako „strhující příběh“, ovšem už záhy bylo jasné, že to je jen mediální bublina. Amsterodam nic strhujícího nenabídl: sterilním jazykem napsaný neoriginální román, který stejně tak mohlo napsat dvacet jiných autorů (a mnozí z nich by to svedli lépe), nikoho, kdo znal autorovy předchozí knihy, neuchvátil a pozdější ohlasy se v tomto názoru shodovaly.

Jenže pak přišlo „pokání“. V románu, který v originále vyšel v roce 2001, dokázal Ian McEwan znovu najít svůj hlas. I když je u nás velice dobře znám a v českém překladu vyšly všechny jeho romány, snad nebude od věci trochu se u jeho dřívější tvorby pozastavit.

Ian McEwan se narodil v roce 1948 v Aldershotu v hrabství Hampshire v rodině vojenského důstojníka. Značnou část dětství strávil na Dálném východě, v Německu a též v severní Africe. Po návratu do Anglie vystudoval anglickou literaturu na univerzitě v Sussexu a poté se přihlásil - jako první student vůbec - do kursu tvůrčího psaní, které tehdy na University of East Anglia společně otevírali prozaikové Malcom Bradbury a Angus Wilson

325$

(vedle Iana McEwana zde studoval například i Kazuo Ishiguro).

Literárně MeEwan debutoval skoro před třiceti lety, když v nakladatelství Jonathan Cape, jemuž zůstal věrný dodnes, vydal sbírku povídek První láska, poslední pomazání (First Love, Last Rites, 1975). Ta obsahovala texty, které - jak později vzpomínali jak Ian MeEwan, tak Malcom Bradbury - vznikaly ještě v rámci kreativního kursu. A byl to velice silný debut. McEwanovy rané texty šokovaly svou jazykovou strohostí, tematickou bizarností i pochmurnou atmosférou - všechny navozovaly temnou předtuchu smrti, násilí. Když po tříleté odmlce vydal v roce 1978 druhou povídkovou sbírku V něčí posteli (In Between the Sheets; česky vyšlo jako Psychopolis a jiné povídky) a ještě předtím první román Betonová zahrada (The Cement Garden), bylo jasné, že na britskou scénu vstoupil skutečně originální zjev. Sevřenost, až strohost McEwanových textů působila uhrančivě: namísto ornamentálního jazyka mnohých svých vrstevníků volil velice úsporný, až minimalistický či exaktně působící jazyk, jenž odrážel neúprosnost a odlidštěnost popisované reality (hlavně v povídkách) a dosahoval nečekané expresivity.

Za vyvrcholení autorovy rané tvorby lze bezesporu považovat román Betonová zahrada. Děj je situován do izolovaně žijící anglické rodiny krátce po druhé světové válce. Čtveřice sourozenců je - společně s matkou - utlačována autoritářským otcem, jenž je v tomto ohledu skutečnou „hlavou“ rodiny. McEwanovi se podařilo otcovo autoritářství zachytit do těch nejmenších detailů, a tak třeba když mluví s ostatními členy rodiny, míří na ně svou dýmkou, již posléze vyklepe do jídla, které mu žena připravila a on se jej sotva dotkl. Otec, posedlý křečovitým stvrzováním své moci, nemá - jak by se dalo čekat - sebemenší smysl pro humor ani pro mínění ostatních. Proto nepřekvapí, že jej k šílenství dohání obyčejný plevel, jenž - navzdory všem jeho snahám prorůstá pečlivě upravovanou zahradou protkanou několika betonovými chodníčky. Je nasnadě, že právě tento plevel je výrazem nepotlačitelné vůle k životu a jeho odrazem jsou v knize děti, které jen čekají na příležitost, jak se vymknout z despotického útlaku. Děti jsou zde znázorněny jako živel věčně se vymykající formám, jež jsou pro ně připraveny rodiči. Nicméně pro otce, který nedokáže přijmout osobnost svých dětí, představuje i oby-326$

čejný plevel strašlivý skandál - do nebe volající urážku jeho autority a vposledku i zpochybnění jeho postavení coby hlavy rodiny. Nebetyčně ješitný otec se rozhodne provést naprostý nesmysl: než by se smířil s tím, že plevel nikdy zcela nevyhubí, celou zahradu vybetonuje. To je samozřejmě marné, neboť plevel nakonec proroste i betonem, ale hlavně to má pro otce fatální důsledky: při betonování zahrady zemře (zatímco syn - symptomaticky - masturbuje ve sklepě). Zanedlouho po otci umírá i matka - na záhadnou, nespecifikovanou nemoc, jejíž jméno je ovšem každému čtenáři zjevné, umírá totiž na patologickou závislost na svém muži. Matka je v knize vykreslena jako bytost bezvýhradně submisivní, přijímající společenský řád, jehož zosobněním byl její despotický muž. Umírá proto, že tento řád tiše podporovala. Vlastní individualitu obětovala ve prospěch pseudoindividuality muže, bez něhož není její další existence možná. Teď se však - přinejmenším na chvilku, jako záblesk rodí řád nový. Nikoli náhodou ji vlastní děti pohřbívají do betonu objednaného otcem, neboť si jsou dobře vědomy ohrožení, jež pro ně úmrtí matky představuje. Pokud by se na smrt matky přišlo, byli by vystaveni „dohledu“ okolního světa, jenž stále hraje hru otce, jejíž pravidla se oni pokusí podkopat. Ve vztahu k vnějšku se sourozenci chovají, jako by se nic nestalo, zato uvnitř posvátného prostoru domu dochází k zásadní změně. Samozřejmě se smrtí rodičů zcela mizí původní hierarchie a dominantní postavou se stává nejstarší dívka Julie. Právě postavy silných žen (a slabých mužů) jsou pro McEwanovy romány typické. Sám říká, že jej fascinuje polarita mezi mužem a ženou a mocenské hry mezi nimi. Julie je obdařena jakousi přirozenou autoritou, která je přesným opakem institucionální autority otce, a zavádí v domě nový „řád“, jehož charakteristickým projevem je radostné přitakání životu a snaha po osvobození od tradičních restriktivních opatření. Je jenom logickým vyústěním tohoto pohybu, že se z tradičních pout osvobozuje i sexualita jednotlivých postav, a tak nejmladší ze sourozenců Tom se může v klidu oddávat svým transsexuálním fantaziím a v samém závěru knihy může dojít k incestu mezi dvěma hlavními postavami, Julií a Jackem. Incestem kulminuje postupné až anarchistické podrývání daného řádu. Porušením tabu, jež je základem každé společnosti, oba

327$

mladí hrdinové stvrzují svůj odmítavý postoj k společnosti jako takové - tady už nejde jen o snahu ubránit se sociálním institucím a zabránit, aby nejmladšího z bratrů umístily do dětského domova. Nikoli, svým incestem stvrzují Julie a Jack postoj vůči společnosti jako takové.

Starý řád je však opět nastolen. Derek, s nímž Julie navázala „tradiční“ poměr, se dovtípí, že v praskajícím betonovém kvádru je pohřbena matka, a tak uvědomí policii. Ta přijíždí právě v okamžiku, kdy Julie s Jackem naplňují svou lásku a završují svou vzpouru vůči společnosti.

Utlý, leč významově velmi bohatý román je postaven na základě polarity mezi pevným řádem (zosobňovaným otcem, Derekem a policií) a spontánností (zosobňované dětmi a plevelem). Napětí mezi oběma póly prostupuje knihou od začátku do konce a v žádném případě se nevyčerpává smrtí obou rodičů. Ani Julie s Jackem totiž nejsou schopni pohřbít do betonu celou svou minulost, stejně jako není v jejich silách nastolit nějaký udržitelný řád. Jejich snaha - jak je v románu naznačeno - může být snad jen efemérním zábleskem čehosi budoucího, něčeho, co se ohlašuje právě tímto anarchistickým zpochybněním tradičního stavu jakoby předzvěst ve snu.

Zatímco Betonová zahrada šla číst jako mýtus, podobenství nebo alegorický příběh, román, který McEwan vydal o další tři roky později, totiž Cizinci ve městě (The Comfort of Strangers, 1981), je uchopitelný mnohem hůře. Hned z jeho prvních stránek zaznívá temná, zlověstná předtucha, jež se samozřejmě naplní. Angličtí turisté Colin a Mary se ocitají ve zvláštním městě prostoru, který si nelze představit jako kontinuum, prostoru, který nemůže být obsažen žádnou mapou. Samozřejmě, na základě jistých uvedených faktů lze město nakonec identifikovat jako Benátky (snad) - a Mannova slavná novela zůstává v pozadí jako posílení oné neblahé předtuchy - jenže o to ani nejde. Ono město funguje spíše jako metafora světa, v němž je člověk věčný cizinec bez mapy. Existují totiž jen mapy fragmentů, celek obsáhnout nelze; a právě v mezerách mezi jednotlivými fragmenty čeká záhuba. V jedné z těchto ruptur mezi zmapovanými, tudíž bezpečnými prostory se ztrácejí i Colin a Mary, bloudí celou noc a právě zde krystalizuje drama celého románu. Existuje mapa, na níž je

328$

město celé. Ale ta je tak velká a tištěná na tak tenkém papíře, že je v praxi nepoužitelná - pozoruhodná metafora nemožnosti zaujmout vůči světu distanci nezúčastněného pozorovatele, newtonovského vědce. Chodec je věčně uvnitř, je vydán městu a všem jeho diskontinuitám na milost.

I bloudění je ale symptomatické. Colin s Mary nebloudí jen jednu noc na své dovolené, nýbrž i ve svých životech. Když ve výloze obchodního domu spatří dvě usmívající se figuríny v luxusní posteli, dochází jim, že viděli sebe samé, neboť jejich společný život ztratil jiskru. Proměnil se v netečně opakovaný cyklus procházek, občasného mechanického sexu a chvil marihuanového opojení.

V okamžiku svého fatálního zbloudění se setkají s enigmatickým domorodcem Robertem. Ten, vychováván despotickým otcem a traumaticky ponížen svými sestrami, náleží k již zmíněné skupině McEwanových slabých mužů, a jelikož se komplexu z dětství nemůže zbavit, svou ženu Caroline v obavě, aby nad ním nikdy nezískala navrch, tak zmrzačí, že bez pomoci nemůže opustit jejich byt.

Robert nejprve Colina s Mary odtáhne do baru (který vlastní) a později se dozvídáme, že jejich shledání není náhodné, nýbrž že Robert dvojici už delší dobu sleduje (to jen posílí neblahou čtenářskou předtuchu). A bude je mít pod kontrolou po celý zbytek příběhu, neboť ve městě není před Robertem úniku. Odevzdaná dvojice turistů se ostatně o žádný únik ani nepokouší. Dokonalým ovládnutím prostoru i svou záhadností Robert trochu připomíná postavu Conchise z Fowlesova Mága. Ani on nespouští své oběti z očí a ty jsou k němu nakonec neodolatelně přitahovány. V případě Colina a Mary působí setkání s Robertem zprvu jako otřes, který naruší jejich fádní, mechanický život. Ve stínu nyní už zřetelně se rýsující smrti tak objevuje prožitek, jenž aspoň na chvíli, opět jako nějaký záblesk, bourá atmosféru paralýzy, jež prostupuje životy dvojice. Mary, zdá se, intuitivně poznává, jakou hru s nimi Robert hraje, a asi již tuší závěr, který se - příznačně - pokouší Colinovi sdělit v polospánku. Pasáž trochu připomíná pozdější podobnou scénu z románu Černí psi, kde mužský hrdina Bernard není schopen vnímat a pochopit intuici své ženy. V Colinově případě má ale toto nepochopení fatální

329$

důsledky. Mary pak varuje Colina ještě jednou, to když už je v Robertově bytě omámena nápojem, který jí namíchala Caroline, jenže ani teď ji Colin neslyší, neboť se nachází zcela v Robertově moci, je neschopen jakéhokoli odporu a nechá si od Roberta proříznout tepnu. V bytě pomalu vykrvácí, Robert s Caroline zmizí a Mary se probírá z účinku drogy, až když je Colin mrtvý. Ale úplně se neprobere asi nikdy, jako ve snu jde do márnice identifikovat Colinovo tělo a ve stejném rozpoložení opouští i město. Jako by onen záblesk intenzity dal oběma tušit, jaký mohl život být, leč nebyl. Mary dokonce ani necítí lítost nad Colinovou smrtí, neboť ta jí je něčím jako vysvobozením ze stereotypu.

Je na první pohled zřejmé, že postavy v románu nejsou tak docela reálnými postavami, nýbrž spíše symbolickými zobrazeními jistého přístupu k životu. Běží zde o určité polarity, mezi mužem a ženou, ale též mezi přístupem objektivizujícím (totalizujícím) a přístupem intuitivním, který je citlivý vůči fenoménům, jež první přístup odmítá jako iracionální, pochybné či dokonce bláznivé. McEwanovy rané texty vyjadřují - mimo jiné - právě nemožnost „vědění“ jako určité dominance, ovládnutí. Podle raného McEwana vědění záležitost náhody, intuice a osobní účasti, kdy nezbytnou podmínkou je, aby člověk chápal sebe sama jako pouhou součást toho, co vnímá. Pro zachycení této polarity používá celkem tradiční symboly - muže jakožto symbolu pro logiku, disciplínu a objektivitu; ženy jakožto symbolu pro intuici a emoce. A právě příklon k tomuto druhému pólu se McEwanovi jeví jako cesta z krize.

Jenže i ono polarizované vidění světa s sebou přináší zřejmé problémy. Zatímco v Betonové zahradě a Cizincích ve městě „funguje“, v některých pozdějších dílech působí až křečovitě. Vše záleží na síle textu. Román Dítě v pravý čas (Child In Time, 1987), třetí vrchol autorovy tvorby, ještě rozvine myšlenky navozené v prvních dvou románech i povídkových sbírkách, navíc díky absenci transgresivních motivů je text přístupnější pro ty čtenáře, kterým dřívější makabrózní dobrodružství připadala moc šokující. Kniha je zajímavá i tím, že na rozdíl od prvních dvou poměrně přímočarých románů se zde Ianu McEwanovi podařilo skvěle zvládnout složitý narativní postup a skloubit dvě příběhové roviny, stejně jako dosáhnout neobyčejné emocionální inten-330$

zity. Pronikavý úspěch této knihy dal zapomenout na McEwanova bezprostředně předcházející literární dobrodružství: libreto Anebo zemřeme? (Or Shall We Die, 1983), filmový scénář Oráčův oběd (The Ploughman’s Lunch, 1985) ani tři televizní hry vydané knižně ve svazku pojmenovaném podle té poslední Napodobování (The Imitation Game, 1981) nic zajímavého nepřinesly. Všechno jsou to texty hluboce poznamenané atmosférou strachu z napjaté mezinárodní situace a hrozby jaderné katastrofy, nicméně k jiskřivým literárním výbojům a odvážným nápadům prvních textů mají daleko.

Bohužel stejně literárně nezajímavé se jeví i romány, které MeEwan napsal po zmíněném Dítěti v pravý čas. Nevinný (The Innocent, 1990), Černí psi (Black Dogs, 1992), drobná próza Snílek (The Daydreamer, 1994), Nezničitelná láska (Enduring Love, 1997) a Amsterodam (Amsterdam, 1998) upadají do čím dál větší schematičnosti, aniž by ji čtenáři vynahrazovaly silou svého jazyka. Tyto romány působí dojmem velmi dobře řemeslně provedeného textu, celkem snadno se čtou, vysloveně neurazí, nicméně nelze si nevšimnout jisté myšlenkové plytkosti, nedostatku odvahy jít dál, hledat nové výrazy, domýšlet myšlenky (a leckdy vůbec myslet - to je případ hlavně Amsterodamu). McEwanův jazyk v těchto knihách ztrácí svou expresivitu a přesvědčivost, tedy dvě své nejvýraznější kvality z raných textů, jazykové figury jsou čím dál konvenčnější, pohodlně absorbují klišé. Sečteno a podtrženo, zmíněné knihy často působí dojmem, že pocházejí z pera autora, který umí psát, jen jaksi nemá o čem. Výstižným příkladem budiž román Nezničitelná láska, ve kterém je protagonista úspěšným popularizátorem intelektuálně náročných vědeckých teorií, nicméně toto povolání je zdrojem jeho častých depresí, neboť dobrý pocit z recyklace cizích myšlenek nemá asi nikdo. Podobně v předposledním románu Amsterodam skladatel Clive zoufale tápe a snaží se najít originální výraz. Jako by zde autor trochu ventiloval své pocity, protože co jiného v Nezničitelné lásce dělá, než že jen popularizuje nejrůznější literární teorie, když na základní, poměrně banální příběh nabalí nejrůznější ornamenty vyčtené z filozofických a literárně-teoretických textů, aniž by tyto myšlenky sebemíň rozvedl (vynikajícím příkladem budiž žvanění o smrti na začátku románu).

331$

Jenže naštěstí potom přišlo Pokání, román, ve kterém McEwan jako by se kál za všechna předchozí literární selhání a chtěl je napravit - což se mu povedlo v míře vrchovaté, jak myslím bude souhlasit každý, kdo tento nádherný román přečetl. Kniha, jež mimochodem byla loni nominována na obě nejvýznamnější britské ceny za prózu (Whitbread a Booker), je skutečným skvostem a jistě se zařadí po bok jeho nejlepších románů.

Navíc je to román, který si - podobně jako Betonová zahrada či Cizinci ve městě - říká o několikeré čtení. A to vlastně téměř okamžitě poté, co člověk dočte jeho poslední stránku - trik, který na nás vypravěč přichystal v závěru románu, je skutečně mistrovský a celý děj knihy se najednou ukáže v docela jiném světle. Tento efekt dokonale souzní s tématem knihy, kterým je vztah k minulosti. A minulost, jak všichni dobře víme, si pamatujeme „různě“.

Pomineme-li zmíněný vypravěčský trik na konci, patří k nejnádhernějším aspektům románu hlavně dlouhá ouvertura. Na více než sto stranách (tedy rozsahu svých prvních románů) nám McEwan nenabízí o moc víc než skvěle provedený pastiš anglické tradiční prózy sklonku třicátých let. Nicméně přestože se na těchto sto stranách téměř nic neděje, stránky prostupuje ona typická zlověstná McEwanovská atmosféra. Tušíme, že se něco stane, že dojde k nějakému činu, který zcela rozvrátí řád, beztak se potácející v klaustrofobním vedru pozdního léta na hranici kolapsu. Autor si zde skvěle pohrává se čtenářským očekáváním a jeho odvaha poměrně krátký časový úsek dramaticky natáhnout (vždyť úvodní část knihy se odehrává v rozmezí 24 hodin) zasluhuje potlesk na otevřené scéně. Samozřejmě úžasné autorovo představení, jakkoli literárně skvostné, by vyznělo do ztracena, kdyby ouvertura aspirovala na to být samostatným dílem a zde román končil.

A tak můžeme být rádi, že jako déšť netrpělivě očekávaný v letním dusnu udeří tragédie. Ta je v díle důsledkem banální chyby, omylu, který malá Briony zoufale toužící po uznání ze světa dospělých „nafoukne“ do katastrofických rozměrů. Jistě zde stojí za připomenutí, že McEwan zde navazuje na své předchozí romány, jmenovitě na Nevinného, kde se též zápletka celé knihy točí kolem jednoho omylu, a také na Dítě v pravý čas, kde

332$

na příběhu nakladatele Charlese Darkea zajímavě popisuje regres zpět do dětství. Ona zvláštní hranice mezi světem dětí a dospělých McEwana ostatně fascinovala od samého začátku jeho tvorby, už v raných textech vnímal toto časové období ve vývoji člověka jako naprosto zásadní - jako okamžik, v němž se utváří (anebo neutváří) identita, ve kterém se rodí celoživotní postoje, ale i deviace. Podobně jako William Blake i Ian McEwan vnímá hranici mezi dětstvím a dospělostí jako ztrátu nevinnosti. V dalším rozměru Briony - a to skoro není třeba dodávat - funguje jako určitá metafora vypravěče - vypravěče, který je vždy napůl dítě, vždy stojí jednou nohou ve světě, kam nepatří, vždy je napůl nespolehlivý a nevěrohodný a stejně tak obtížen jistou vinou. Samostatnou kapitolou je potom vztah literatury a skutečnosti, který v případě omylu Briony hraje významnou úlohu.

Samostatnou kapitolou je zachycení válečných osudů hrdiny ve Francii. Ty sice ze zpětné perspektivy čteme v úplně jiném světle než při prvním čtení, jedno se ale nemění: je to skvostně zachycená pasáž, autorovi se podařilo dosáhnout až filmového účinku. Samozřejmě, pasáž působí živě a autenticky hlavně díky tomu, že se autorovi podařilo vyhnout zaběhnutým klišé. A těch nebylo málo. Druhá světová válka se - zcela pochopitelně - stala velkým tématem britské prózy druhé poloviny 20. století. Psali o ní nejen autoři, kteří válku přímo zažili, ale i generace, která si válečné dny už přímo pamatovat nemohla, například Martin Amis, Kazuo Ishiguro, ale i Ian McEwan (Nevinný, Černí psi). Sklouznout k nejrůznějším klišé a stereotypům by bylo bývalo o to snazší, že téma druhé světové války se těší značné oblibě u čtenářů - na rozdíl od té první, která je patrně natolik vzdálenou záležitostí, že ani tak nádherná kniha jako je válečná trilogie Pat Barkerové nedokázala zaujmout stejnou měrou jako romány z posledního celosvětového konfliktu. McEwan se vyhýbá klišé nejrůznějšími technikami: především skvělým literárním ztvárněním oné vágní válečné atmosféry - vzniká zde zajímavý kontrast oproti první části knihy: v té se jakoby nic neděje, pouze tušíme předtuchu nějaké katastrofy, zato zde se toho děje hodně, ale jaksi neosobně, vzduch je stejně mrtvý jako v první části, akorát že zde každou chvilku udeří smrt. Nepochybně se osvědčila i důkladná historická rešerše - díky ní může autor přijít s tak

333$

neočekávanými scénami, jako je šikanování anglického pilota jeho spolubojovníky. Že pro hrdinství pilotů RAF neměli přílišného pochopení komunisté, to je celkem známo, toto však byla pro mnoho čtenářů novinka. Samozřejmě, jde o normální lidskou situaci, která mohla nastat kdykoli a kdekoli, nicméně v celku McEwanova románu je to jeden z těch drobných detailů, díky kterým se kniha drží na hony daleko od nejrůznějších stereotypů.

Kniha je triumfem i po stylistické stránce. McEwanovi se podařilo dát všem postavám knihy hlas, který u nich působí velice přesvědčivě. A samozřejmě nejpřesvědčivěji působí kniha samotná, když ji po posledním autorově kouzelnickém triku tak trochu v šoku odkládáme. Román má úžasně propracovanou strukturu, spoustu zajímavých nápadů, ale hlavně má silný příběh. Ten je sice „jen“ iluze zrozená v hlavě jedné z postav knihy, nicméně Pokání naprosto jasně ukazuje jednu věc: nezáleží na tom, zda se příběh odehrál či nikoli, nýbrž na tom, že v knize je. Ostatně všechny stylistické jemnosti, bystře předkládaná fakta vyčtená z historických knih a úvahy o charakteru moderní literatury by nás nechaly chladnými, kdyby naši čtenářskou zvědavost nehnal vpřed silný příběh. A ona pasáž, v níž autor jakoby zpoza stránky říká, že k dobrému literárnímu textu není třeba jen vybroušeného stylu, nýbrž i silného příběhu, je vlastně tím nejlepším komentářem nejen k této knize, nýbrž do jisté míry shrnuje celosvětový úspěch britských a amerických autorů konce dvacátého století, kteří příběh nikdy nepoložili na oltář stylu či esejistických úvah, ale vždy jej vnímali jako ten nejspolehlivější motor textu.

Vztah historie a současnosti, její zachycení v literatuře a v textu vůbec je jedním z dominantních témat britské literatury druhé poloviny dvacátého století. Ian McEwan v tomto nádherném románu téma obohatil o jeden velice zajímavý rozměr: pojetí historie jako osobního pokání, jako díla vypravěče, který chce písmeny oživit něco, co jeho přičiněním nemohlo být. Pokání klade hodně otázek, ale hodně toho i objasňuje: doslovně i příkladem.

Ladislav Nagy

Světová knihovna Svazek 21

Ian McEwan - Pokání

Z anglického originálu Atonement vydaného nakladatelstvím Jonathan Cape v Londýně roku 2001; přeložila Marie Válková. Vydala Euromedia Group k. s. - Odeon v Praze roku 2003 jako svou 2126. publikaci, v Odeonu publikace 73 (digrv2rmr); ISBN 80-207-1137-6

Počet stran 336. Sazba SF SOFT, Praha. Tisk a vazba: FINIDR, s. r. o., Český Těšín. Vydání první.